^

Svenska Kärnbibeln - en expanderad översättning

Swedish: Svenska Kärnbibeln - en expanderad översättning (New Testament)

copyright © 2017-2024 Svenska Kärnbibeln
Language: Swedish
Contributor: Svenska Kärnbibeln

This translation is made available to you under the terms of the Creative Commons Attribution-Noncommercial-No Derivatives license 4.0.

You may share and redistribute this Bible translation or extracts from it in any format, provided that:

You include the above copyright and source information.

You do not sell this work for a profit.

You do not change any of the words or punctuation of the Scriptures.

Pictures included with Scriptures and other documents on this site are licensed just for use with those Scriptures and documents. For other uses, please contact the respective copyright owners.

2025-07-10

ePub generated by Haiola 11 Mar 2026 from source files dated 10 Jul 2025
eBible.org certified

c5cfac14-0500-50d4-bd1a-4691a8b8b3b6

1 Moseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

1 Moseboken

Inledning

Bokens hebreiska namn är Bereshit (i begynnelsen). Detta sätt att namnge böcker från det första eller något av de första orden var vanligt under antiken. På grekiska kallas boken Genesis, från det grekiska ordet med samma betydelse.

De första elva kapitlen kallas ofta urhistorien. Här beskrivs skapelsen och mänsklighetens tidiga historia. Här ges grundläggande svar på frågorna om vår existens. Det är Gud som har skapat universum, gjort jorden livsvänlig, fyllt den med liv och till sist skapat människan som sin avbild – för att ta hand om och ansvara över skapelsen. Allt var gott tills synden kom in i världen. Samtidigt finns Guds frälsningsplan som en röd tråd igenom hela boken, en frälsare som ska besegra ondskan utlovas redan i 1 Mos 3:15. Berättelsen fortsätter att beskriva hur människorna växer både i antal och i ondska. Urhistorien kulminerar i den dramatiska flodberättelsen varefter mänskligheten på nytt börjar sprida sig utöver jorden. Efter urhistorien flyttar fokus till hur Gud väljer ut en man och hans hustru, Abraham och Sarah, som ska bli det speciella folk som Gud använder för att kunna välsigna hela mänskligheten. Vi får följa dramatiken hur folket växer fram i fyra stora litterära enheter som fokuserar på Abraham, Isak, Jakob och till sist Jakobs tolv söner. Den sista enheten rymmer den oförglömliga berättelsen om Josef.

Toledot-formeln

Det hebreiska ordet toledot härstammar från ordet för att ”att föda fram” eller ”ge upphov till” (hebr. jalad). Ordet toledot används som en markör för en ny enhet. I Första Moseboken förekommer toledot-formeln elva gånger (1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2). Kärnbibeln översätter toledot med frasen ”fortsatta historia”. Det som följer efter toledot-formeln kan vara en släkttavla eller en berättelse, men ofta inkluderas en kombination av dessa två. Gemensamt är att den vars namn toledoten bär existerar när toledoten inleds. Berättelsen eller släktlistan startar utgående från honom. Ibland, som i Noas toledot (1 Mos 6:9-9:29), är Noa i huvudrollen hela toledoten, medan det är vanligt att den som gett namn åt toledoten dör redan i inledningen varefter handlingen fokuserar på någon han gett upphov till, hans son. Så är det till exempel i Terachs toledot (1 Mos 11:27-25:11) där Terach är död fem verser in i toledoten medan resten av den långa toledoten utgörs av berättelserna om hans son Abraham.

I regel bär toledoten en människas namn, men den första toledoten heter ”himmelens och jordens toledot” (1 Mos 2:4-4:26). Himmel och jord existerar, men människan är inte skapad, därifrån går handlingen vidare. Den andra toledoten heter ”adams toledot” på hebreiska (1 Mos 5:1-6:8), och det kan tolkas endera som personen Adams toledot eller ”människans” toledot, Adam betyder människa på hebreiska. Den toledoten inleds med att människan är skapad och går vidare ända till att flodberättelsen ska börja.

De olika toledot-enheterna är sammanlänkade, så att början av en ny enhet länkar ihop den med slutet av den föregående enheten. Är man omedveten om detta kan det ses som att texten är onödigt upprepande i ”skarven” mellan toledot-enheterna, när den istället är litterärt skickligt sammanlänkad.

Utifrån användningen av toledot-formeln kan Första Moseboken delas in i tolv övergripande litterära enheter.

1. Skapelseberättelsen (1 Mos 1:1-2:3)

2. Himlarnas och jordens fortsatta historia (1 Mos 2:4-4:26)

3. Människans (Adams) fortsatta historia (1 Mos 5:1-6:8)

4. Noas fortsatta historia (1 Mos 6:9-9:29)

5. Noas söners fortsatta historia (1 Mos 10:1-11:9)

6. Shems fortsatta historia (1 Mos 11:10-26)

7. Terachs fortsatta historia (1 Mos 11:27-25:11)

8. Ismaels fortsatta historia (1 Mos 25:12-25:18)

9. Isaks fortsatta historia (1 Mos 25:19-35:29)

10. Esaus fortsatta historia, i Kanaan (1 Mos 36:1-8)

11. Esaus fortsatta historia, som stamfar till edomiterna (1 Mos 36:9-37:1)

12. Jakobs fortsatta historia (1 Mos 37:2-50:26)

Det ska noteras att det finns ännu en toledot-formel i 4 Mos 3:1: Arons och Moses toledot – från tiden som följer när Gud talat med Mose på Sinai berg. Denna sista toledot omfattar resten av Moseböckerna (från 4 Mos 3:1 och hela Femte Moseboken) och avslutas med att Mose dör. Det innebär alltså att de fem Moseböckerna tillsammans består av 12 övergripande litterära enheter som föregås av skapelseberättelsen, berättelsen om alltings början. Räknar man med den sista innebär det att Jakobs fortsatta historia skulle fortsätta från 1 Mos 37:2 ända till 4 Mos 2:34. I så fall avslutas enheten med Israels första folkräkning, och hur de skulle slå läger enligt sina stammar. En perfekt avslutning på Jakobs (Israels) fortsatta historia.

Verkligheten harmonierar med Bibelns berättelse

Skapelseberättelsen svarar på frågan om vem som satte igång vårt finjusterade universum med dess materia, tid och energi. Den svarar också på frågan om varifrån den vishet kommer, som klarade av att programmera den programkod som utgörs av DNA och som finns i allt liv.

Allt beskrivs i rätt ordning. Efter att förhållandena på jorden gjorts sådana att den kan upprätthålla liv, blir först växtlivet till, därefter skapas djurlivet i hav och luft, följt av livet på land och allra sist skapas människan. Livet skapas som olika huvudgrupper eller slag av djur. Utifrån dessa sker sedan en naturlig utveckling eller specialisering som innebär att t.ex. vargen, hunden och räven har kunnat utvecklas till enskilda arter under tidens gång. I de fallen är det endast storlek eller färg på redan existerande organ som förändras av naturliga orsaker, drivet av naturligt urval.

Arkeologiska fynd harmonierar med Bibelns berättelse. Det är helt uppenbart att en enorm katastrof av den omfattning som beskrivs i flodberättelsen har inträffat. Enorma fossilgravar vittnar om en fruktansvärd katastrof där miljarder och åter miljarder växter och djur dött och snabbt begravts, så att fossil och även kol och olja har kunnat bildas.

Att människans språk verkar gå tillbaka till olika familjer och grupper, är något som förvånat språkforskarna, men det är helt i harmoni med vad berättelsen om Babels torn beskriver. Att en vecka består av just sju dagar finns ingen bra vetenskaplig motivering till, men i Bibeln finns förklaringen redan i den första berättelsen. Bibelns verklighetsbeskrivning är i harmoni med verkligheten!

Målet – gemenskap med Gud

Ett av namnen på de fem Moseböckerna är Torah. Det hebreiska ordet Torah betyder undervisning. Ordet kommer från verbet jara som har betydelsen att kasta (som en pil) eller att skjuta iväg något. I 1 Sam 20:20 används ordet just om att skjuta pilar mot ett mål! Torah visar på en riktning och ger vägledning. Ordet för synd både på hebreiska (hebr. chata) och grekiska (gr. hamartia) har betydelsen av att missa målet. Målet för människan är att leva i gemenskap med Gud, sin Skapare.

Skrivet:

De äldsta texterna kan, i en form eller annan, vara skrivna långt före Abrahams tid (2000 f.Kr.). De senaste delarna kan tidigast vara skrivna i samband med Josefs död, kanske ca 1700-talet f.Kr. Det är också möjligt att berättelserna även traderats muntligt en okänd tid innan de skrevs ner.

Boken som helhet kan vara sammanställd tidigast efter Josefs död. Ett sannolikt förslag är att den sammanställdes tillsammans med de övriga Moseböckerna och i så fall skedde det tidigast under Moses livstid. Därefter har uppdateringar av namn, rapporten om Moses död, och förklarande tillägg gjorts, vissa så sent som på kungatiden (1 Mos 36:31).

Berör tidsperioden: Skapelsen fram till Josef (1700-talet f.Kr.).

Författare: Berättelserna om Abraham, Isak, Jakob och Josef kan vara skrivna av dem själva eller av någon i deras närhet. Det är troligt att Mose har sammanställt stora delar av boken. Att Mose skrev ner åtminstone delar av de episoder som skedde under hans livstid bekräftas av Jesus i Joh 5:46.

1

Skapelseberättelsen

Introduktion

(1 Mos 2:4-9; Job 38:4-11; Joh 1:1-5)

1 I begynnelsen (som en början/startpunkt) skapade (hebr. bara) Gud (Elohim) himlarna och jorden [hela universum]. 2 Jorden var ännu öde och tom (obebodd, ogästvänlig – hebr. tóho vabóho) med mörker över djupet, men Guds Ande hovrade (var i rörelse, svävade) över vattnen.

[Uttrycket ”himlar och jord” beskriver all materia som existerar – hela universum, det är en så kallad merism (ett uttryck med kontraster som beskriver en helhet). Vers 1-2 är en introduktion som ger förutsättningarna innan Gud börjar göra jorden beboelig och fylla den med liv i och med vers 3. Då inleds den första av skapelsedagarna på samma sätt som alla andra dagar med ”Och Gud sa”. Även om universum är skapat så är jorden ännu obeboelig och olämplig för liv, enbart mörker vilar över jordens vattentäckta yta.

Ordet hovra (hebr. rachaf) används bara här och i 5 Mos 32:11 där det beskriver en örn som svävar över sitt bo och lockar sina ungar till att pröva sina vingar. Samma rot återfinns även i Jer 23:9 där hans ben ”darrar”. Här beskriver det nu hur Guds Ande är i rörelse, manifesterad på ett dallrande, vibrerande sätt – redo för nästa steg.]

[ Jesus i skapelsen

Det första ordet i Bibeln (hebr. bereshit) inleds med prefixet be- som kan betyda i, men också med eller genom (t.ex. som att man skriver med hjälp av pennan eller genom någons insats är det möjligt). Sedan följer reshit som betyder begynnelsen och det första, men även det bästa, förnämsta eller finaste. Det är antagligen detta första ord som Paulus anspelar på när han i Kol 1:16 säger:

För i honom skapades allt i himlarna och på jorden, det synliga liksom det osynliga.

Frasen ”i honom” kan man härleda just från bereshit som även kan tolkas som ”genom/i den förste, den bäste” – den enfödde Sonen Jesus – skapade Gud himlar och jord.

Bibelns första vers är matematiskt fulländad i flera nivåer. Den består av 7 hebreiska ord och 28 (4 x 7) bokstäver:

bereshit bara Elohim et hashamaijm veet haarets.

Det mittersta ordet et består av två bokstäver, alef–tav, den första och sista bokstaven i det hebreiska alfabetet. Ordet et är en objektpartikel som indikerar att nästföljande ord, som är ”himlarna”, är objekt i satsen. I Upp 1:8 säger Jesus att han är alfa och omega, den första och sista bokstaven i det grekiska alfabetet, alltså motsvarigheten till alef–tav på hebreiska. Även om detta bara är en språklig grammatisk detalj i hebreiskan går det att göra tolkningen att Jesus även finns representerad mitt i Bibelns första vers, dessutom vid Guds sida – et följer direkt på Elohim (Gud). Intressant nog skrevs bokstaven alef ursprungligen som en bild av huvudet av en oxe. Oxen användes till syndoffer för hela folket. Offerdjuret (oxen) kombineras sedan med ett kors (ett kryss), det var så bokstaven tav ursprungligen skrevs.

Man kan se detta som tillfälligheter. Objektpartikeln förekommer otaliga gånger och tanken är inte att varje gång den används representeras Jesus. Men i Nya testamentets ljus kan man ana att det redan i Bibelns första vers, centralt placerad, finns en antydan om ”den förste och den siste” som en dag ska dö en försoningsdöd på korset. ]

Sex skapelsedagar

Dag ett – ljuset skiljs från mörkret

3 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt det bli ljus” – och det blev ljus [över jordens yta].

4 Och Gud (Elohim) betraktade ljuset: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)!

Och Gud skilde (separerade) ljuset från mörkret [jordens rotation kom igång]. 5 Gud (Elohim) kallade ljuset dag och mörkret kallade han natt.

Det blev kväll och det blev morgon – en [hel] dag (dag ett – hebr. jom echad).

[Den första dagen beskrivs annorlunda än de övriga dagarna (som benämns en andra, en tredje, en fjärde, osv). I stället för ordningstalet ”första” används grundtalet ”ett” (hebr. echad). Ordet beskriver en enhet som utgörs av olika delar. En man och en kvinna är två enheter som tillsammans bildar ett kött (1 Mos 2:24). Uttrycket jom echad beskriver alltså en hel dag, ett dygn, som består av en period ljus och en period mörker. Det är samtidigt den första ”hela dagen” som beskrivs (från jordens perspektiv). Precis som på svenska kan ordet ”dag” (hebr. jom) betyda den ljusa delen av dygnet, ett helt dygn eller en del av en dag (t.ex. arbetsdag).

Frasen ”det blev kväll och det blev morgon” återkommer som en avslutning av de första sex dagarna, se vers 8, 13, 19, 23, 31. Att kvällen nämns före morgonen menar många ligger till grund för att en ny dag inom judendomen inleds på kvällen. I skapelseberättelsen inleder dock ljuset varje dag (förutom den första). Gud verkar när det är ljust, först därefter blir det mörkt (kväll) och dagen är fullkomnad när ljuset bryter fram (morgon) nästa dag.]

[ Skapelsedagarna

Inget tidsintervall anges från det att universum skapas i begynnelsen i vers 1 fram till den första dagen, då Gud låter det bli ljus (vers 3). Solen och månen, som har uppgiften att markera dagar och tid, får den uppgiften den fjärde dagen, se vers 14.

Det finns åtminstone tre sätt som de sex skapelsedagarna kan förstås utifrån hebreiskan:

• Sex 24-timmars dygn som följer direkt efter varandra.

• Sex 24-timmars dygn, men dagarna följer inte varandra. Först kommer dag ett, en okänd tid passerar, sedan kommer en andra dag, osv.

• De sex dagarna är ett litterärt vackert sätt att beskriva det Gud gör i sex distinkta skeden och i en speciell ordning, men dagarna ska inte förstås som bokstavliga dygn även om de litterärt beskrivs som sådana.

Utöver dessa tre sätt förekommer också tanken att ordet dag (hebr. jom) avser en period av obestämd längd. När jom kombineras med prefixet be (bejom) finns den betydelsen ibland. Den vanligaste betydelsen är ”den dag” (138 ggr) och syftar på något som sker inom ramen av ett dygn (Jos 8:25). Vid ett trettiotal tillfällen är betydelsen en obestämd längd och inte en specifik dag, t.ex. en tid av nöd (Ps 77:3). Utöver det är bejom det uttryck som hebreiskan använder för ”när” eller ”om” (1 Mos 2:16, 17; 2 Mos 10:28; 3 Mos 14:57; Ps 20:10). Det är sammanhanget som avgör betydelsen. I skapelseberättelsen används inte bejom, utan endast jom och dessutom i kombination med morgon och kväll. Den naturliga tolkningen är därför att författarens avsikt var att beskriva vanliga dagar. Den sjunde dagen beskrivs som att den inte har ett slut (ingen kväll eller morgon) och skulle kunna fortsätta ännu. Det är korrekt, men de sex skapelsedagarna avslutas alla med ”det blev kväll och det blev morgon” vilket gör något av de tre alternativen ovan mer troligt.]

En andra dag – atmosfären

6 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt det bli en utsträckning (någonting som expanderats, bretts ut och gjorts tunt – hebr. raqia) [dvs. atmosfären, se vers 8] mitt i vattnet, som skiljer (separerar) vatten från vatten.” 7 Gud (Elohim) gjorde (hebr. asah) utsträckningen [atmosfären]. Och han skilde vattnet som var under utsträckningen från vattnet som var ovan (kom från) utsträckningen.

Och det skedde så. 8 Gud (Elohim) kallade utsträckningen (det som gjorts tunt) himmel (hebr. shamajim).

Det blev kväll och det blev morgon – en andra dag (hebr. jom sheni).

[Ordet ”utsträckning” är hebr. raqia, se vers 6-8 och 14-17. Traditionellt har ord som valv, fäste eller himlavalv använts, men ordet används för att beskriva något (oavsett material) som utvidgas, sträcks ut, görs tunt och expanderas. Verbet raqa används om att spänna ut en tältduk eller hamra ut en tunn plåt (2 Mos 39:3). Här i skapelseberättelsen beskriver ordet det som sträckts ut och kan appliceras på den tunna expansionen som vi kallar atmosfär.

Det hebreiska ordet för himmel är shamajim. Den sista delen (majim) är vatten. För den första delen (sha) finns olika teorier. Det kan komma från sham som betyder ”där” och då blir betydelsen ”vattnet där (uppe)”. En rabbinsk förklaring är att det kommer från ordet för eld (esh) och då blir himlen ”eld-vattnen” (som en beskrivning på en eldröd himmel när solen går upp eller ner). I hebreiskan står himmel alltid i dual-formen och översätts därför ibland som ”himlar”, se Ps 115:16. Himlen används om stjärnhimlen (1 Mos 15:5), himlen där fåglarna flyger och vindarna blåser (5 Mos 4:17) och platsen där Gud bor (1 Kung 8:30; 2 Kor 12:2). I grekiskan används både singular och plural, se Matt 6:9-10.]

En tredje dag – jorden börjar grönska

9 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt vattnet under himlen samlas till en plats, och låt torr mark bli synlig (framträda).” Och det skedde så. 10 Och Gud (Elohim) kallade det torra land och det samlade vattnet kallade han hav.

Och Gud (Elohim) betraktade [det han åstadkommit]: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)!

11 Och Gud (Elohim) sa:

Låt jorden grönska (spira – hebr. dasha) av grönska (vegetation – hebr. deshe):

fröbärande växter,

fruktträd som

bär (gör – hebr. asah) frukt enligt sitt slag (sin sort; klassificering – hebr. min)

som har frö i sig

utöver jorden.

Och så blev det.

12 Ja, jorden frambringade grönska (vegetation) – fröbärande växter enligt sitt slag och träd som bär frukt enligt sitt slag.

[Vers 11 är formad som en kiasm där den första raden hör ihop med den sista, den andra med den näst sista, osv. Frasen ”Låt jorden grönska av grönska” hör ihop med ”utöver jorden”. I nästa nivå hör fröbärande växter ihop med frasen ”som har frö i sig”. Centralt står ”fruktträd som bär frukt enligt sitt slag”.

Hebr. deshe är ett generellt ord för grönska. Hebr. min kommer från en rot med betydelsen ”dela upp, portionera ut”, ordet används för den bibliska klassificeringen av växter och djur. Begreppet används såväl för stora huvudgrupper av djur som för specifika arter, se vers 11, 12, 21, 24 och 25. Se även 1 Mos 6:20. Att jorden (hebr. erets) grönskar innebär att marken nu får vegetation, men här ingår även alla vattenväxter i havet, se vers 9-10.]

Och Gud (Elohim) betraktade [det han åstadkommit]: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)!

13 Det blev kväll och det blev morgon – en tredje dag (hebr. jom shlishi).

[Detta är den enda dagen då Gud säger ”det var gott” två gånger, se vers 10 och 12. Inom judendomen anses just därför tisdagen, den tredje dagen, vara en extra bra dag att starta något nytt på. Judiska bröllop sker därför än i dag ofta på tisdagar. Jesus gick på ett bröllop i Kana, just på ”tredje dagen”, se Joh 2:1.]

[Det finns en parallell symmetri mellan de tre första dagarna (dag 1-3) och de tre följande dagarna (dag 4-6):

• Ljus och tid – Första dagen fokuserar på ljuset och natt avskiljs från dag, tiden startar. Fjärde dagen tilldelas himlakropparna sin funktion som ljusbärare och tecken för dagar, månader och år.

• Vatten och luft – Andra dagen handlar om vattnet och atmosfären som bildar ett livsutrymme (luften). Femte dagen fylls vattnet och luften med liv.

• Torr mark – Tredje dagen träder marken fram och börjar grönska. Den sjätte dagen fylls den med liv.]

En fjärde dag – himlakropparna får sin uppgift

14 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt ljusen (ljuskällorna, ljusbärarna – hebr. maor) på himlens (skyarnas) utsträckning (expansion – hebr. raqia) vara för att göra åtskillnad (separera) mellan dagen och natten, och de ska vara som tecken för [att indikera] sammankomster (särskilda tider, högtider – hebr. moadim) [3 Mos 23] och för dagar och år. 15 Ja, de ska vara som ljus (hebr. maor) på himlens utsträckning (himlavalvet), för att lysa över jorden”. Och det skedde så.

16 Och Gud (Elohim) satte (tillförordnade – hebr. asah) de två ljusen,

det större [solen] för att råda över dagen,

och det mindre [månen] för att råda över natten – liksom stjärnorna [gör].

[Himlakropparna som tidigare skapats (vers 1) tillskrivs nu sina uppgifter. Två olika hebreiska ord för att skapa/göra används i skapelseberättelsen:

• Bara används vid nya dramatiska skeden som när hela universum skapas (vers 1), när djurlivet börjar skapas (vers 21), när människan skapas (tre ggr i vers 26) och sist i berättelsens sista sammanfattande vers (1 Mos 2:3).

• Asah är vanligt i GT och används om att göra, tillverka eller placera/sätta något på ett visst sätt eller till en viss funktion. Men även för att färdigställa, ordna eller arrangera något, att insätta eller tillförordna någon/något i en uppgift eller funktion, vilket är betydelsen här, se vers 7, 11, 12, 16, 25, 26, 31 och 1 Mos 2:2.]

17 Ja, Gud (Elohim) gav (hebr. natan) dessa [solen, månen och stjärnorna] på himlens utsträckning (himlavalvet) för att lysa över jorden 18 och för att råda över dagen och natten samt för att göra åtskillnad (separera) mellan ljuset och mörkret [dagen och natten, se vers 14].

Och Gud (Elohim) betraktade [det han åstadkommit]: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)!

19 Det blev kväll och det blev morgon – en fjärde dag (hebr. jom revii).

[Alla andra av skapelsens dagar namnger Gud det han gjort (dag 1-3, se vers 5, 8 och 10) eller välsignar (dag 5-6, se vers 22 och 28). Dag fyra sker inget av detta. Himlakropparna blir inte till, det enda som sker är att deras funktion proklameras. De ska tjäna skapelsen på jorden, inte vägleda genom stjärntecken och astrologi. De är inte heller gudar som ska tillbes, se 2 Kung 21:3.]

[ Tid och rum

I början på 1900-talet formulerade Einstein relativitetsteorin där tiden är den fjärde dimensionen. Här i Bibelns första verser anar vi hur Gud kan stå utanför tiden och känna till slutet från början (Jes 46:10), och samtidigt finnas i tiden.

Himlakropparna är grunden för vår tidsuppfattning och tideräkning. Ett år är den tid som det tar för jorden att fullborda ett helt varv runt solen. En månad är den tid det tar för månen att snurra ett varv kring jorden. Ett dygn är den tid det tar för jorden att snurra ett varv runt sin egen axel. Att vi har en vecka på sju dagar är egentligen ologiskt, sju är inte delbart med antal dagar i vare sig en månad eller ett år. Trots detta har mänskligheten alltid använt sig av den bibliska sjudagarsveckan.

Det hebreiska ordet för år (shana. se vers 14) består av tre bokstäver (shin–nun–he) vars numeriska värde är 355 (300+50+5). I vår gregorianska solbaserade kalender är ett år 365 och 1/4 dagar. Ett normalår i den hebreiska kalendern har 355 dagar, vilket exakt motsvarar det numeriska värdet. Den hebreiska kalendern har tolv månader, men kompenserar för detta genom att lägga till en extra 13:e månad vart annat eller tredje år. Se även 2 Mos 12:2 för mer om månaderna.]

En femte dag – vattnet och luften fylls av liv

[Substantivet vimlare (från verbet att vimla) talar om mångfalden av allt liv i haven, från plankton till stora fiskstim. Substantivet ”flygande varelser” (från verbet för att flyga) innefattar allt från insekter, fåglar till fladdermöss. De beskrivs från jordens perspektiv, när man tittar upp mot himlen.]

20 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt vattnet vimla av vimlande levande varelser och låt flygande varelser flyga över jorden mot himlens utsträckning (ordagrant: på ansiktet av himlens utsträckning).”

[Skapelseberättelsen har ett ”jordiskt” perspektiv. Fåglarna ses från jorden, som när man tittar upp på flygande fåglar med ”himlen” som bakgrund.]

21 Ja, Gud (Elohim) skapade (hebr. bara) de stora havsdjuren (hebr. tanin gadol), och alla levande rörliga varelser som vimlar i vattnet enligt sitt slag (sin sort; klassificering – hebr. min), på samma sätt varje bevingad flygande varelse, enligt sitt slag.

Och Gud (Elohim) betraktade [det han åstadkommit]: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)! 22 Och Gud (Elohim) välsignade dem genom att säga: ”Var fruktsamma och föröka er och fyll vattnen i haven; och flygande varelser (fåglar, insekter) föröka er på (utöver) jorden.”

23 Det blev kväll och det blev morgon – en femte dag (hebr. jom chamishi).

Den sjätte dagen – landdjur och människan

[När landdjuren beskrivs används tre olika hebreiska ord som beroende av vad de kontrasteras mot eller kompletteras med ska förstås på olika sätt. Alla tre kan användas för att beskriva allt djurliv på land:

• Chajah betyder ”levande” och används för djur i allmänhet. Det kombineras två gånger med jorden (hebr. chajat haarets). I vers 24 kontrasteras det mot boskapsdjuren (hebr. behemah) och ska därför förstås som de vilda djuren. Då används översättningen ”markens djur”. I vers 30 kontrasteras det mot himmelens flygande varelser och avser då alla landdjur. Då används översättningen ”allt levande på jorden”.

• Behemah beskriver boskapsdjur (tamdjur) om det kontrasteras till markens djur (vilda djur). Men är kontrasten till kräldjur och andra smådjur (hebr. remes) avses alla större djur på land och då används översättningen ”fyrfotadjur”. Om behemah kontrasteras till flygande varelser och fisk är betydelsen alla djur på torra land – landdjur.

• Remes betyder något som ”rör sig” ”krälar” eller ”kryper”. Det kan specifikt beskriva djur som rör sig eller krälar nära marken. Det syftar då på kräldjur, groddjur, små däggdjur, spindlar med mera. Men ordet kan även fungera som en sammanfattning av alla djur – allt som rör sig. Remes hör ihop med verbet ramas som betyder ”röra sig, slingra sig, kräla”.]

24 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt jorden frambringa levande varelser enligt sitt slag:

boskapsdjur (tamdjur – hebr. behemah)

och kräldjur (smådjur – hebr. remes)

och markens djur [vilda djur] enligt sitt slag.”

Och det skedde så.

25 Ja, Gud (Elohim) gjorde (hebr. asah) markens djur [vilda djur] enligt sitt slag och boskapsdjuren [tamdjur] enligt sitt slag och allt som kryper (krälar, rör sig – hebr. remes) på marken enligt sitt slag.

Och Gud (Elohim) betraktade [det han åstadkommit]: Ja [emfas], det var gott (ändamålsenligt, vackert)!

[ Människan

Nu kommer berättelsens absoluta höjdpunkt: Människan ska skapas. Detta lyfts fram på flera sätt. Gud använder första person plural ”låt oss” när han talar. Det förekommer endast här i skapelseberättelsen. Samma sätt för Gud att tala förekommer bara två gånger till i Moseböckerna, även då när något utöver det vanliga sker, se 1 Mos 3:22; 11:7. En naturlig tolkning är att Gud talar med de andra personerna i treenigheten: Sonen och Anden (alternativt till hela det himmelska hovet, inklusive änglarna).

Till skillnad från alla djur skapas människan som Guds avbild. De två hebreiska orden tselem och demot används. Ordet avbild (hebr. tselem) kan avse fysiska avbildningar, t.ex. avgudabilder (4 Mos 33:52; Hes 7:20). Det avbilden representerade menade man var närvarande i avbilden, hans ande bodde där. Men ”avbild” används också om den funktion farao hade som representant för solguden Ra på jorden. Att människan skapas till Guds avbild – till Guds likhet – kan man förstå som att människan skapas för att fungera som Guds representant på jorden. Det är människan som ska råda över resten av skapelsen. Människan är en avbild av Gud även genom att hon är en andlig varelse, som Guds Ande kan bo i (Joh 4:24). Att avbild kombineras med ”till hans likhet” (hebr. demot) gör också att människan har en viss yttre likhet med Gud. Genomgående i Bibeln när någon ser Gud i en syn så beskrivs han som ”människolik” (han sitter på en tron, bär en mantel, osv), alla olikheter till trots.]

26 Och Gud (Elohim) sa: ”Låt oss göra (hebr. asah) människan (hebr. adam) som vår avbild (hebr. tselem), till att vara oss lika (påminna om oss – hebr. demot).

[Människan – man och kvinna tillsammans – ska fungera som Guds representant på jorden.]

De ska råda (ha auktoritet, ansvara)

över havets fiskar och

över himmelens flygande varelser och

över landdjuren (hebr. behemah).

Ja, över hela jorden och över alla rörliga varelser som rör sig på jorden [allt djurliv].”

______

27 Ja, Gud skapade människan som sin avbild, som Guds avbild skapade han henne.

Man och kvinna skapade han dem.

______

[Denna vers utgör höjdpunkten i Guds skapelseverk. Vackert strukturerad i två bekräftande kiasmer slår den fast att människan (hebr. adam) skapas som Guds (hebr. Elohim) avbild och att människan, Guds avbild, utgörs av mannen och kvinnan tillsammans. Detta är helt unikt bland alla kända skapelseberättelser. Även den trefaldiga repetitionen av skapa (hebr. bara) gör denna vers till berättelsens höjdpunkt. I den första kiasmen ramar Gud in att han skapade människan som sin avbild. I den andra kiasmen är istället verbet skapar centralt, och det som utgör människan ramar in meningen:

Gud skapade människan

som sin avbild,

som Guds avbild

skapade han henne.

Man och kvinna

skapade han

dem.]

28 Och Gud (Elohim) välsignade dem. Ja, Gud (Elohim) sa till dem: ”Var fruktsamma, föröka er och uppfyll jorden. Lägg den under er [använd dess resurser för att tjäna Gud och människor] och råd (ha auktoritet)

över havets fiskar och

över himmelens flygande varelser och

över allt levande som rör sig på jorden [torra land].”

29 Och Gud (Elohim) sa: ”Se [lyssna; hebr. hinneh – ger betoning åt det som följer], jag ger er varje fröbärande växt på hela jorden och varje träd som har fröbärande frukt – åt er ska de bli som föda. 30 Ja, även för allt levande på jorden [alla landdjur] och för alla himmelens flygande varelser. Ja, för allt som rör sig på jorden som har livets anda i sig: varje grön växt är till föda.”

Ja, så blev det.

31 Och Gud (Elohim) betraktade allt som han hade gjort (hebr. asah) [undersökte allt noggrant]. Och se [hebr. vehinneh – perspektivbyte, vi får betrakta skapelsen från Guds perspektiv]: Mycket gott (helt perfekt, färdigt, komplett och fullbordat)! [Detta är den enda dagen då något är mycket gott (hebr. tóv meód), jfr vers 10, 12, 18 och 21.]

Det blev kväll och det blev morgon – den sjätte dagen (hebr. jom ha-shishi).

[De första fem dagarna står i obestämd form: dag ett (vers 5), en andra dag (vers 8), en tredje dag (vers 13), en fjärde dag (vers 19), en femte dag (vers 23). Sedan bryts mönstret och bestämd artikel används: den sjätte dagen (vers 31) och den sjunde dagen (1 Mos 2:2, 3). Även på detta sätt sticker de två sista dagarna ut som speciella dagar.]

2

Den sjunde dagen – skapelsen fullbordad

[Nu avskiljs den sjunde dagen från de övriga dagarna som en speciell dag. Texten i vers 1-3 är väl strukturerad i hebreiskan. Totalt används 35 (7 x 5) ord på fem rader. Centralt finns tre rader på vardera sju ord, där den sjunde dagen (hebr. jom ha-shevii) förekommer i varje rad. Hela berättelsen avslutas på ett briljant sätt med tre centrala ord: skapa (hebr. bara), Gud (hebr. Elohim) och göra (hebr. asah; som inkluderar avdela, särskilja och färdigställa). Det är detta som Gud har gjort genom hela skapelseberättelsen och nu är allt klart.]

1 Nu var himlarna och jorden fullbordade (färdiga) med hela dess härskara [med allt som universum rymmer].

[Ordet härskara (hebr. tsava) beskriver en stor mängd. Ordet kan användas om stjärnor (5 Mos 4:19), änglar (1 Kung 22:19) och soldater i en armé (Dom 4:2). Eftersom inga änglar nämns i skapelsen (de antyds redan vara skapade, se Job 38:6-7) så avser ordet här allt skapat som fyller universum, från de minsta elementarpartiklar till de största av galaxer.]

2 Ja, Gud (Elohim) var färdig den sjunde dagen

med det arbete som han hade gjort (arbetat med; färdigställt – hebr. asah).

Ja, han upphörde (avstod – hebr. shavat) den sjunde dagen

med allt arbete som han hade gjort (hebr. asah).

3 Och Gud (Elohim) välsignade den sjunde dagen.

Ja, han helgade (avskilde) den för på den hade han upphört (hebr. shavat) med allt arbete som Gud (Elohim) hade skapat (hebr. bara) för att färdigställa (för att göra – hebr. asah).

[ Sabbaten

Den första dagen i judiska kalendrar är söndag. Den kallas jom rishon (dag ett). Sedan fortsätter veckan med jom sheni (dag två), jom shlishi (dag tre), jom revii (dag fyra), jom chamishi (dag fem) och jom shishi (dag sex). Den sjunde dagen (lördagen) bryter mönstret och kallas inte jom shevii (dag sju), istället används bara ordet shabbat. Det är en dag då människans arbetande ”ska upphöra”. Sabbaten instiftas inte här, men när den nämns bland budorden refereras till de sex skapelsedagarna och att arbetet sedan upphörde den sjunde dagen, 2 Mos 20:9-11. Sabbaten, och vad som räknas som arbete eller inte, var något som ofta diskuterades på Jesu tid, se Mark 2:27; Matt 12:10-12, och än idag bland rabbiner.]

Himlarnas och jordens fortsatta historia (2:4-4:26)

4 [Här inleds den andra övergripande litterära enheten i och med att toledot-formeln används första gången, se 1 Mos 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2 och bokens inledning. Denna nya enhet är litterärt starkt sammanlänkad till skapelseberättelsen på flera sätt:

- De tre huvudord som avslutar skapelseberättelsen – skapa (hebr. bara), Gud (Elohim) och färdigställa (hebr. asah) – återkommer direkt i den första meningen, men i varierad ordning (jfr 1 Mos 2:3 och 1 Mos 2:4).

- Den inledande meningen i bägge berättelser har sju ord (jfr 1 Mos 1:1 och 1 Mos 2:4).

- Liksom i skapelseberättelsens första mening förekommer ”himlar och jord”, men nu varierat, skrivet i omvänd ordning och utan bestämd artikel.

- Bägge berättelserna inleds med samma allitteration (två ord som börjar på samma bokstav, i detta fall b): bereshit bara, respektive behibaram bejom.

- Ordet dag är ett centralt begrepp i skapelseberättelsen, det finns också i den första meningen som bejom som ordagrant är ”den dag”. I det här sammanhanget har bejom betydelsen ”när” på svenska.

- Det enda ord som inte förekommer i skapelseberättelsen är Guds personnamn JHVH. Här i Edenberättelsen specificeras att den Gud som avses verkligen är JHVH och ingen annan.

Båda berättelsernas introduktioner har många likheter. Först finns ett konstaterande vad gäller tid ”i begynnelsen” (1 Mos 1:1) och ”vid skapandet av dem” (vers 4b), alltså under den pågående processen. Sedan beskrivs situationen i något negativa termer ”men jorden var öde och tom” (1 Mos 1:2a) och ”men ännu var inte all vegetation där och det hade inte regnat” (vers 5). Sist kommer en positiv avslutning ”Guds Ande hovrade över vattnen” (1 Mos 1:2b) och ”ett flöde steg upp från jorden och vattnade den” (vers 6).

Denna första toledot-enhet består av två huvuddelar som har samma tema: Edenberättelsen (kap 2–3) och Historien om Kain och Abel (kap 4). Här ges bakgrunden till hur världen kan se ut som den gör i dag om Gud är både allsmäktig och god. Människan valde att inte följa Guds goda föreskrifter utan valde istället olydnadens väg med de följder som synden alltid får: skadade eller förstörda relationer till Gud, andra människor och naturen. Men i allt detta lyser Guds oförtjänta nåd igenom och löftet om en frälsare lyser starkt i mörkret.

Edenberättelsen är ingen andra skapelseberättelse även om människans skapelse nu beskrivs mycket mera detaljerat än i den övergripande skapelseberättelsen. Att författaren återvänder i tid till något som föregår vad som redan beskrivits förekommer även i Noas söners fortsatta historia (1 Mos 10:1-11:9) som först beskriver hur mänskligheten spridits ut över jorden varefter det i 1 Mos 11 konstateras att alla människor fortfarande bodde i samma område. Genom berättelsen om Babels torn i kapitel 11 ges orsaken till den situationen som beskrivits i kapitel 10.]

Edenberättelsen

Introduktion

Detta är den fortsatta historien (berättelsen – hebr. toledot) om

himlarna och jorden.

Vid skapandet (hebr. bara) av dem

– när Herren Gud (Jahveh Elohim) färdigställde (höll på att göra, insätta, organisera – hebr. asah)

jord och himlar,

5 men innan alla fältets växter (buskar; träd; vild vegetation – hebr. siach) ännu fanns på jorden. Ja, innan alla fältens gröna grönska [för föda till djur och människor] ännu hade sprungit upp, för Herren Gud (Jahveh Elohim) hade ännu inte låtit det regna över (ovanifrån och ner på – hebr. al) jorden, och det fanns ingen människa som kunde bruka marken (jordens mylla).

6 Men underjordiska vattenkällor höjde sig i marken (dimma steg upp från marken) och vattnade hela ytan (ansiktet) av marken (jordens mylla).

[Det första hebreiska ordet ed används bara här och i Job 36:27 där det är dimma/moln. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter med källa/flöde. Det nämns inte att det regnar på jorden förrän i 1 Mos 7:12. Klimatet var alltså annorlunda än nu på jorden, vilket kan förklara varför människorna levde längre och förekomsten av stora djur som dinosaurier. Kanske kan det liknas vid ett stort växthus. Den närmsta klimatzonen som har några av dessa karaktärsdrag i vår tid är Redwoodskogen i norra Kalifornien. De tusenåriga träden där är över 100 meter höga. Anledningen till det gynnsamma klimatet är den ihållande dimman från Stilla havet som kyler träden under sommaren och minskar avdunstningen.]

Mannen skapas

(1 Mos 1:26-27)

7 Herren Gud (Jahveh Elohim) formade (designade, skulpterade – hebr. jatsar) människan (hebr. adam) av stoft (material) från jorden (hebr. adamah) och andades in livsande i hennes näsa, och människan blev en levande varelse (själ – hebr. nefesh).

[Det hebreiska ordet för människa, adam, är snarlikt ordet för jordens mylla, adamah. Människans kropp formades från redan skapat material och får också del av Guds livsande. Det hebreiska ordet nefesh, här översatt ”levande varelse”, beskriver helheten med betoning på det inre livet och människans själ. Samma hebreiska ord används även om djur, se 1 Mos 1:20, 21, 24, 30. Den hebreiska betydelsen av själ skiljer sig från den grekiska filosofiska tanken om en odödlig själ skild från kroppen, som beskrivs i Platons och Aristoteles antika skrifter.

Guds skaparhand är synlig i skapelsen och människan. Jordens yta består till 70% av saltvatten. Samma proportioner återfinns hos människan. Ett nyfött barn består till 80% av vatten och en vuxen människa 60%, och det är också salt.

Ordet för liv är chajim. Det är plural men böjs som singular, precis som orden för vatten, himmel och ansikte. Exakt varför dessa ord skrivs så är inte fastlagt. En teori är att det är ett sätt i hebreiskan att visa att allt som finns i ordet inte kan rymmas i singular. Vattnet kan vara stilla eller storma, varje solnedgång är unik och ansiktet är inte statiskt med bara en form. På samma sätt är det med livet, det har olika skiften och skeenden.]

8 Herren Gud (Jahveh Elohim) planterade en trädgård (fruktträdgård) i Eden [betyder behaglig, lustfylld], åt öster, och där satte han människan som han hade format (designat, skulpterat).

Edens trädgård

9 Herren Gud (Jahveh Elohim) lät alla slags träd, ljuvliga (tilltalande) att se på och goda (perfekt anpassade) som mat, växa upp ur marken, också livets träd [Upp 2:7; 22:2, 14, 19] mitt (centralt) i trädgården och kunskapens träd – gott och ont.

[Bland alla träd nämns speciellt två träd, kunskapens träd och livets träd. Ordet för kunskap kommer från verbet att veta, känna och ha en intim kunskap (hebr. jada). Substantivets betydelse är alltså att känna till eller kunna göra olika saker. Det används t.ex. för att uttrycka att Esau var en skicklig jägare: Han ”kunde” jakt (1 Mos 25:27). Det mest troliga är inte heller att det handlar om att kunskap kan användas till både bra och dåliga saker. Gott och ont kan förstås som en merism, två ytterligheter som uttrycker en helhet. I så fall går det att förstå kunskapens träd – gott och ont i betydelsen att man ska kunna göra, klara av, vad som helst – allt. Det går också att förstå det som ett träd som innebär ett val. När kunskapens träd – gott och ont nämns är det första gången ordet ”ont” förekommer. Människan står inför ett val, ska hon välja gott eller väljer hon ont? Kunskapens träd nämns bara här och i vers 17 där funktionen primärt verkar vara att ge Adam och Eva ett sätt att visa sin lydnad mot Gud.

Livets träd däremot nämns här och 1 Mos 3:22, 24. I Ordspråksboken används det bildligt för något som ger liv (Ords 3:18; 11:30; 13:12; 15:4) medan referenserna i Uppenbarelseboken handlar om ett nyskapat Eden (Upp 2:7; 22:2, 14, 19). Mitt i behöver inte betyda exakt ”mitten” rent fysiskt utan kan också ha betydelsen att det är något ”centralt” i skapelsen.]

10 Och en flod rinner från Eden [hela området där trädgården fanns hette också Eden] för att vattna trädgården och därifrån delas den och blir till fyra källflöden. [Man kan förstå det som att fyra floder förenas i området Eden och blir en enda flod när den rinner genom trädgården Eden.]

11 Den första heter Pishon [betyder: tillväxt],

det är den som flyter runt (meandrar, slingar sig omkring – hebr. savav) hela landet Havila (hebr. Chavila), där det finns guld, 12 och landets guld är gott (vackert, av hög kvalité). Där finns också bdelliumharts [antagligen en sorts vitaktig pärla] och onyxsten [ädelsten].

[Guld är den första metallen som nämns i Bibeln. Här även tillsammans med ordet för gott (hebr. tóv). Sedan skapelsen är guld det första som kallas gott, se 1 Mos 1:4, 10, 12, 18, 21, 25, 31. Genom alla tider har just guld ansetts vara den mest värdefulla metallen. I 4 Mos 11:7 jämförs färgen på mannat, som troligtvis var vitaktigt, med bdelliumharts.]

13 Den andra floden heter Gichon [betyder: bryta, välla fram],

det är den som flyter runt (meandrar) hela landet Kush. [Senare i GT syftar Kush på området i övre Nilen (nuvarande Etiopien/Sudan), här syftar det troligen på kassiternas land i Mesopotamien öster om Tigris.]

14 Den tredje floden heter Chideqel [betyder: snabb; det grekiska namnet är ”Tigris”],

det är den som har sitt lopp öster om Assyrien (Ashor).

Den fjärde floden är Eufrat [betyder: fruktsam, flöda över, ge i överflöd].

15 Herren Gud (Jahveh Elohim) tog mannen och placerade honom (satte honom på en permanent boningsplats) i Edens trädgård, för att bruka (arbeta) den och bevara (underhålla, skydda) den. 16 Herren Gud (Jahveh Elohim) gav denna befallning [den första föreskriften] till mannen genom att säga:

”Av alla trädgårdens träd får du verkligen äta [infinitiv absolutus – med säkerhet äta], 17 men kunskapens träd – gott och ont – får du inte äta av, för om (hebr. bejom) du äter av det kommer du sannerligen att dö [infinitiv absolutus – döden dö, med all säkerhet dö].”

[I vers 16 finns det positiva budet att äta från alla andra träd – som är en förutsättning för att ”leva livet levande”. I vers 17 finns undantaget. Gud tvingar ingen till gemenskap med honom, därför måste kunskapens träd (vers 9) finnas där så att människan kan göra ett aktivt val för eller emot livet, se även 5 Mos 30:15, 19. I hebreiskan dubbleras verben äta och dö. Ordagrant står det ”att äta du ska äta” och ”dö ska du dö”. Konstruktionen förstärker att människan verkligen fritt får äta. Det går också att se det dubbla behovet av både andlig och fysisk mat, jfr Matt 6:11; Joh 4:32. Död har en andlig och fysisk aspekt. Paulus skriver hur skapelsen är lagd under förgängelsen, se Rom 8:20. När Adam äter av kunskapens träd dör han en andlig död, som även får konsekvenser för hans fysiska kropp som blir dödlig.]

Mannen är ensam

[Fram tills nu har allting varit gott eller mycket gott. För första gången är nu något ”inte bra”, och det är Adams brist på en kompanjon.]

18 Herren Gud (Jahveh Elohim) sa: ”Det är inte gott [ändamålsenligt, optimalt, som sig bör] att mannen ska vara ensam, jag vill göra (hebr. asah) en hjälpare (hebr. ezer) anpassad för honom.”

[Sista frasen (hebr. ezer kenegdo) beskriver en hjälpare vid hans sida. Hebr. ezer har innebörden att komma till någons hjälp och att assistera. Det behöver inte beskriva hierarki, Gud själv kallas Israels hjälpare i Hos 13:9, se även 5 Mos 33:7. Här beskrivs ett partnerskap mellan en man och en kvinna. Samma fras återkommer i vers 20.]

19 Av jord formade (skulpterade, designade – hebr. jatsar) Herren Gud (Jahveh Elohim) alla fältets djur och alla himlens flygande varelser, och förde dem till mannen för att se vad han skulle ge dem för namn. [Hebr. kol som översätts ”alla” kan också innebära en mängd eller många.] Det namn mannen gav varje levande varelse blev dess namn. 20 Och mannen gav namn åt alla boskapsdjur, alla himlens flygande varelser, och alla [vilda] djur på fältet. Men för mannen fanns ingen hjälpare anpassad för honom.

Kvinnan skapas

21 Då lät Herren Gud (Jahveh Elohim) en tung sömn falla över mannen – och han sov. Och han tog en del från hans sida (hebr. echad tsela) och slöt till kött efter den.

[Ordet tsela betyder sida och används om sidan av en byggnad eller struktur (2 Mos 26:20; 27:7; 38:7; Hes 41:5, 6). Ofta är det något med plankor som är ihåligt. Enligt den grekiska filosofen Platon (428-348 f.Kr.), och även senare judisk tradition, sägs att människan skapades androgyn, och sedan delades upp i man och kvinna. Men det är inte vad denna vers lär. Det är även tydligt i 1 Mos 1:27 där det står: ”Man och kvinna skapade han dem”. Ordet sida här syftar på en ospecificerad del på mannens sida. Utifrån vers 23, där mannen säger ”ben av mina ben” och ”kött från mitt kött”, är det inte så långsökt att det är ett revben, men då inte bara benet, utan också köttet runt som avses.]

22 Och Herren Gud (Jahveh Elohim) byggde upp (modellerade skickligt – hebr. bana) sidan som han tagit från mannen till en kvinna, och han förde henne till mannen.

[Fyra olika hebreiska ord används kring skapandet av människan: asah (1 Mos 1:26), bara (1 Mos 1:27), jatsar (1 Mos 2:7, 19) och bana här. Både man och kvinna är Guds avbild, se 1 Mos 1:27.] 23 Då sa mannen (hebr. ha-Adam):

”Denna (hon) – äntligen (till sist)!

Ben av mina ben,

kött (kropp) från mitt kött (min kropp).

Hon (denna) ska kallas kvinna (hebr. ishah) [det hebreiska ordet för man/make är ish],

för av man (hebr. ish) är hon (denna) tagen.”

[För första gången beskrivs vad en människa säger i Bibeln, och det är ett utrop i glädje över gemenskapen mellan en man och en kvinna! Det hebreiska ordet för man/make beskriver med sin maskulina form en individ av mankön, medan ishah beskriver en individ av honkön, och då också kan avse en hustru. Själva ordet ish avser en individ.]

24 Därför ska en man lämna sin far och sin mor [”lösa upp” sitt känslomässiga (och även ekonomiska) beroende av dem] och hålla sig till (ansluta sig till, bli sammanförd med) sin hustru (kvinna), och de ska bli ett kött (hebr. basar echad) [en förenad kropp – en ny familjeenhet].

[Jesus citerar denna vers när han talar om Guds plan för äktenskapet, se Matt 19:4-5. Äktenskapet är av Gud ämnat för en man och en kvinna – från två olika familjer – för hela livet. Texten beskriver något som upplöses, förenas och får publikt erkännande. Att lämna (hebr. azab) och att hålla fast (hebr. dabaq) är termer som ofta används vid förbund, se 5 Mos 28:20; Hos 4:10. Äktenskapet är inte bara en privat angelägenhet utan en institution som också involverar omgivningen. Ceremonier, ringar och löften inför vittnen är viktiga beståndsdelar i ett bröllop.

I denna kultur var det, liksom i de flesta andra genom historien, kvinnan som lämnade sin familj och rent fysiskt flyttade till mannens hus (ofta i anslutning till hans familj och hans släktingar). Denna bibeltext visar på Guds sätt att se på ansvarstagande. Mannen, som historiskt sett ofta haft fördelar och privilegier i samhället, uppmanas här därför att lämna det som varit bakom – hans fru ska bli hans närmaste släkting och de ska bilda en helt ny familj.]

Syndafallet – från oskyldigt oskylda till skamligt blottade

25 De var båda oskylda (oskyldiga, nakna – hebr. aróm), mannen och hans kvinna, och de skämdes (blygdes) inte inför varandra.

3

1 Men ormen var listig (hebr. arom) [1 Mos 2:25], mer än alla markens djur som Herren Gud (Jahveh Elohim) hade gjort (hebr. asah).

[Författaren leker med olika ord som låter nästan lika men betyder olika saker. Här är det oskyld (hebr. aróm) och listig (hebr. arom). Senare (vers 7) används ytterligare ett snarlikt ord för naken (hebr. eróm) men till skillnad från aróm, som innebär att vara oskyldigt oskyld, hör eróm ihop med skam, att vara blottad.]

Han sa till kvinnan: ”Har Gud verkligen sagt att ni inte får äta av alla träden i trädgården?” [Det är uppenbart att det inte är en vanlig orm, utan en representant för den Onde, se Upp 20:2.]

2 Kvinnan sa till ormen: ”Vi får äta frukterna från träden i trädgården, 3 men om frukten från trädet mitt i trädgården har Gud (Elohim) sagt: Ni ska inte äta av det, inte heller ska ni röra det, då dör ni.”

[Gud hade sagt att de fick äta fritt av alla träd utom ett, se 1 Mos 2:16-17. Eva lägger till att de inte ens får röra trädet.]

4 Då sa ormen till kvinnan: ”Ni ska verkligen inte dö [infinitiv absolutus]. 5 Nej (hebr. ki – ger emfas), Gud (Elohim) vet att om ni äter av den så kommer era ögon att öppnas och ni blir som Gud (Elohim) – som förstår [har kunskap om] gott och ont.” [De kan göra allt, inklusive ta egna beslut om vad som är rätt och fel.]

[Ordagrant: ”bli som Gud kunnande/vetande gott och ont”. Man kan förstå ”gott och ont” som en merism som uttrycker ”allt” eller ”vad som helst”. Ormen hävdar att de ska bli kvitt sin mänskliga begränsning och kunna göra allt det som Gud kan, inklusive själva kunna besluta om vad som är gott och ont, utan att behöva bry sig om vad Gud säger.]

6 När kvinnan såg att trädet [hade frukt som] var gott (väl lämpat för) att äta och det var behagligt (attraktivt, en lust) för ögonen, och att det var ett begärligt (önskvärt, lockande) träd eftersom man skulle få förstånd (insikt), tog hon av dess frukt och åt. Hon gav också till sin man [som var alldeles intill] och han åt också.

[I denna vers finns fyra verb: såg, tog, åt och gav. Synintrycken (såg ut att vara gott och den yttre attraktionen) tillsammans med de inre känslorna (löftet om att ge högre förstånd) ledde till ett ödesdigert beslut, se Jak 1:15; 1 Joh 2:16. Sökandet av vishet utan Gud har också att göra med stolthet, se Ords 11:2. Ordet för begärligt är samma som används i förbudet mot begär, se 2 Mos 20:17.]

7 Då öppnades båda deras ögon, och de förstod (insåg – hebr. jada) att de var nakna.

Syndens konsekvenser – och nåd

De band ihop (flätade, sydde) löv (grenar) från fikonträd som gördlar [för att täcka livet].

[Människans försök att i egen kraft täcka sin egen nakenhet räcker inte i längden, löven vissnar, så Gud ger dem kläder att bära, se vers 21.]

8 De hörde Herren Gud (Jahveh Elohim) vandra (röra sig) i trädgården när det började bli kväll (vid kvällsbrisen). Mannen och hans kvinna gömde sig för Herren Guds (Jahveh Elohims) närvaro (ansikte) bland träden i trädgården.

9 Herren Gud (Jahveh Elohim) kallade på Adam (människan) och sa till honom: ”Var är du?” [Gud som är allvetande, vet mycket väl var människan gömmer sig. I denna berättelse blir det tydligt att Gud söker en relation och dialog med människan.]

10 Han svarade: ”Jag hörde din röst (vinden; hörde ljudet när du rörde dig) i trädgården, men jag blev rädd eftersom jag var naken, så jag gömde mig.”

11 Då sa han: ”Vem har berättat (upplyst er om) att ni är nakna? [Ordet naken har samma hebreiska rot som ordet för listig, se 1 Mos 3:1.] Åt ni från trädet som jag förbjöd er att äta från?” [1 Mos 2:16-17]

12 Mannen svarade: ”Kvinnan som du har satt vid min sida, hon gav mig [frukt] från trädet, och jag åt.”

13 Då sa Herren Gud (Jahveh Elohim) till kvinnan: ”Vad är det du har gjort?”

Kvinnan svarade: ”Ormen lurade (bedrog, förledde) mig, och jag åt.”

[Namnet Adam betyder människa och Eva betyder liv. Översätter man betydelsen av namnen blir Guds fråga i vers 9: ”Människa, var är du?” och människornas sammanfattade svar i de följande verserna: ”Livet bedrog mig”.]

14 Herren Gud (Jahveh Elohim) sa till ormen: ”Eftersom du har gjort detta är du fördömd (ständigt förbannad) mer än alla boskapsdjur, och alla [vilda] djur på fältet. På din buk ska du kräla (gå), och du ska äta stoft [det som finns på marken] så länge du lever. 15 Jag ska sätta fiendskap mellan dig och kvinnan och mellan din avkomma (säd, barn, släkte – hebr. zera) och hennes avkomma (säd, barn, släkte), han [Jesus] ska attackera (trampa, krossa) ditt huvud och du ska [ligga på lur och] attackera hans häl [orsaka Jesu lidande].”

[Innan Gud fortsätter med domen till Adam och Eva ger han hopp om att ondskan ska krossas. Att det står kvinnans säd, och inte mannens säd, antyder också Jesu jungfrufödsel. Denna vers brukar kallas protoevangelium. Detta är en sammansättning av två grekiska ord, protos som betyder ”först” och evangelion som betyder ”goda nyheter” eller ”evangelium”. Se även Upp 12:5 där det motsvarande grekiska ordet för hebreiska zera används.]

16 Han sa till kvinnan: ”Jag ska öka din (fysiska och emotionella) möda när du är havande, i smärta ska du föda dina barn. Och till din man är din åtrå (längtan; den du sträcker dig efter), men han ska råda över dig.”

[Det hebreiska ordet för åtrå/längtan teshoqa används bara tre gånger i GT, se 1 Mos 4:7 och Höga V 7:10. Ordet betyder ”att sträcka sig efter något”, och kan ibland ha en sexuell innebörd, som i Höga Visan, medan ordets mer generella och sensuella innebörd finns i 1 Mos 4:7.]

17 Och till mannen sa han: ”Därför att du lydde din kvinnas ord och åt av trädet, som jag hade befallt dig att inte äta av, därför är marken fördömd (förbannad) på grund av dig. I (fysisk och emotionell) möda ska du äta [av dess frukt] så länge du lever. 18 Törne och tistel ska den producera åt dig, och du ska äta markens grödor (växter). 19 Med svettig panna (efter hårt arbete) ska du äta ditt bröd tills du återvänder till jorden (hebr. adamah), för från den var du tagen. Du är stoft, och till stoft ska du åter gå.”

20 Mannen kallade sin kvinna Eva [betyder livskälla, den som lever] för hon var mor till allt levande. 21 Och Herren Gud (Jahveh Elohim) gjorde kläder (tunikor, heltäckande kläder, långa kappor) av skinn åt Adam och hans kvinna (hebr. ishah). Ja, han klädde dem. [1 Mos 3:7]

[Det är oklart exakt hur kläderna såg ut, men ordet ”kläder” beskriver något som är heltäckande. Samma ord används nästa gång i 1 Mos 37:3 om Josefs speciella ”fotsida dräkt” som han fick av sin far Jakob. Denna klädnad av skinn som Gud ger Adam och Eva, där ett djur blivit offrat, ger också en föraning om offertanken där djur kommer att täcka människors synd och skuld. Det pekar också fram mot Jesu offer som fullständigt täcker människans synd.]

Paret måste lämna Edens trädgård

22 Herren Gud (Jahveh Elohim) sa: ”Betänk (hebr. hen), människan har blivit som en av oss vad gäller att förstå [ha kunskap om] gott och ont [kan göra vad som helst]. Och nu: vad händer om hon kommer att sträcka ut sin hand och även ta från livets träd. Och äta. Och leva för evigt.”

[Man kan förstå ”gott och ont” som en merism för ”vad som helst” – allt, se vers 5. Människan har demonstrerat sin villighet att välja det onda. Hur skulle det bli om hon i detta tillstånd skulle äta av livets träd och leva för evigt – i synd och uppror.]

23 Så Herren Gud förvisade människan från Edens trädgård och lät henne bruka jorden från vilken hon var tagen. 24 När han drev ut människan, satte han keruberna [änglar] och det flammande svärdet [ett svärd som rörde sig från sida till sida] på den östra sidan om Edens trädgård för att vakta vägen (hebr. derech) till livets träd.

[Här är första gången ordet derech används. Det beskriver en fysisk väg/vandringsväg, men används även som en metafor om den personliga vägen genom livet, inklusive alla livsval och sätt vi gör saker på. Här ”stänger” Gud vägen till livets träd. Det är intressant att Jesus kallar sig ”vägen och sanningen och livet” (Joh 14:6). Han är den som öppnar upp vägen tillbaka till Gud. De första kristna kallades också ”vägen”, se Apg 9:2.]

4

Historien om Kain och Abel

Inledning – Kain och Abel föds

[Detta kapitel består av sju sektioner i ett kiastiskt mönster. Centralt beskrivs Kains mord på sin bror Abel, se vers 8. Totalt används tretton födelseformler (kände, födde, gav upphov, blev far, osv), se vers 1, 2, 17, 18a, 18b, 18c, 18d, 20, 21, 22a, 22b, 25 och 26. Hebreiskan är varierad och tio olika sätt används för att beskriva dessa födslar/relationer. Ordet jada beskriver att känna till något väl, ha en intim kunskap och att ha sexuellt umgänge. I första förekomsten när Adams och Evas äktenskapliga samliv beskrivs används formen qatal som ofta översätts som perfekt. Sexualiteten är en gåva från Herren som fanns även före syndafallet.]

1 Men mannen hade känt (haft sexuellt umgänge med – hebr. jada) Eva, sin kvinna. Och hon blev gravid och födde Kain (hebr. Qajin) [betyder: jag har förvärvat]. Då sa hon: ”Jag har förvärvat (fått – hebr. qanah) en man med Herrens hjälp.”

[Verbet harah betyder att bli eller vara gravid. Även om ordet är en egen rot finns en koppling till substantivet har som betyder berg. Det uppenbara är att den gravida magen ser ut som ett berg. Dock finns även en annan koppling till orden. I hebreiska tankevärlden är ett berg inte något som är högt, ett berg är mycket av något som samlats. Ett berg synonymt med en stor grupp människor (Jer 51:25), eller till och med gudar (Jes 14:13). Denna tanke finns även med i att bli med barn, det blir en ny grupp människor.]

2 Och hon fortsatte genom att föda hans bror Abel (hebr. Hevel – betyder vindpust/meningslöshet). Abel vallade får (blev fåraherde) medan Kain brukade marken (blev en jordbrukare).

[Förutom Kain, Abel och deras tredje son Set, fick de många söner och döttrar, se 1 Mos 5:3-4. Det hebreiska namnet Kain låter nästan likadant som det hebreiska qanah, som betyder köpa, få och skapa. Här är ett exempel på en ordlek då båda dessa ord används i vers 1. Abel betyder andetag, dimma, rök – dvs. något kort och flyktigt. Förutom den bokstavliga betydelsen finns även meningslöshet, fåfängligt och tomhet i ordet, se Pred 1:2. Kanske Eva var missmodig efter första sonen som inte visade sig vara löftet i 1 Mos 3:15. En annan möjlig etymologi är att ordet anknyter till det Akkadiska Ap/blu som betyder son.]

Bröderna offrar, Kains vrede tänds

3 Då tiden var inne. [Ordagrant ”vid dagarnas slut” eller ”en tidsperiods slut”, kan syfta på skördetiden eller årets slut.]

Då bar Kain fram ett offer till Herren av markens frukt.

4 Abel bar också fram den förstfödda av sin hjord,

den bästa delen (de feta delarna).

Herren såg med välvilja till (respekterade, tog emot) Abel och hans offer, 5 men inte till Kain och hans offer. Då blev Kain väldigt arg, och han sänkte blicken (hans yttre uttryck föll, han blev deprimerad).

[Anledningen till att Gud inte tog emot Kains offer var att det inte skedde i tro, se Heb 11:4. Abel offrade det bästa han hade, medan det verkar som om Kain inte gjorde det. Kains hjärta och motiv var inte rätt. I Jes 1:10-20 är det uppenbart att Gud hatar religiöst hyckleri. På ett symboliskt och profetiskt plan talar Abels blodsoffer också om att bara Jesu blod kan rena från synd.]

Herren varnar Kain

6 Och Herren (Jahveh) sa till Kain [resonerar i kärlek med honom, vill få honom att ändra sitt hjärta]:

”Varför är din vrede upptänd, ja varför har ditt ansikte fallit?

7 Är det inte så att om du gör rätt (gott) är det [ditt ansikte] upplyft, men om du inte gör rätt, då lurar (väntar, ligger) synden vid dörren [som ett vilddjur]. Ja, den åtrår (längtar, sträcker sig efter) att dominera dig, men du måste råda (regera) över den.”

Mordet

8 Men Kain talade med (blev vred på – hebr. amar) Abel, sin bror.

Och det hände medan de var ute på fältet.

Kain reste sig upp mot Abel, sin bror.

Och han dräpte (slaktade – hebr. harag) honom.

[Versen inleds med ”Och Kain sa”, dock följer inte vad han säger, så t.ex. den grekiska översättningen Septuaginta lägger till frasen ”Låt oss gå ut till fältet”. Dock inleds den andra raden med vajehi som är en markör för ett nytt avsnitt eller en avslutning. Behåller man förståelsen ”talade med” får man veta att Kain talade med Abel, men inte vad han sade. Det kan vara en teknik (som bibliska författarna använder sig av i andra sammanhang) som kallas ”gap”. Ett gap är något jag som läsare vill veta, men författaren avslöjar det inte. Det väcker nyfikenhet och inbjuder till tolkningsmöjligheter. Vad sa de till varandra? Bad de om förlåtelse? Grälade de? Hade de teologiska diskussioner? Läsaren får inga svar, men nyfikenheten väcks. Ett annat sätt att tolka verbet amar är att Kain håller utkik efter Abel. En tredje möjlighet är att verbet är polart och kan betyda såväl prisa, ära som även förakta eller vara arg på, vilket skulle kunna passa i sammanhanget.]

Mordets konsekvenser – och nåd

9 Och Herren (Jahveh) sa till Kain: ”Var är din bror Abel?”

Han svarade: ”Jag vet inte! Är jag min brors beskyddare (ska jag ta hand om honom)?”

10 Då sa Herren (Jahveh): ”Vad har du gjort? Din brors blod ropar till mig från marken. 11 Du är nu fördömd (förbannad) från marken, som har öppnat sin mun för att ta emot din brors blod från din hand. 12 När du försöker bruka marken ska den inte längre ge goda skördar. Du ska bli ostadig (instabil) och ständigt vandra från plats till plats på jorden.”

13 Då sa Kain till Herren (Jahveh): ”Min skuld (missgärning; straff på grund av synd – hebr. avon) är större än vad jag kan bära (lyfta upp – hebr. nasa). 14 Betänk (hebr. hen), eftersom du idag har fördrivit mig från jordens ansikte och jag måste vara dold från ditt ansikte (din närvaro), kommer jag att vara en rastlös vandrare på jorden, vem som helst som finner mig ska dräpa mig.”

15 Men Herren (Jahveh) sa till honom: ”Om det inträffar att någon dräper (avrättar) Kain ska han bli hämnad sju gånger.”

Ja, Herren (Jahveh) satte ett tecken (märke) på Kain så att den som fann honom inte skulle slå ner honom. [Tecknet kan också vara ett löfte, se Jos 2:12.]

16 Därefter lämnade Kain Herrens (Jahvehs) ansikte (närvaro) och bodde i vandrarnas land (i exil), öster om Eden.

[Här används den feminina formen för öster (hebr. kedem). Det är ett rikt ord som inte bara har betydelsen av ett väderstreck utan också används för att beteckna när en människa gör bokslut i sitt liv och ser både bakåt och framåt. Detta är en plats där Kain har möjlighet att tänka över sitt liv och göra upp med sig själv kring det som inträffat. Detta ord erbjuder också en möjlighet till en ny start.]

Kains släktlista

[Nu följer en släktlista för Kain i sju led.]

17 Och Kain kände sin hustru [hade sexuellt umgänge med henne] och hon blev havande.

Ja, hon födde Henok (hebr. Chanoch) [betyder: invigd/tillägnad] och han [Henok] blev stadsbyggare.

Och man uppkallade staden efter sonens namn: Henok.

[En skandinavisk form av namnet är Enok och den engelska stavningen är Enoch, se även 1 Mos 5:18; 25:4; 46:9]

18 Till Henok föddes Irad [enligt den sumeriska traditionen är Eridu den första staden],

och Irad fick Mechojael,

och Mechojael fick Metoshael,

och Metoshael fick Lemech [den förste polygamisten].

[Det finns två Lemech i urhistorien. Den förste Lemech, som nämns här, är en ättling till brodermördaren Kain. Denne Lemech var den första polygamisten och han lovade att döda för ett sår, se vers 23-24. Han är den sjätte generationen från Kain (sjunde generationen från Adam och Eva). Den andre Lemech i Sets linje är den nionde generationen från Adam. Han är Noas far och en rättfärdig man, se 1 Mos 5:25-28.]

19 Lemech tog sig två hustrur, den ena hette Ada och den andra hette Tsilla. [Namnet Ada härrör troligtvis från adi som betyder ornament och Tsilla från det hebreiska sel (skugga), sil (plinga/ljuda) eller silsul (cymbal). Kanske förknippades de båda med skönhet och sång, se Höga V 2:14.]

20 Ada födde Javal, han blev far (stamfader) till dem som bor i tält och har boskap.

21 Hans brors namn var Joval [betyder: ”ström/fors”; snarlikt ordet för vädurshorn och shofar (hebr. jovel)], han blev far (stamfader) till alla som hanterar (spelar) kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [en mindre harpa] och flöjter.

22 Också Tsilla födde Toval-Kain, som smidde (hamrade, slipade, vässade – hebr. latash) alla slags verktyg av brons och järn.

[Här saknas ”far till”, vilket visar att han var en av flera som arbetade med metaller. Han var en smed och tillverkade jordbruksredskap men även vapen. Hans namn, som har med brodermördaren Kains namn, tillsammans med släktskapet med Lemech, antyder att hans hantverk kunde bli använt också till ondska.]

Och Toval-Kains syster var Naama [betyder: ”tilltalande/vacker”].

23 Lemech sa till sina hustrur Ada och Tsilla:

”Hör min röst ni Lemechs hustrur, ge akt på mitt löftesord (tal, löfte/hot – hebr. imrah):

En man dräper jag för mitt sår och en yngling för min skråma.

24 Ja, sjufalt hämnad blir Kain [vers 15], men Lemech sjuttio och sju (sjuttio-sju-falt).”

[Lemech uttalande består av crescendon som intensifieras. För ett sår kommer han att döda en man (hebr. ish), och en yngling (barn – hebr. jeled) redan för en skråma. Hämnden ökar från Kains sjufaldiga till Lemechs sjuttio och sju. Det är detta påstående Jesus anknyter till i Matt 18:22 när han talar om förlåtelse. En Jesu efterföljare ska alltså vara lika benägen att förlåta som Lemech var att hämnas. På samma sätt som Lemech ville att straffet skulle överstiga brottet, vill Jesus att förlåtelsen vida ska överstiga brottet.]

Avslutning – en ny son istället för Abel

25 Adam kände sin hustru (hade sexuellt umgänge med henne) igen [1 Mos 4:1] och hon födde en son och kallade honom Set (hebr. Shet) [betyder: kompensation/ersättning], [hon sa:] ”för Gud har utsett (hebr. shat) en annan säd till mig istället för Abel, som Kain dräpte.”

26 Åt Set (hebr. Shet) föddes också en son, och han kallade honom Enosh. På den tiden började man åkalla Herrens (Jahvehs) namn.

[ Intressanta ordfrekvenser

Gud nämns totalt 35 gånger (5 x 7) som Gud (Elohim), Herren (Jahveh) eller Herren Gud (Jahveh Elohim). Eftersom Gud (Elohim) nämns 35 gånger även i skapelseberättelsen innebär detta att Gud nämns 70 ggr (10 x 7) i Bibelns två första enheter, kap 1–4. Även de olika benämningarna på Gud förekommer med en iögonenfallande frekvens: Elohim – 40 gånger, Jahveh Elohim – 20 gånger och Jahveh – 10 gånger. Den sjuttionde gången Gud nämns är: Då började man åkalla Herrens (Jahvehs) namn, se vers 26.]

5

Introduktion

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den tredje litterära enheten (av tolv) i Första Moseboken, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2.]

1 Detta är skriften (den skrivna redogörelsen) om människans (Adams) fortsatta historia (hebr. toledot).

Den dag (hebr. bejom) Gud (Elohim) skapade människan (hebr. adam), till Guds likhet (hebr. demot elohim) gjorde han henne – 2 man och kvinna skapade han dem. Och han välsignade dem och gav dem namnet ”människa” (hebr. adam) den dag de skapades.

[När hebr. adam står i obestämd form är det ofta personen Adam som åsyftas, här i vers 1-2 är betydelsen människan och mänsklighetens fortsatta historia, se även 1 Mos 1:27-28; 1 Mos 2:7.]

Släktlista: Adam till Noa – 10 generationer

3 [I den här släktlistan presenteras 10 generationer mellan Adam och Noa. Gud hade sagt att om ni äter av kunskapens träd, kommer ni att dö (1 Mos 2:17). Att det verkligen blev så bekräftas med frasen ”Och han dog” som avslutar sex generationer, se vers 5, 8, 11, 14, 17, 20. Det kommer också fram att de födde ett okänt antal söner och döttrar som inte nämnts i de tidigare kapitlen. Hebreiska verbet jalad har betydelse att föda och används om när en kvinna föder ett barn (1 Mos 35:16; 38:27-28; 2 Mos 1:19; 1 Kung 3:17-18). Släktlistan är detaljrik och man kan räkna 15 unika variationer, men fem generationer följer samma mönster (generation 2-6). Precis som i Kains släktlista låter författaren ett antal monotona generationer föregå den generation han vill lyfta fram. I det här fallet är det generation sju: Henok – som vandrade med Gud.]

Från Adam till Set: Generation 1–2

Och Adam levde i 130 år [30 och 100 år].

Och han blev [vid den åldern] far till en som var honom lik (hebr. demot), hans avbild (hebr. tselem).

Och han gav honom namnet Set [hebr. Shet – Ersättaren, se 1 Mos 4:25].

4 Och Adams dagar sedan han blivit far till Set var 800 år.

Och han blev far till söner och döttrar.

5 Och Adams alla dagar som han levde var 930 år [900 år och 30 år].

Och han dog.

6 Och Set(hebr. Shet) levde i 105 år [5 år och 100 år].

Och han blev [vid den åldern] far till Enosh.

7 Och Set levde 807 år [7 år och 800 år] efter att han blivit far till Enosh.

Och han blev far till söner och döttrar.

8 Sets hela livslängd (alla hans dagar) var 912 år [12 år och 900 år].

Och han dog.

[När åldrar skrivs är det vanligast att först ange tiotalet som sedan adderas till hundratalet, se vers 3, 7 och 8. Notera variationer där ”år” läggs till även mellan tal, något som normalt sett inte behövs. I vers 5 är ordningen omvänd där det högre talet anges först. Genom att ha talet 30 ”ytterst” blir det ett inclusio som ramar in beskrivningen om Adam.]

Från Enosh till Jared: Generation 3–6

[Nu följer fyra generationer till. Beskrivningen följer samma format som användes för Set som den andra generationen.]

9 Och Enosh levde i 90 år.

Och han blev [vid den åldern] far till Kenan.

10 Och Enosh levde 815 år [15 år och 800 år] sedan han blivit far till Kenan.

Och han blev far till söner och döttrar.

11 Och Enoshs hela livslängd (alla hans dagar) var 905 år [5 år och 900 år].

Och han dog.

12 Och Kenan levde i 70 år.

Och han blev [vid den åldern] far till Mahalalel.

13 Och Kenan levde 840 år [40 år och 800 år] efter att han blivit far till Mahalalel.

Och han blev far till söner och döttrar.

14 Och Kenans hela livslängd (alla hans dagar) var 910 år [10 år och 900 år].

Och han dog.

15 Och Mahalalel levde i 65 år [5 år och 60 år].

Och han blev [vid den åldern] far till Jared.

16 Och Mahalalel levde 830 år [30 år och 800 år] efter att han blivit far till Jared.

Och han blev far till söner och döttrar.

17 Och Mahalalels hela livslängd (alla hans dagar) var 895 år [5 och 90 år och 800 år].

Och han dog.

18 Och Jared levde i 162 år [2 och 60 år och 100 år].

Och han blev [vid den åldern] far till Henok (hebr. Chanoch).

19 Och Jared levde 800 år efter att han blivit far till Henok (Chanoch).

Och han blev far till söner och döttrar.

20 Och Jareds hela livslängd (alla hans dagar) var 962 år [2 och 60 år och 900 år].

Och han dog.

Från Henok till Noa: Generation 7–10

21 Och Henok(hebr. Chanoch) [betyder: tillägnad/invigd] levde i 65 år [5 och 60 år].

Och han blev [vid den åldern] far till Metoshelach.

22 Och Henok vandrade [levde i gemenskap] med Gud (hebr. ha-Elohim)

i 300 år efter att han blivit far till Metoshelach.

Och han blev far till söner och döttrar.

23 Och Henoks hela livslängd (alla hans dagar) var 365 år [5 och 60 och 300 år].

[Nu kommer inte frasen ”Och han dog”.]

24 Och Henok vandrade med Gud (hebr. ha-Elohim) och var inte mer [man fann honom inte], för Gud (Elohim) hade hämtat honom. [Heb 11:5]

[I det sjunde ledet bryts mönstret i hur personernas liv beskrivs. Istället för att säga att Henok ”levde” (jfr vers 10, 13, 16 och 19), beskrivs hur han ”vandrade med Gud” (vers 22). Det är samma ord som används om hur Gud vandrade i trädgården, se 1 Mos 3:8.]

25 Och Metoshelach[betyder: spjutets man] levde i 187 år [7 och 80 år och 100 år].

Och han blev [vid den åldern] far till Lemech.

26 Och Metoshelach levde 782 år [2 och 80 år och 700 år] efter att han blivit far till Lemech.

Och han blev far till söner och döttrar.

27 Och Metoshelachs hela livslängd (alla hans dagar) var 969 år [9 och 60 år och 900 år].

Och han dog.

[Hans ålder är den högsta som finns angiven i Bibeln. Han var med och såg hur arken byggdes och dog samma år som floden kom. Det vet vi eftersom Noa var 600 år då floden kom, se 1 Mos 7:11. Metoshelach fick Lemech då han var 187 år. Ytterligare 182 år senare föddes Noa, se 1 Mos 5:25-29. Summan av 187 + 182 + 600 är 969.]

28 Och Lemech[betyder: kraftfull] levde i 182 år [2 och 80 år och 100 år].

Och han blev [vid den åldern] far till en son.

29 Och han gav honom namnet Noa (hebr. Noach) genom att säga:

”Denne ska lätta (hebr. nacham) oss från vårt arbete, ja, från våra händers möda (slitsamma smärta – hebr. itsavon) med den mark [när vi brukar jorden] som Herren (Jahveh) har förbannat.”

[Här bryts mönstret, istället för att direkt ange namnet beskrivs namngivningen mer detaljerat. Det hebreiska namnet Noach förknippas med det hebreiska verbet noach (vila), och används när arken stannade på berget Ararat. Här använder Lemech ordet nacham som betyder att lätta på bördan. Dessa hebreiska ord har en gemensam rot som beskriver att andas ut, vila och att ligga ned.]

30 Och Lemech levde 595 år [5 och 90 år och 500 år] sedan han blivit far till Noa.

Och han blev far till söner och döttrar.

31 Och Lemechs hela livslängd (alla hans dagar) var 777 år [7 och 70 år och 700 år].

Och han dog.

[Det finns två Lemech i den urhistorien. Den förste Lemech är en ättling till brodermördaren Kain. Denne Lemech var den första polygamisten och han skröt över att ha dödat en människa, se 1 Mos 4:19-24. Han var den sjunde generationen från Adam och Eva. Den andre Lemech beskrivs här och var Noas far. Hans ålder blev exakt 777 år vilket kan tolkas som att han var en rättfärdig man. Han är den nionde generationen från Adam och Eva och en ättling till Set. Det är mycket troligt att Lemech såg arken som hans son byggde. Han dog fem år innan floden kom.]

32 Och var – Noas ålder – 500 år.

Och Noa blev far till Shem (Sem), Cham (Ham) och Jafet.

[För första gången förekommer hebr. ben framför åldersangivelsen. Frasen blir ordagrant: Noach, en son av 500 år, se även 1 Mos 7:6; 11:10; 1 Sam 13:1. Noas namn upprepas också här, vilket är unikt, i tidigare generationer används ”han”. Här avbryts Noas formel. Slutet återfinns först i slutet av Noas fortsatta historia i 1 Mos 9:28-29.]

6

Avslutning

Del 1 – Människans historia före floden

[Nu avslutas berättelsen om människan. Det finns även återkoppling till skapelseberättelsen. Samtidigt finns anknytning till floden.]

1 När människosläktet började föröka sig på jorden och döttrar föddes åt dem, 2 såg Guds söner att människornas döttrar var vackra. De tog sig hustrur som det behagade dem.

[Vilka var ”Guds söner”? Frasen används bara här i 1 Mos 6:2, 4 och i Job 1:6; 2:1; 38:7. I Jobs bok refererar det till änglaliknande varelser. Kontrasten till människosläktet talar för denna tolkning. I så fall tog dessa fallna änglar mänsklig gestalt eller besatte människor och fick barn som kallades jättar, se vers 4. En annan syn är att ”Guds söner” är Sets ättlingar medan ”människors döttrar” var Kains ättlingar. Se även Jesu undervisning om änglar i Matt 22:30.]

3 Då sa Herren (Jahveh): ”Min Ande [min livgivande ande, se 1 Mos 2:7] ska inte bli kvar i [vara ansvarig för] människorna för alltid. De är kött och deras tid ska vara 120 år.”

[ Människans livslängd är 120 år

På 1800-talet började forskare upptäcka och beskriva celldelning i växter och djur. Länge trodde man att cellerna kunde dela sig i all oändlighet, dock upptäckte den amerikanske mikrobiologen Leonard Hayflick på 1960-talet att mänskliga celler slutade dela sig efter 40-60 delningar. Denna gräns kom att kallas Hayflicks begränsning. Vetenskapliga beräkningar ger alltså en biologisk maximal livslängd för människan på just 120 år plus minus några år! Den äldsta personen som nämns i Bibeln är Metoshelach som blev 969 år (1 Mos 5:27). Efter floden minskar åldern gradvis över tid till att bli maximalt 120 år. Mose blev just 120 år (5 Mos 31:2) och hans efterträdare Josua blev 110 år (Jos 24:29), se även Jes 38:5 där 15 år läggs till Hiskias liv.]

4 Nefilimerna (jättarna, ordagrant ”de fallna”, eller ”de som orsakar andra att falla på jorden”) fanns på jorden på den tiden – och även senare – när Guds söner hade sexuella relationer med människornas döttrar och dessa födde barn åt dem. Dessa var urtidens väldiga män (krigare, hjältar – hebr. gibborim), och deras rykte var stort.

Del 2 – Floden närmar sig

5 Men Herren (Jahveh) såg att människornas ondska hade blivit stor på jorden. Deras hjärtans alla tankar och avsikter var alltid och alltigenom onda. 6 Då ångrade (sorg-tröstade – hebr. nacham) Herren (Jahveh) verkligen att han gjort människorna på jorden, ja, han var sårad (det smärtade) – [rakt] in i sitt [hans] hjärta.

[Ordet för att ”ångra” (hebr. nacham) innebär inte att Gud ångrar sitt första beslut i betydelsen ”inser att det var fel”. Ordet betyder både att känna sorg och att trösta, och själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst. Profeten Nahums namn, som betyder tröst, har samma hebreiska rot (nhm), se även Nah 3:7; Ps 23:4; 71:21. Gud känner sorg över att människan föll i synd, men det finns hopp och tröst och räddning! Jesus valde att verka utifrån Kapernaum (Jes 9:1; Matt 4:13), som på hebreiska är Kfar Nachum – ordagrant ”tröstens by”!

I denna vers förekommer tre verb (nacham, asah och itsavon/asav) som på hebreiska återklingar det som Lemech uttalade över Noa i 1 Mos 5:29. De förekommer också i exakt samma ordning. Det enda som skiljer är grammatiken, vilket gör att betydelsen ändras.]

7 Herren sa: ”Jag ska förgöra (utrota) människorna som jag har skapat från jordens yta – inte bara människan utan boskapsdjur, kräldjur och himlens fåglar – jag känner sorg över (ångrar, sorg-tröstar – hebr. nacham) att jag har gjort dem.” 8 Men Noa (hebr. Noach) hade funnit nåd (oförtjänt kärlek; favör – chen) inför Herrens (Jahvehs) ögon.

[Här finns det hebreiska ordet chen första gången. Betydelsen är nåd, oförtjänt kärlek och favör. Ordet förekommer även i formerna chanan och chanon. Ordet chanan betyder samma sak med tillägget extraordinär vänlighet, medan chanon i huvudsak betyder nåd och favör. Chanon återfinns bara 13 gånger i GT medan chen och chanan finns 67 respektive 72 gånger. Förutom nåd är den särskilda betoningen på dessa ord att det handlar om den oförtjänta kärleken. Ingen handling kan på något sätt göra oss värdiga att få denna typ av nåd. I denna vers finns också namnet Noa (hebr. Noach), samma två bokstäver som nåd, fast spegelvänt.]

Noas fortsatta historia (6:9-9:29)

Introduktion

Noa

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” (den fjärde i Första Moseboken). Det hebreiska ordet toledot används elva gånger i Första Moseboken, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2. Användningen av siffor och tal är speciellt och binder ihop denna enhet. Ordet ”jorden” används 40 gånger. Talet sju och multipler av sju är också vanligt. Herren (Jahveh) nämns sju gånger. Gud (Elohim) nämns 14 ggr (7 x 2). Gud talar sju gånger till Noa, det finns sju ”göra” i samband med instruktionerna. Verbet fördärva (som återfinns i början och i slutet) används sju gånger. I avslutningen används ordet ”förbund” sju gånger. Talet sju används vid sju tillfällen (två gånger dubbleras det så det står ”sju-sju”; totalt används ordet 9 gånger). Vatten nämns 21 gånger (3 x 7) och kött nämns 14 gånger (2 x 7).]

9 Detta är Noas (hebr. Noachs) fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot). Noa var en rättfärdig man och fullkomlig bland sina samtida. Noa vandrade [i ständig gemenskap] med Gud (Elohim).

[Här är första gången ordet rättfärdig (hebr. tsadik) används. Ett närbesläktat ord från samma rot är tsedaqah som ofta översätts med en frivillig gåva till fattiga och behövande. Bibeln nämner särskilt änkor, föräldralösa/faderlösa barn och främlingen inom dina portar. Att ge tsedaqah är något som i princip alla religiösa judar gör i någon form. Rättfärdighet och att vara rättfärdig eller leva ett rättfärdigt liv hör alltså intimt ihop med att se till att de behövande i min närhet, genom mina frivilliga gåvor, har det de behöver.]

10 Noa blev far till tre söner:

Shem (Sem),

Cham (Ham) och

Jafet.

Jorden är fördärvad

11 Men jorden blev mer och mer fördärvad inför Gud (Elohim) och full av laglöshet (våld, terror – hebr. chamas). 12 Gud (Elohim) såg på jorden, och se, den var fördärvad, eftersom alla människor levde i fördärv på jorden. 13 Då sa Gud (Elohim) till Noa:

”Jag har beslutat att göra slut på allt levande [ordagrant ’slutet på allt kött är här’], för på grund av dem är jorden fylld av laglöshet (våld, terror – hebr. chamas). Betänk (hebr. hen), nu ska jag förgöra [döma] dem tillsammans med jorden.

Guds instruktioner till Noa

14 Bygg en ark av goferträ. [Allmänt antas detta vara trä från den äkta cypressen, vanligt förekommande som båtvirke kring Medelhavet, men det kan också syfta på bearbetningen av träet, t.ex. att det ska vara hyvlat eller laminerat.] Inred arken med olika kamrar (nästen, boningar – hebr. qen), och täck (bestryk) den med täckning (jordbeck) inuti och utanpå.

[Verbet täck och substantivet täckning har samma hebreiska rot som också betyder försoning och att försona. Det används om offerblodet i 3 Mos 17:11. Arken är en fin skuggbild av Jesus. Den blev tätad så att syndaflodens vatten inte trängde in, på samma sätt som Jesu blod ’tätar’ från domen mot synden.]

15 Så ska du bygga den:

300 alnar [156 meter] lång,

50 alnar [26 meter] bred och

30 alnar [15,6 meter] hög.

16 Gör ett tak (hebr. tsohar) till båten och lämna ett utrymme på

en aln [0,52 meter] mellan taket och sidorna [som en öppning för ljus].

Sätt en dörr till arken på ena sidan.

Inred arken så den får

en undervåning,

en mellanvåning

och en övervåning.

[Ett ovanligt ord för tak används här, det liknar ’mitt på dagen’, och kan beskriva ett välvt tak som skyddar från regn och sol. En del översätter med ’fönster’, men det är ett annat ord i 1 Mos 8:6. Inte heller används det vanliga ordet för ett ’platt’ tak.]

[ Kort eller lång aln?

Ordet för aln (hebr. ammah) härstammar från ordet för mor (hebr. imma). Man skulle kunna översätta ’modern till alla mått’, vilket är ett lämpligt namn för ett av de äldsta måtten. Som det brukar vara med antika mått utgår de från kroppen. En aln motsvarar längden på en mans underarm – avståndet mellan armbågen och långfingret. Enheten användes redan tidigt i historien hos sumererna i Mesopotamien och sedan i Egypten och Israel. Det användes i Romarriket och fanns i Sverige på medeltiden fram till slutet på 1800-talet, då det metriska systemet infördes efter franska revolutionen. I de antika kulturerna finns alnen i två varianter:

   • en vanlig kort aln (44-45 cm)

   • en kunglig lång aln (50-52 cm)

Det äldsta arkeologiska fyndet av en aln är en måttstock från staden Nippur i Sumer (nuvarande Irak). Den dateras till 2650 f.Kr. och mäter 51,85 cm. Detta mått motsvarar den längre kungliga alnen som också användes för pyramiderna i Egypten. Forskare kommer fram till olika resultat, men troligast är ändå att alnen som Noa använde sig av är det längre, äldre måttet av alnen. Den fullskaliga modellen av Noas ark i Kentucky i USA som blev klar 2016 använder detta längre mått (51,8 cm), medan holländaren Huibers modell från 2012 använder det kortare (44,45 cm). Arkens dimensioner med den kortare alnen är 133 x 22 x 13 meter.]

17 Jag ska låta floden översvämma jorden och förgöra alla levande varelser under himlarna. Allt på jorden ska dö, 18 men jag ska bekräfta mitt förbund med dig. Du ska gå in i arken tillsammans med dina söner, din hustru och dina sonhustrur. 19 Du ska ta med dig ett par av alla levande varelser, hane och hona, för att de ska överleva tillsammans med dig. 20 Flygande varelser (hebr. of) av sina slag, boskapsdjur och markens kräldjur ska ett par av varje komma till dig, så att de kan överleva. 21 Du måste också lägga upp ett förråd av all slags mat som man äter. Det ska bli mat för dig och för dem.”

22 Noa gjorde allt som Gud hade befallt honom att göra, ja, han gjorde allt detta. [Upprepningen betonar Noas lydnad.]

7

Befallningen att gå in i arken

[De 120 åren av nåd var över (1 Mos 6:3), det är nu dags att gå in i arken då floden kommer om en vecka. Eftersom Noa är 600 år när floden kommer (1 Mos 7:6), var han 480 år när Gud satte gränsen på 120 år. Detta sker alltså 20 år innan han får sin första son (som han får vid 500 års ålder, se 1 Mos 5:32). I tilltalet att bygga arken som ges till Noa nämns hans tre söner och deras hustrur (1 Mos 6:14, 18). Detta gör att Noa är omkring 510-550 år och det tar 50-90 år att bygga arken.]

1 Herren (Jahveh) sa till Noa (hebr. Noach): ”Gå till arken, du och hela din familj. Jag har sett att du är rättfärdig inför mig i detta släkte (denna generation). 2 Av alla rena fyrfotadjur [boskapsdjuren] ska du ta med dig sju par (ordagrant: sju sju), hane och hona [som sedan kan offras, se 1 Mos 8:20], men av sådana fyrfotadjur som inte är rena ett par, hane och hona, 3 också av himlens fåglar sju par, hane och hona, för att en avkomma ska leva vidare över hela jorden.

7 dagars väntan

4 Om sju dagar ska jag låta det regna på jorden i 40 dagar och 40 nätter, och jag ska utplåna allt som finns till från jordens yta, allt som jag har gjort.”

[Gud ger senare sitt folk instruktioner om vilka djur som är rena och orena, se 3 Mos 11; 5 Mos 14. Vissa djur är rituellt rena till offer och också lämpliga till mat, av dessa tar Noa med sig sju par, för att klara sig det dryga år som de befinner sig i arken, jfr 1 Mos 7:11; 8:14.]

5 Och Noa gjorde allt som Gud hade befallt honom att göra. 6 Och Noa var 600 år när floden skulle översvämma jorden. 7 Noa gick in i arken tillsammans med sina söner, sin hustru och sina sonhustrur, undan flodens vatten. [Totalt var de åtta personer, se 1 Pet 3:20.] 8 Av de rena fyrfotadjuren och av de fyrfotadjur som inte är rena, av fåglarna och av allt det som krälar på marken 9 kom ett par av varje art in till Noa i arken, hane och hona, så som Gud hade befallt Noa. 10 Det närmade sig sju dagar innan flodens vatten kom över jorden.

Floden startar

11 Det år då Noa blev 600 år, i den 2:a månaden under den 17:e dagen,

denna dag brister (delas, rämnar)

alla det stora djupets (hebr. tehom) [1 Mos 1:2] källor

och himlens dammluckor (slussar)

öppnas.

[Vattnet strömmar både underifrån och ovanifrån, se 1 Mos 1:6-7. Tidsangivelsen utgår som vanligt från Noas ålder, men detta är en ny variation, jfr vers 6. Den andra månaden kan antingen vara en vår- eller höstmånad. Det religiösa judiska året inleds på våren med månaden aviv (2 Mos 12:2) och den andra månaden är ijar som infaller maj/april. Åsyftas det civila judiska året (som även omgivande nationer använde sig av) startar det på hösten, och då är den andra månaden cheshvan som infaller i okt/nov.]

12 Det regnade på jorden under 40 dagar och 40 nätter. 13 Samma dag gick Noa (hebr. Noach) och hans [tre] söner Shem (Sem), Cham (Ham) och Jafet, och Noas hustru och hans tre sonhustrur in i arken.

[De hade påbörjat ombordstigningen sju dagar tidigare, nu på sjunde dagen när vattnet började komma gick de ombord. Både vad gäller djur och människor refereras de i par (man/kvinna och hane/hona, se 1 Mos 6:19-20; 7:2-3; 8-9). Polygami förekom i samhället, men omnämns i negativa ordalag, se Lemech i 1 Mos 4:19-24.]

14 De [de 8 människorna] och allt liv (alla levande varelser) enligt sitt slag (sin art),

ja, alla boskapsdjur enligt sitt slag (sin art)

och alla kräldjur som krälar på jorden, enligt sitt slag (sin art)

och alla flygande varelser (djur som flyger – hebr. of) enligt sitt slag (sin art) – alla fåglar (kvittrare – hebr. tsipor), allt som har vingar.

15 Ja, de kom till Noa, till arken, två och två (par om par) av allt det kött som hade livsande (ande av liv). 16 De kom, hane och hona av alla slags djur, så som Gud (Elohim) hade befallt Noa. Sedan stängde Herren (Jahveh) igen [dörren] om honom.

Floden regerar

[Jorden och vattnet växlas i beskrivningen.]

17 Floden [regnet som öste ner, se vers 12] varade i 40 dagar över jorden. Vattnet steg och lyfte arken så den flöt över jorden. 18 Vattnet steg högt över jorden, och arken drev (ordagrant ”vandrade”) på vattnet. [I den ordagranna lydelsen finns en profetisk föraning som pekar på Jesus som också vandrade på vattnet, se Matt 14:25. Jesus är arken som försonar och ”tätar” mot synd och går på vattnet, se också Job 9:8.]

19 Allt högre steg vattnet över jorden, tills det täckte även de högsta bergen under himlen. 20 Vattnet steg mer än 15 alnar [7 meter] över bergen.

21 Alla varelser som rörde sig på jorden gick under – fåglar och [tama] boskapsdjur och vilda djur, allt liv som jorden vimlade av, och alla människor. 22 Allt på landytan som hade livsande i sin näsa dog. 23 Herren utplånade allt som fanns till på jorden, människor och fyrfotadjur, kräldjur och himlens fåglar: allt utplånades från jorden. Kvar blev bara Noa och de som var med honom i arken. 24 Vattnet besegrade mäktigt jorden under 150 dagar.

[Verbet ”besegrade mäktigt” är på hebreiska gavgaar, samma rot som ”mäktig hjälte” i 1 Mos 6:4. Ordvalet knyter samman hur Gud under fem månaders tid segrar över dem som verkade vara jordens mäktiga och hjältar.]

8

Gud tänker på Noa

1 Då kom Gud (Elohim) ihåg [tänkte han på; fullföljde han sitt förbund med] Noa (hebr. Noach) och alla de vilda och tama djur som var med honom i arken. Han lät en vind blåsa över jorden och vattnet började sjunka undan. 2 Djupets källor och himlens dammluckor stängdes, regnet upphörde. 3 Vattnet drog sig efter hand bort från jorden, så att det efter 150 dagar hade minskat. [Efter att ha ökat i 150 dagar, se 1 Mos 7:24.] 4 På 17:e dagen i 7:e månaden [tishri – sept/okt] blev arken vilande (hebr. noach – snarlikt Noas namn Noach) på Araratbergen.

[Datumet är väldigt exakt återgivet. Den 7:e månaden är den viktigaste månaden med alla de tre hösthögtiderna. Den 17:e dagen är mitt i lövhyddohögtiden (hebr. sukkah) som firas 15:e-22:a tishri. Platsen är mer vagt beskriven, berg står i plural, men syftar på bergsområdet i gränstrakten av Turkiet och Armenien.]

Vattnet torkar upp

5 Vattnet fortsatte hela tiden att minska fram till den 10:e månaden [tevet – dec/jan]. På den första dagen i den 10:e månaden blev bergens toppar synliga.

[Den 10:e månaden är tevet som infaller dec/jan. Det har nu gått tre månader (73 dagar om det är 30 dagar i varje månad) från det att arken strandade på Araratbergen och flera berg blir synliga. I den kiastiska strukturen täcktes bergen i 1 Mos 7:19, nu syns de.]

40 dagar

6 Efter ytterligare fyrtio dagar öppnade Noa ett fönster som han hade gjort på arken, 7 och släppte ut en korp. Den flög fram och åter till dess vattnet torkat upp på jorden. 8 Sedan släppte han ut en duva (hebr. jonah) för att se om vattnet hade sjunkit undan från marken. 9 Men duvan fann ingen viloplats för sin fot, så hon kom tillbaka till honom i arken, för vattnet täckte fortfarande landytan. Då sträckte Noa ut handen och tog henne till sig – in i arken.

7 dagars väntan

10 Noa väntade ytterligare sju dagar, sedan släppte han ut duvan ur arken ännu en gång. 11 Och duvan kom tillbaka till honom när det led mot kväll [strax innan skymningen]. Och se [hebr. vehinneh – perspektivbyte, vi får se med Noas ögon]: Ett friskt olivlöv i hennes näbb! Då förstod (insåg) Noa: Vattnet hade verkligen [äntligen] sjunkit undan från jorden.

7 dagars väntan

12 Han väntade ytterligare sju dagar, sedan släppte han ut duvan igen. Denna gång kom den inte tillbaka till honom.

13 Och det hände, i det 601:a året [1 + 600 år; av Noas livsdagar], i den första månaden, på den första [dagen], att vattnet hade torkat upp från jorden. Noa tog bort taket från arken, och såg, och se [hebr. vehinneh – perspektivbyte, vi får nu se med Noas ögon]: Marken hade torkat upp!

Familjen går ut ur arken

14 I den 2:a månaden på den 27:e dagen var marken helt torr. 15 Då talade Gud till Noa genom att säga:

16 [Det är dags!] ”Gå ut ur arken tillsammans med din hustru, dina söner och sonhustrur. 17 Släpp ut alla de djur av alla slag som du har hos dig, fåglar, fyrfotadjur och alla kräldjur som finns på jorden, så att de kan sprida ut sig över hela jorden och vara fruktsamma och föröka sig.”

18 Då gick Noa ut tillsammans med sin hustru och sina söner och sonhustrur [efter att ha varit i arken i ett år och tio dagar]. 19 Alla levande varelser [fyrfotadjur], alla kräldjur och alla fåglar, allt som myllrar på jorden – efter sin familj (släkt, art) – gick de ut ur arken. 20 Noa byggde ett altare åt Herren (Jahveh). Han tog fyrfotadjur och fåglar av alla rena arter och offrade dem som brännoffer på altaret. 21 När Herren kände den välbehagliga doften, sa han till sig själv:

”Aldrig mer ska min förbannelse drabba marken för människans skull, för att hon alltifrån ungdomen har ett ont uppsåt. Jag ska aldrig mer förgöra allt levande, så som jag nu har gjort. 22 Så länge jorden finns kvar ska:

sådd och skörd (hebr. qatsir),

köld

och hetta,

sommar (skördetid – hebr. qajits) och

vinter,

dag och natt

aldrig upphöra (ordagrant: ’inte ha sabbat’ – hebr. lo shavat).”

[Vers 22 avslutas med fyra par. Talet fyra är jordens tal (fyra väderstreck, osv). Centralt står hetta och sommar som hör ihop, vilket ramas in av köld och vinter.]

9

Aldrig mer en flod

1 Gud (Elohim) välsignade Noa (hebr. Noach) och hans söner och sa till dem: ”Var fruktsamma och föröka er och uppfyll jorden. 2 Fruktan och skräck för er ska komma över alla djur på jorden och alla fåglar under himlen, över allt som krälar på marken och över alla fiskar i havet. De är givna i er hand (ni har fått auktoritet att råda över dem). 3 Allt som lever och rör sig ska vara er föda, på samma sätt som jag gav er de gröna växterna [1 Mos 1:30], ger jag er allting.

[Välsignelsen som Gud ger Noa speglar den välsignelse som Adam fick i 1 Mos 1:28. En skillnad är att nu finns synden i världen, och människan ska inte längre råda över djuren. I stället för ett frivilligt underordnande så finns nu en komponent av rädsla hos djuren. Även om att äta kött tidigare var tillåtet, t.ex. Abels blodsoffer var välbehagligt inför Gud och Noas rena djur under deras år i arken, så blir det nu en tydligt uttalad tillåtelse att använda djur till föda.]

4 Men kött som har liv, det vill säga blod, i sig ska ni inte äta.

5 Och för ert eget blod [mänskligt liv], ska jag utkräva (begära – hebr. darash) [vedergällning],

av varje djur ska jag utkräva (begära) [vedergällning]

och från människans (hebr. adam) hand,

från varje broder, ska jag utkräva (begära) [vedergällning] för mänskligt liv.

6 Den som utgjuter

blod

av en människa,

genom en människa

ska hans [förövarens] blod

utgjutas,

för Gud (Elohim) gjorde människan till sin avbild.

[Hebreiskan har inga prepositioner och de första sex orden formar en tydlig kiasm: shofech dam haadam baadam damo jishafech. Texten betonar ordet människa, som både offer och den instans som ska vedergälla brottet, genom att placera hebr. adam centralt. Att frasen också har sex ord för också tankarna till människans tal som är sex. Att utgjuta blod används i betydelsen överlagt mord, se 1 Mos 37:22; 1 Kung 2:31; Hes 22:4. Allt liv är heligt, och speciellt mänskligt liv. Anledningen till att Gud ser detta så viktigt är att människan är skapad till hans avbild. Att mörda en annan människa är ett angrepp på den människans skapare som är Gud själv.]

7 Var fruktsamma och föröka er och uppfyll jorden.”

Guds förbund med allt levande

8 Och Gud (Elohim) sa till Noa och hans söner: 9 ”Se, jag upprättar nu ett förbund med er och era efterkommande, 10 och med alla levande varelser som finns hos er – fåglar, boskap och alla vilda djur – alla de som gick ut ur arken tillsammans med er. 11 Jag upprättar mitt förbund med er: Aldrig mer ska allt liv (kött) utrotas genom vatten från en världsvid översvämning. Aldrig mer ska en översvämning komma och fördärva jorden.”

12 Gud sa: ”Detta är tecknet på det förbund jag instiftar mellan mig och er och alla levande varelser som är med er, för alla kommande släktled: 13 Jag har placerat min båge [regnbågen] i skyn, och det ska vara tecknet för förbundet mellan mig och jorden. 14 När jag härefter sänder moln över jorden, och bågen då syns bland molnen, 15 ska jag komma ihåg mitt förbund mellan mig och er och alla levande varelser av alla slag, och vattnet ska aldrig bli till en översvämning som fördärvar allt levande. 16 När bågen visar sig i skyn ska jag se den och tänka på det eviga förbundet mellan Gud (Elohim) och alla levande varelser, allt liv (kött) på jorden.”

17 Gud (Elohim) sa till Noa: ”Detta är tecknet [regnbågen, som antagligen var synlig för Noa just när Gud talade dessa ord] på det förbund som jag upprättar mellan mig och allt liv på jorden.”

Noa och hans söner

18 Noas söner som gick ut ur arken var Shem (Sem), Cham (Ham) och Jafet. Cham (Ham) var far till Kanaan [som föddes senare]. 19 Dessa tre var Noas söner och från dem har jordens alla folk spritt ut sig. [Se släktträdet i 1 Mos 10.]

20 Och Noa, en man av jorden, började plantera en vingård. 21 Han drack av vinet och blev drucken, och han var naken (utan täcke) mitt i sitt tält. 22 Cham (Ham), far till Kanaan, såg sin fars nakenhet [genitalier – hebr. ervah] och berättade det för sina två bröder utanför (tältet). 23 Shem och Jafet tog ett skynke och lade på sina båda axlar och gick baklänges och dolde sin fars nakenhet. Deras båda ansikten var bortvända så att de inte såg sin fars nakenhet.

[Vad hade Cham gjort för något? Att se någons nakenhet är en hebreisk omskrivning för en sexuell handling, se 3 Mos 18:6-19. Eftersom vers 24 säger att Cham ”gjorde” något med Noa kan det tolkas som att han inte bara såg, utan också förnedrade sin far på något sätt. En del judiska kommentatorer noterar att det inte nämns att Noa får några fler barn, så kanske kastrerade Cham honom. Andra har föreslagit en homosexuell akt, men där används andra ord i 3 Mos 18:22. Straffet blir också väldigt allvarligt, vilket kan tyda på att han inte bara såg. Samtidigt är nakenhet något skamfyllt i den hebreiska kulturen, se 1 Mos 2:25; 3:7. Att medvetet blotta sina föräldrar var allvarligt, se 2 Mos 20:12. Vad som talar för att han ”bara” såg är att samma ord ”se” används om bröderna Shem och Jafet som inte såg och fysiskt täckte över sin far. Vers 22-23 är strukturerat som en kiasm där den första frasen är ”och såg ... sin fars nakenhet” och den avslutas med att bröderna ”och sin fars nakenhet inte såg”.]

24 Noa vaknade från sitt vin och han visste vad hans yngsta son hade gjort mot honom, 25 och han sa: ”Förbannad är Kanaan, en tjänares tjänare (slav) ska han vara för sina bröder!” 26 Och han sa vidare: ”Välsignad är Herren (Jahveh), Shems Gud, och låt Kanaan bli hans tjänare. 27 Må Gud (Elohim) utvidga Jafet och han ska bo i Shems tält och låta Kanaan bli deras tjänare.”

Avslutning – Noa

[Dessa två avslutande verser har samma struktur som 1 Mos 5:32, och ramar fint in denna sektion om Noa.]

28 Noa levde 350 år [300 år och 50 år] efter floden.

29 Och var – alla Noas dagar – 950 år [900 år och 50 år].

Sedan dog han.

[Det finns åtskilliga flodberättelser över hela världen, vilket vittnar om ett gemensamt avlägset minne av en sådan världsvid katastrof. Bibelns flodberättelse är dock unik vad gäller dess totala avsaknad av mytologi, exakta angivelsen av arkens mått och hur länge floden varade.]

10

Noas söners fortsatta historia – jordens folkslag (10:1-11:9)

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” (den femte av tolv i Första Moseboken). Det hebreiska ordet toledot används elva gånger i Första Moseboken, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2. Kapitlet ger en släkttavla för alla folk på jorden. Indelningen är inte bara genealogisk utan också geografisk, språklig och historisk, se vers 5, 20 och 31.]

1 Detta är Noas (hebr. Noachs) söners fortsatta historia (deras genealogi/släkttavla – hebr. toledot),

Shem (Sem),

Cham (Ham)

och Jafet.

Söner föddes till dem [Noas tre söner] efter floden.

[Noas tre söner var:

- Jafet – troligtvis äldste sonen, se 1 Mos 10:21. Han föddes när Noa var 500 år gammal, se 1 Mos 5:32.

- Shem (Sem) – troligtvis mellansonen. Han var 100 år gammal två år efter floden, se 1 Mos 11:10. Eftersom floden kom när Noa var 600 år, måste han varit född när Noa var 502 år, och är alltså två år yngre än Jafet. Anledningen till att han nämns först i alla uppräkningar, här i vers 1 och i 1 Mos 5:32; 6:10; 7:13; 1 Krön 1:4, är att hans släktträd leder till Abraham och slutligen till Messias, se Luk 3:34-36!

- Cham (Ham) – den yngste sonen, se 1 Mos 9:24. Hur mycket yngre han är anges inte, men han var född före floden.

I vers 1 var ordningen Shem, Cham och Jafet. När deras släktled beskrivs nedan i vers 2-32 blir ordningen omvänd med först Jafet (vers 2), sedan Cham (vers 6) och sist Shem (vers 21). Det är ett typiskt kiastiskt mönster i flera led som gör att berättelsen om Babels torn, se 1 Mos 11:1-9, ramas in av Shems släkttavla som fortsätter i 1 Mos 11:10-26.]

Jafets söner – folken i nordväst

[Totalt 14 ättlingar till Jafet nämns. Jafets söner är huvudsakligen folken i norr och väster, i Mindre Asien och på Medelhavets öar och kuster. Det motsvarar dagens Europa och även delar av norra Mellanöstern.]

2 Jafets söner var:

Gomer [kimmererna vid Svarta havet; nuvarande Turkiet] och

Magog [kring Svarta havet, nuvarande Georgien] och

Madaj [förfader till mederna; sydväst om Kaspiska havet; området kring nuvarande Teheran i Iran] och

Javan [jonierna, grekerna; Grekland] och

Tubal (hebr. Toval) [folk i östra Mindre Asien; nuvarande centrala Turkiet] och

Meshech [folk i östra Mindre Asien] och

Tiras [nuvarande Italien].

3 Gomers söner var:

Ashekkenaz [kanske skyterna; vid Svarta havet] och

Rifat och

Togarma [folk i östra Mindre Asien; nuvarande Turkiet].

4 Javans söner var:

Elisha [folkslag på ön Cypern] och

Tarshish [ett fenikiskt folk från västra Medelhavet, Spanien, osv.],

Kittim [folkslag på ön Cypern] och

Dodanim [rodaneerna, folkslag på ön Rhodos, se 1 Krön 1:7].

5 Från dessa blev öarnas folk (kustregionernas folkslag – hebr. i ha-goj) uppdelade (har de utbretts) i sina länder (områden – hebr. erets), var och en efter sitt språk och efter sina familjer (släkter – hebr. mishpachah), bland sina folk (hebr. goj).

[Dessa kan syfta på Javans söner (vers 4) men troligtvis är det alla Jafets söner som åsyftas (vers 2-4). Ländernas öar skulle kunna syfta på kontinenterna, men här finns även en bildlig tolkning att varje nation är en egen ”ö” som integrerar med andra nationer. Hebr. goj syftar på ett folk som bor på en viss plats, det kan innehålla olika etniska folkgrupper, men ofta är det en folkgrupp. Den grekiska formen av Jafet är Iapetos, och enligt grekisk tradition är det grekernas förfader. Det hebreiska namnet Javan betyder ”ung” men också landet Grekland, se Dan 8:21; 10:20. Jafet är alltså troligtvis förfader till ”sjöfolken” som spred ut sig runt Medelhavet.]

Chams söner – folken i sydväst

[Totalt 30 ättlingar till Cham (Ham) nämns. Chams söner rör sig främst sydväst mot Egypten och norra Afrika, men även arabiska halvön. Kanaan (som bodde i Kanaans land som israeliterna intog) hör även till denna grupp.]

6 Chams (Hams) söner var:

Kush [betyder ”svart”; motsvarar det afrikanska riket Nubien; nuvarande södra Egypten, Etiopien och Sudan] och

Mitsrajim [Egypten] och

Put (hebr. Pot) [motsvarar nuvarande Libyen, se Jer 46:9; Hes 30:5; 38:4-6] och

Kanaan [nuvarande Israel].

7 [Chams första son] Kushs söner var:

Seva (Seba) [övre Egypten (södra Egypten)] och

Havila (hebr. Chavila) [ismaeliterna, se 1 Mos 25:18; östra Arabien och Persiska viken] och

Savetta [folk i Arabien] och

Raama [folk i Arabien] och

Savettecha.

[Kushs fjärde son] Raamas söner var:

Sheva [betyder ”sju” eller ”ed”; troligtvis Saba i nuvarande Jemen eller Aksum i Etiopien]

och Dedan [folk i Arabien; nuvarande Saudiarabien].

8 Kush [Chams första son, se vers 6] födde Nimrod.

Han blev en mäktig på jorden. [Namnet Nimrod härstammar från verbet marad som betyder ”att göra uppror” och förknippas med Babels torn, se 1 Mos 11:1-9, se även 1 Krön 1:10; Mika 5:5.] 9 Han var en mäktig (våldsam) jägare inför Herrens (Jahvehs) ansikte. Därför finns talesättet: ”Likt Nimrod, en mäktig jägare inför Herren (Jahveh).” 10 Och det förnämsta (de första – hebr. reshit) i hans kungarike var [de fyra städerna] Babylon och Erech och Akkad och Chalne i Shinars land. 11 Från det landet kom Ashor fram och byggde Nineve och staden Rechovot och Kalach 12 och Resen mellan Nineve och Kalach (Nimrod), som är en stor stad.

13 Mitsrajim [Chams andra son, vers 6] fick:

Lodim och

Anamim och

Lehavim och

Nafettuchim 14 och

Patrusim och

Kasluchim, som blev (stamfar till) filistéerna, och

Kafettorim.

15 Kanaan [Chams fjärde son som Noa förbannade, se 1 Mos 9:25-27] fick:

Sidon [hebr. Tsidon, från verbet tsod att jaga/fiska; även namnet på kuststaden Sidon i nuvarande Libanon], hans förstfödde, och

Chet [förfader till hettiterna], 16 och

jevusiterna (jebuséerna – hebr. jevosi) [folket som bodde i Jerusalem innan israeliterna kom dit] och

amoréerna (hebr. emori) och

girgaseerna (hebr. girgashi) 17 och

hivéerna och

arkiterna [fenikiskt folk] och

siniterna [fenikiskt folk] 18 och

arvaditerna [fenikiskt folk] och

tsemariterna [fenikiskt folk] och

hammatiterna [fenikiskt folk].

[Dessa folk bodde i landet innan israeliterna kom dit.]

Därefter blev kanaanéernas familjer (klaner) utspridda (långt utanför sina tidigare gränser). 19 Kanaanéernas gränser sträckte sig från Sidon [kuststaden i Syrien i norr], ner mot Gerar, till Gaza [i söder] vidare bort mot Sodom och Gomorra och Admah [betyder: röd jord] och Tsevojim [betyder: gaseller] ända till Lasha.

20 Detta är Chams (Hams) söner efter deras familjer, efter deras språk i sina landområden och i sina folkslag.

Shems söner – folken i öster

[Totalt 26 ättlingar till Shem nämns. Till Sems söner (”semiterna”) hör hebréerna (Evers ättlingar, se vers 21), araméerna, assyrierna m.fl. Områdena de rör sig till är främst österut och motsvarar Mesopotamien och Arabien. Introduktionen till Shem är annorlunda än för hans bröder Jafet och Chem (vers 2 och 6) där det bara står ”Jafets söner” och ”Chems söner”. Här betonas denna del av släktträdet genom att ha en längre skrivning ”till Shem föddes barn”. Det är via Shem, Arppacheshad, Shelach, Ever, Peleg som sedan Abraham kommer födas. Redan i inledningen betonas Ever som är den fjärde generationen från Noa, det släktled som kommer leda fram till Abraham och Messias.]

21 Till Shem föddes också barn. Shem var förfader till alla Evers barn [fyra generationer framåt, se vers 24-25, ordet betyder ”gå över” och har gett upphov till ordet ”hebré”] och Jafets bror den äldre.

[Ordagrant avslutas den hebreiska meningen med ”broder Jafet äldre”. Det går att tolka det hebreiska adjektivet hagadol så betydelsen blir: ”Jafet var den äldre brodern”. Så gör den grekiska översättningen Septuaginta och många judiska rabbiner. Andra tolkar frasen som ”Jafets äldre broder” och att det är Shem som är Jafets äldre broder. Liknande formulering finns i Dom 1:13 där Kenas är Kalebs yngre bror. Den syriska, latinska och många moderna översättningar väljer denna tolkning. Kärnbibeln lutar sig mot 1 Mos 11:10 och 1 Mos 11:26 där det verkar som om Jafet är äldst, se även vers 1.]

22 Shems barn var:

Elam [elamiterna; öster om Tigris] och

Ashor [assyrierna] och

Arppacheshad [babylonierna?] och

Lod och

Aram [araméerna; Syrien].

23 Arams söner var:

Us (hebr. Ots) och

Chol och

Geter och

Mash.

24 Arppacheshad [Chems tredje son, se vers 22] fick:

Shelach.

Shelach fick:

Ever [”hebréerna”].

25 Till Ever föddes två söner:

Namnet på den ena var Peleg [snarlikt ordet för ”delad”], för under hans dagar delades (hebr. pilag) jorden, och hans bror hette Joktan.

[Pelegs fortsatta släktled fortsätter i 1 Mos 11:16-26 och leder fram till Abrahams far Tera. Peleg betyder delning. Det skulle mycket väl kunna vara så att det som står här, att jorden delades under hans dagar, kan syfta på uppdelningen av Pangea i de olika kontinenterna med hav emellan, som vi känner dem idag. I så fall inträffade denna delning ungefär 100 år efter floden. Se även slutet på vers 32.]

26 [Evers andra son] Joktan fick:

Almodad och

Shelef och

Chatsarmavet [folk i Sydarabien] och

Jerach 27 och

Hadoram och

Ozal och

Dikla 28 och

Oval och

Avimael och

Sheva 29 och

Ofir och

Havila (hebr. Chavila) och

Jovav,

alla dessa var Joktans söner.

30 De hade sina boplatser från Mesha som går mot Sefar till bergen i öster.

[Här används hebr. kedem för öster. Det är ett rikt ord som inte bara har betydelsen av ett väderstreck utan också används för att beteckna när en människa gör bokslut i sitt liv och ser både bakåt och framåt. Vi får göra upp med det som har varit och se visioner och planera för framtiden i detta väderstreck. Det finns också mycket annat knutet till öster som soluppgången med alla dess typologier, morgonstjärnan i öster och så vidare.]

31 Detta [vers 22-30] är Shems söner efter deras familjer, efter deras språk i sina landområden och i sina folkslag. [Denna vers avslutar och ramar in stycket om Shems söner.]

Avslutning

32 Detta [vers 1-30] är Noas söners familjer, efter släktled (hebr. toledot) [plural] i deras folk. Och från dessa finns de folk som utbrett sig på jorden efter floden.

[Denna vers ramar in hela kapitlet om Noas söner. Frasen och den avslutande refrängen ”efter deras språk i sina landområden och i sina länder” återkommer i vers 5, 20 och 31.]

11

Högmodigt tal blir obegripligt ”babbel”

1 Hela jorden (världen) talade ett gemensamt språk och man uttryckte sig på samma sätt (hade ett gemensamt språk för både tal och skrift). 2 När de flyttade österut hittade de en slätt i Sinear och bosatte sig där. [Området är den bördiga dalen mellan floderna Eufrat och Tigris, det som senare kom att bli Babylon, nuvarande Irak.]

3 Sedan sa de till varandra: ”Kom, låt oss göra tegel och bränna det (härda det ordentlig).” Man använde tegel i stället för sten, och jordbeck i stället för murbruk. 4 De sa: ”Kom, låt oss bygga en stad och ett torn (hebr. migdal) som når ända upp i himlen. Då ska vårt namn bli känt, och vi behöver inte bli kringspridda över hela jorden.”

[Detta går helt emot vad Gud sagt om att de skulle uppfylla hela jorden, se 1 Mos 9:1, 7. Ett ziggurat är ett religiöst tempeltorn. Det är byggt på liknande sätt som en pyramid, men med en trappa som leder till toppen. Högst upp var den plats som kallades Babilu – ”Porten till Gud”. Här fanns ett rum med en bädd och ett bord. Man ville hålla sig väl med sina gudar genom att ge dem en plats där de kunde vila och äta. Både bokstavligt och bildligt försöker människan själv nå Gud på sina villkor genom att bygga ett torn med en trappa upp till Gud.]

5 Men Herren steg ner för att se staden och tornet som människorna hade börjat bygga. 6 Herren sa: ”Folket är helt enat och de talar alla ett och samma språk. Detta är bara början på vad de kommer att göra [som går emot min vilja]. Ingenting de beslutar sig för att göra kommer att vara omöjligt för dem. [Det finns inga gränser för hur långt de kommer att fortsätta i sin synd.] 7 Kom, låt oss gå ner och förvirra (röra ihop) deras språk så att de inte förstår varandra.” [Resultatet av enhet som utelämnar Gud är förvirring.]

8 Så spridde Herren (Jahveh) människorna över hela jorden, och de slutade att bygga staden. 9 Därför fick den namnet Babel, eftersom det var där Herren (Jahveh) förvirrade jordens [gemensamma] språk till ett obegripligt ”babbel”, och därifrån spridde Herren (Jahveh) ut människorna över hela jorden. [Hebr. bavel betyder att ”förvirra” och är snarlikt det babyloniska ordet babilu som betyder ”porten till Gud”. Vårt svenska ord ”babbel” kommer just från detta ord.]

Shems fortsatta historia

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den sjätte litterära enheten (av tolv) i Första Moseboken.]

10 Detta är Shems (Sems) fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot). [Nu följer tio generationer från Shem fram till Abram.]

När Shem var 100 år gammal blev han far till Arppacheshad, två år efter floden [hade startat].

11 Och Shem levde 500 år efter att han blivit far till Arppacheshad.

Och han blev far till söner och döttrar. [Shem blev 600 år.]

12 Och Arppacheshad levde 35 år innan han blev far till Shelach.

13 Och Arppacheshad levde 403 [3 år och 400 år] efter att han blivit far till Shelach.

Och han blev far till söner och döttrar. [Arppacheshad blev 438 år.]

14 Och Shelach levde 30 år innan han blev far till Ever.

15 Och Shelach levde 403 år [3 år och 400 år] efter att han blivit far till Ever.

Och han blev far till söner och döttrar. [Shelach blev 433 år.]

16 Och Ever levde 34 år innan han blev far till Peleg.

17 Och Ever levde 430 år [30 år och 400 år] sedan han blivit far till Peleg.

Och han blev far till söner och döttrar. [Ever blev 463 år.]

18 Och Peleg levde 30 år innan han blev far till Reo.

19 Och Peleg levde 209 år [9 år och 200 år] efter att han blivit far till Reo.

Och han blev far till söner och döttrar. [Peleg blev 239 år.]

20 Och Reo levde 32 år innan han blev far till Serog.

21 Och Reo levde 207 år [7 år och 200 år] efter att han blivit far till Serog.

Och han blev far till söner och döttrar. [Reo blev 239 år.]

22 Och Serog levde 30 år innan han blev far till Nachor.

23 Och Serog levde 200 år efter att han blivit far till Nachor.

Och han blev far till söner och döttrar. [Serog blev 230 år.]

24 Och Nachor levde 27 år innan han blev far till Terach.

25 Och Nachor levde 119 år [19 år och 100 år] efter att han blivit far till Terach.

Och han blev far till söner och döttrar. [Nachor blev 146 år.]

26 Och Terach levde 70 år innan han blev far till

Abram,

Nachor och Haran.

Teras fortsatta historia

Tera och hans familj

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den sjunde litterära enheten (av tolv) i Första Moseboken.]

27 Detta är Terachs (Teras) fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot).

Terach blev far till Abram, Nachor och Haran, och Haran blev far till Lot. 28 Haran dog inför sin far Terachs ansikte i landet där han föddes, i Ur i Kaldéen. 29 Abram och Nachor tog sig hustrur. Abrams hustru hette Saraj och Nachors hustru hette Milkah [betyder: ”drottning”], Harans dotter – far till Milkah och far till Iskah [betyder: ”någon som vakar och är observant”]. 30 Men Saraj var ofruktsam, hon hade ingen livsfrukt (avkomma – hebr. valad). [Ovanligt ord för livsfrukt som bara används här i GT. Det betonar en manlig avkomma som kan föra släkten vidare. Det vanliga ordet är hebr. jeled.] 31 Terach tog Abram, sin son och Lot, Harans son, och Saraj, sin svärdotter, Abrams hustru, och de vandrade iväg från Ur i Kaldéen och de kom till Haran (hebr. Charan) där de vistades. 32 Alla dagar som Terach levde var 205 år, sedan dog Terach i Haran.

12

Gud kallar Abram

1 Nu sa Herren (Jahveh) till Abram:

”Gå du (själv) ut (hebr. lech lecha)

från ditt land [Haran i Mesopotamien]

och från din släkt (hemort)

och från din fars hus [Tera och hans familj, se 1 Mos 11:31-32]

till landet jag ska visa dig.

[Att lämna allt och följa Gud krävde tro, se Heb 11:8-10. I det hebreiska uttrycket lech lecha finns också betydelsen att ”gå till sig själv”, dvs. att hitta sig själv i processen. Ordet släkt (hebr. moledet) betyder inte bara släkt utan även ”platsen för din födelse” och ”ursprung”. Det syftar på en längre historia bakåt än bara din egen livstid. Liknande fras använder Jesus när han kallar, se Matt 10:37. Tre gånger upprepas frasen ”från”, vilket följs av tre löften: ett nytt land, ett nytt folkslag och välsignelse till både honom själv och flera.]

2 Jag ska göra dig till ett stort folkslag [en stor familj]

och jag ska välsigna dig

och göra ditt namn stort (dig ärbar)

och du ska bli

en välsignelse.

3 Och jag ska välsigna

dem som välsignar dig,

och den [singular] som vanärar dig (ringaktar, inte respekterar; ordagrant: ”tar lätt på dig”)

ska jag förbanna (helt förgöra),

och välsignade –

ska alla jordens familjer (släkter, nationer) bli i dig [Abram].”

[Vers 2-3 formar en kiasm i flera nivåer. Den yttre ramen handlar om folkslag/familjer, se vers 2a och 3c. Den andra nivån har att göra med välsignelse. Centralt i vers 3a finns en kiastisk struktur som rör sig från välsigna till förbanna. Den hebreiska roten för välsigna (hebr. barach) har även betydelsen att böja knä. Helheten i dessa två verser ger sju rader där välsignelse är nyckelord:

Jag ska göra dig till ett stort folkslag

  Jag ska välsigna dig

    Jag ska göra ditt namn stort

      Du ska bli till en välsignelse

    Jag ska välsigna dem som välsignar dig

  Jag ska förbanna den som vanärar dig

I dig ska jordens alla folk bli välsignade]

4 Abram gick som Herren (Jahveh) hade talat till honom och Lot gick med honom. Abram var 75 år gammal när han gick från Haran (hebr. Charan) [1 Mos 11:31]. 5 Abram tog Saraj, sin hustru, och Lot, sin brorson, och alla sina tillhörigheter som de hade samlat och människorna (tjänstefolk, bokstavligt ”själarna”) som de hade fått i Haran. De gick iväg för att gå till landet Kanaan, och till landet Kanaan kom de.

6 Abram gick genom landet till platsen Shechem, till Mores terebint [ordagrant: ”lärarens ek”]. På den tiden bodde kanaanéerna i landet.

[Shechem betyder skuldra/axel och beskriver platsen väl rent geografiskt då bergen Gerizim och Ebal ligger på var sin sida som två skuldror. Detta är första gången Shechem nämns i Bibeln. Nästa omnämnande är 200 år senare, när Abrahams barnbarn Jakob kommer hit. Den arkeologiska platsen Tell Balata hittades 1903 och har bekräftats vara Shechem. Intressant är att fynden visar att platsen har varit bebodd sedan tidig bronsålder (3500 f.Kr.), men murarna är från 1900 f.Kr. När Abraham kommer hit (strax före 2000 f.Kr.) används frasen platsen (hebr. maqom) Shechem, medan i 1 Mos 33:18 är det staden (hebr. ir) Shechem. Det hebreiska ordet ir beskriver en befäst stad. Något som också bekräftas av att dess port omnämns, se 1 Mos 34:20. Centralt i staden har fynd gjorts av ett heligt tempel med ett stort stenbelagt torg, det kan vara där den speciella eken (Mores terebint) som det refereras till, stod. Bara 500 meter söder om staden finns Jakobs brunn, se Joh 4:4.]

7 Herren (Jahveh) visade sig för Abram och sa: ”Till din säd [alla dina efterkommande barn] ska jag ge detta land.” Och han byggde ett altare där till Herren (Jahveh) som hade visat sig för honom. 8 Och han flyttade från den platsen [Shechem] till bergen öster om Betel och slog upp sitt tält så att han hade Betel i väster och Ai i öster. Där byggde han ett altare åt Herren (Jahveh) och åkallade Herrens (Jahvehs) namn. 9 Abram drog upp tältpinnarna och fortsatte vandra mot Negev (söderut).

Abram går till Egypten

10 Det blev hungersnöd i landet och Abram gick ner till Egypten (hebr. Mitsrajim) för att vistas där eftersom hungersnöden var svår (tung) i landet. 11 Det hände när han gick in i Egypten att han sa till sin hustru Saraj: ”Se, jag vet att du är en mycket vacker kvinna att se på. 12 Det kommer att hända att när egyptierna ser dig så kommer de att säga; ’Det är hans hustru,’ och de kommer att döda mig, men låta dig leva. 13 Snälla, jag ber dig, säg att du är min syster, så att det går väl med mig för din skull, så att min själ får leva på grund av dig.” [1 Mos 20:1-18; 26; Abram litar inte på att Gud ska beskydda honom.] 14 Och det blev så att när Abram kom till Egypten, såg egyptierna kvinnan och att hon var mycket vacker. 15 Faraos prinsar såg henne och prisade henne inför farao och kvinnan togs till faraos hus. [Saraj var 65 år (1 Mos 17:7; 12:4) och levde tills hon blev 127 år (1 Mos 23:1), vilket gör att hon var i medelåldern.] 16 Han behandlade Abram väl för hennes skull. Han hade småboskap och boskapshjordar och åsnor (hebr. chamor; hankön) och tjänare och tjänarinnor och åsneston (hebr. aton) och kameler.

17 Herren (Jahveh) plågade farao och hans hus med svåra plågor för Abrams hustru Sarajs skull. 18 Farao kallade till sig Abram och sa: ”Vad är det du har gjort mot mig? Varför berättade du inte att hon är din hustru? 19 Varför sa du: ’hon är min syster’, så att jag tog henne till hustru. Här är din hustru, ta henne och gå härifrån!” 20 Farao gav sina män befallningar om honom [Abram], och de förde bort honom och hans hustru och alla deras tillhörigheter.

[Texten berättar inte helt tydligt om plågorna förhindrar farao att fullborda äktenskapet med Saraj. Abram blir given får, kor, tjänare och tjänarinnor, åsneston och kameler, vilket talar för att han får betalt för henne. Samtidigt blir farao arg över vad Abram gjort när han drabbas av plågorna. När Abram på liknande sätt sviker Saraj ännu en gång (1 Mos 20:17-18) verkar det som om någon typ av sjukdom gjort att kvinnorna inte kunde få barn, det kan vara en parallell till plågorna i 1 Mos 12:17 som drabbar farao, något som talar för att Gud bevarade Saraj.]

13

Abram och Lot går skilda vägar

1 Abram drog upp från Egypten (hebr. Mitsrajim), han och hans hustru [Saraj], tillsammans med allt som tillhörde honom, även [brorsonen] Lot var med honom fram till Negev [södra området i Kanaan]. 2 Abram var mycket rik (ordagrant ”mycket tung”) på hjordar [egendom i form av boskap] och på silver och guld.

3 Han vandrade från lägerplats till lägerplats från Negev [vidare] till Betel, till platsen där hans tält hade stått första gången, mellan Betel och Ai, 4 till platsen för altaret som han gjort [rest] där först. Och där åkallade Abram i Herrens (Jahvehs) namn.

[Abram, Saraj och Lot (Abrams bror Harans son, se 1 Mos 11:27) kom nu tillbaka till den första platsen de stannat till på när de kom till Kanaans land från Haran, se 1 Mos 12:6-8. Här i Beit-el, som betyder Guds hus, åkallar Abram Herren (Jahveh).]

5 Även Lot, som gick med Abram, hade småboskap och boskapshjordar och tält. 6 Men landet kunde inte försörja (bära, lyfta – hebr. nasa) dem så att de kunde bo tillsammans. Ja, det var så att deras egendomar var så väldiga att de inte kunde bo tillsammans.

7 Det uppstod en dispyt mellan herdarna över Abrams hjordar och herdarna över Lots hjordar – kanaanéerna och perisséerna bodde också i landet. 8 Abram sa till Lot: ”Låt det nu inte råda någon osämja mellan dig och mig eller mellan mina herdar och dina herdar – vi är ju bröder. 9 Ligger inte hela landet framför dig? Separera dig från mig nu. Om du väljer vänster [går norrut], då tar jag höger [då går jag söderut], och om du tar höger, då tar jag vänster.”

10 Lot lyfte upp sina ögon. Och han betraktade hela Jordanslätten [öster om Betel, se 1 Mos 12:8]. Ja, hela slätten (dess helhet) var rik på vatten överallt innan Herren ödelade Sodom och Gomorra – som en Herrens trädgård, som Egyptens land, hela vägen ner till Tsoar.

[Tsoar var en av de fem städerna i detta område. Det var hit Lot flydde från Sodom och Gomorra (1 Mos 19:22-23). Namnet betyder ”obetydlighet”, och den hette tidigare Bela som betyder ”förstörelse”. Namnen verkar indikera att det var en mindre stad.]

11 Så Lot valde hela Jordanslätten åt sig. Och Lot bröt upp (begav sig av) österut. Och de skiljdes åt, [som en] man från sin bror. 12 Abram slog sig ner i Kanaans land medan Lot slog sig ned vid städerna på slätten. [Fem städer nämns vid Jordanslätten, se 1 Mos 14:2, 8.] Ja, han [Lot] satte upp sitt tält invid Sodom. 13 Men männen i Sodom var väldigt onda [plural] och stora (fruktansvärda) syndare inför Herren (Jahveh).

[Onda (hebr. raim) står i plural vilket förstärker att de var ”väldigt onda”. Tankarna förs tillbaka till Noas tid, se 1 Mos 6:5; 8:2. Detta är första gången substantivet syndare (hebr. chata) används. Ordet kommer från verbet chata vars bokstavliga betydelse är ”att missa målet”, se Dom 20:16. Hesekiel beskriver Sodoms sexuella synder, men också deras högmod och skamlösa behandlande av den fattige och nödställde, se Hes 16:49-50.]

14 Efter att Lot hade skilt sig från honom, sa Herren (Jahveh) till Abram:

”Lyft nu dina ögon! Och blicka ut från platsen där du är

– mot norr och mot söder [längden]

och mot öster och mot väster [bredden].

15 Ja, allt (hela) det land som du ser, åt dig ska jag ge det och åt din säd [alla dina efterkommande barn], till evig tid.

16 Jag ska göra din säd

som stoftet på jorden;

kan någon räkna stoftet på jorden,

då ska din säd också [kunna] räknas.

17 Stå upp! Vandra genom landet [Jos 1:3]

– i hela dess längd och dess bredd.

Ja, till dig ska jag ge det!”

[Vers 14b-17 formar en inclusio som ramas in av två parallella satser i vers 14b-15a och vers 17. Uppmaningen att lyfta upp ögonen och blicka ut över landet hör ihop med att stå upp och vandra genom landet, som båda avslutas med ett löfte att det ska ges. Centralt i vers 16 finns en kiasm som ramas in av ordet säd (hebr. zera) som jämförs med ”stoftet på jorden” som är ett uttryck som beskriver allt finfördelat material (som sand, jord och grus) över hela jorden! Poängen är att lika oräkneliga ska Abrams efterkommande bli!]

18 Och Abram slog ihop sitt tält, och han for i väg, och han slog sig ner vid Mamres terebintlund (stora träd – hebr. elon) som ligger vid (i) Hebron, och där byggde han ett altare åt Herren (Jahveh).

[Den hebreiska texten har flera verb i tät följd, vilket indikerar en hastig rörelse och visar på Abrams omedelbara handling och övertygelse om att löftet kommer att uppfyllas snabbt! Hebron (hebr. Chevron) ligger tre mil söder om Jerusalem och är knutpunkten för vägen från öst (med städer som Lachish) och söder (området i Negev). Exakta positionen av Mamre ges inte, men det är en eklund i eller nära Hebron (intill finns även en grotta, se 1 Mos 25:9). Omnämnande av ett fält (1 Mos 23:17; 23:19) gör att det kan ha varit strax utanför Hebron.]

14

Lot tillfångatas

1 Det hände sig i de dagar då

Amrafel var kung i Shinar [Babylon],

Arjoch var kung i Ellasar [troligtvis i Mesopotamien],

Kedarlaomer var kung i Elam [nuvarande Iran]

och Tidal var kung i Gojim [pluralformen av gojim används generellt för hednanationer].

2 De [fyra kungarna] gick till krig mot [fem andra kungar]:

Bera [”ondskans son”], kung i [staden] Sodom,

och med Birsha [”med ondska”], kung i [staden] Gomorra,

Shinav [”faderns prakt/glans”], kung i [staden] Admah,

och Shemevel [”storslagen vinge/flykt”], kung i [staden] Tsevoim,

och kungen i [staden] Bela – det är [nuvarande] Tsoar.

[Exakt var dessa städer låg är inte känt, men det är troligt att alla dessa fem allierade kungar och deras städer låg nära varandra i området kring nuvarande Döda havet.]

3 Alla dessa kom samman i Siddimsdalen, som nu (numera) är Salthavet (Döda havet) [1 Mos 13:10; 19:25].

4 I 12 år tjänade de Kedarlaomer [kungen i Elam], men i det 13:e året gjorde de uppror. 5 Och i det 14:e året kom Kedarlaomer och de kungar, som var med honom, och de slog rafaéerna i Asterot-Karnaim och suséerna [”de rovlystna vilddjuren”] i Ham [troligtvis Tell Ham i närheten av Irbid i nuvarande Jordanien] och eméerna [”skräck-folket”; ett resligt folkslag (jättar) i Moab, se 5 Mos 2:10-11] i Save-Kirjataim 6 och horéerna (ordagrant: ”grottinvånare” – hebr. chori) på deras berg Seir [sydöst om Döda havet i Edom], intill El-Paran, som är vid öknen. 7 Sedan vände de om och kom till Ein-Mishpat [betyder: ”rättvisans källa”], det vill säga Kadesh, och erövrade hela amalekiternas land. De slog också amoréerna som bodde i Hasason-Tamar.

8 Sodoms kung drog då ut tillsammans med Gomorras kung, Admahs kung, Tsevojims kung och kungen i Bela, det vill säga Tsoar. De ställde upp sig till strid mot dem i Siddimsdalen, 9 mot Elams kung Kedarlaomer, Gojims kung Tidal, Shinars kung Amrafel och Ellasars kung Arjoch – fyra kungar mot fem. 10 Men Siddimsdalen var full av jordbecksgropar. Sodoms och Gomorras kungar flydde och föll då ner i dem. De andra flydde till bergsbygden. 11 Så tog man [de fyra segrande kungarna] all egendom och all mat (proviant) som fanns i Sodom och Gomorra och tågade bort. 12 De tog också med sig Abrams brorson Lot och allt han ägde, eftersom han bodde i Sodom. 13 Men en som lyckats fly kom och berättade detta för Abram, hebréen. Han bodde vid amoréen Mamres terebintlund. Mamre var bror till Eshkol och Aner, och de var i förbund med Abram.

Abram räddar Lot

14 När Abram hörde att hans broder [släktingen Lot] var tillfångatagen lät han sina mest erfarna män rycka ut, 318 män som var födda i hans hus, och de förföljde fienderna ända till Dan [i norr]. 15 Den natten delade han upp sitt folk [i grupper] och överföll dem med sina tjänare, slog dem och förföljde dem ända till Hoba, norr om Damaskus [i Syrien] 16 och tog tillbaka all egendom. Sin broder [släkting] Lot och hans ägodelar tog han också tillbaka, liksom kvinnorna och det övriga folket.

17 När Abram hade kommit tillbaka efter att ha slagit Kedarlaomer och kungarna som var med honom, gick Sodoms kung ut för att möta honom i Shavedalen, det vill säga Kungadalen [alldeles i närheten av Jerusalem]. 18 Melkisedek, kungen i Salem [Jerusalem; hebr. shalem betyder frid och helhet], bar ut bröd och vin. Han var präst åt den Högste Guden (El Elion).

[Det hebreiska namnet Malki-zedek betyder: ”Min kung är rättfärdig”. Se även Ps 110; Heb 5:6-10; 6:20-7:28. Kopplingen mellan hans namn och staden finns också i orden ”rättfärdighet” och ”frid”. Dessa två ord återfinns ofta tillsammans, se Ps 85:11; Jes 9:7; 32:17; 48:18; 60:17.]

19 Och han välsignade honom och sa:

”Välsignad är Abram av Gud den Högste (El Elion),

Skapare av himlarna och jorden,

20 och välsignad är Gud den Högste (El Elion)

som har gett dina fiender i din hand.”

Och han [Abram] gav honom [Melkisedek] tionde av allt [som han fört tillbaka som krigsbyte från slaget]. [Heb 7:4-11]

21 Och Sodoms kung sa till Abram: ”Ge mig folket och ta godset för dig själv.”

22 Men Abram sa till Sodoms kung: ”Jag har lyft upp min hand till Herren (Jahveh) Gud den Högste (El Elion), skapare av himlarna och jorden, 23 att jag inte ska ta en tråd, inte ens en rem till en sandal, eller något som är ditt, för att du inte ska säga: ’Jag har gjort Abram rik.’ 24 Jag ska inte behålla något förutom det som ynglingarna (tonåringarna – hebr. naar) har ätit. När det gäller männen (hebr. enosh) som gick med mig – Aner, Eshkol och Mamre – låt dem ta sin del.”

15

Guds förbund med Abram

1 En tid därefter kom Herrens ord till Abram i en syn:

”Var inte rädd, Abram (Avram)!

Jag är din sköld,

din belöning,

mycket stor.”

[Den sista delen kan tolkas som att Abrams belöning ska bli stor eller att Herren är hans stora belöning. Utifrån sammanhanget verkar det till en början syfta på en materiell belöning, men det kan vara en medveten dubbeltydighet i den hebreiska texten. Abram hade nyligen avböjt erbjudandet från Sodoms kung att behålla ett krigsbyte och han har gett tionde till Melkisedek. Utifrån svaret i nästa vers, verkar det som att Abram tolkar det som en materiell belöning, men undrar vad detta spelar för roll när han inte har någon arvinge. Gud har däremot något mycket större än bara rikedom för Abram – han ska bli Abraham och kallas ”trons far” och få Herren som sin belöning.]

2 Abram sa: ”Herre Herre (Adonai Jahveh), vad ska du ge mig? Du ser att jag går bort barnlös och han som ska ta över ägodelarna i mitt hus är Eliezer från Damaskus.” 3 Abram sa vidare: ”Se, till mig har du inte gett någon säd (arvinge, eget barn) och en som är född i mitt hushåll ska bli min arvinge”

[Tjänarna i ett hushåll på denna tid kunde räknas som ”tillhörigheter” i hushållet eftersom de hade en form av slavstatus. Att Abram har för avsikt att låta en av dessa ärva honom i brist på egna barn säger ganska mycket om hans sätt att se på dessa människor. Abram var en god herre för sina tjänare.]

4 Men Herrens (Jahvehs) ord kom till honom, han sa: ”Denne man ska inte bli din arvinge, utan den som kommer från din egen kropp [mage, tarm – hebr. meeh; syftar på nedre regionen av kroppen, inte enbart genitalierna, men de är inkluderade i uttrycket] ska bli din arvinge.”

5 Herren förde ut Abram [från tältet till den stjärnklara natten] och sa: ”Blicka upp mot himlen och räkna stjärnorna, om du kan!” Sedan sa han till honom: ”Så talrika ska dina ättlingar bli.”

6 Abram trodde (litade, förtröstade) på Herren (Jahveh), och Herren (Jahveh) räknade honom som rättfärdig (tillskrevs rättfärdighet – han gjordes fri från synd och skuld, fick det rätt ställt med Gud).

[Abram trodde på löftet om ett barn, och talrika ättlingar, han trodde att Messias skulle komma genom hans säd och han trodde på honom som sin Frälsare, se Joh 8:56. I både GT och NT finns det bara ett sätt att bli rättfärdig på, nämligen av nåd genom tro, se Rom 4:3.]

7 Han sa till honom: ”Jag är Herren (Jahveh) som har fört dig ut från Ur i Kaldéen för att ge dig detta land som arv.” [2 Mos 12:1-3] 8 Han sa: ”Herre Herre (Adonai Jahveh), hur ska jag veta (kunna känna till) att jag ska ärva det?” 9 Han sa till honom: ”Ta till mig en tre år gammal kviga, och en tre år gammal get av honkön, och en tre år gammal bagge, och en turturduva och en ung duva.” 10 Han tog allt detta till honom och delade dem på mitten och lade varje halva mitt emot varandra, men fåglarna delade han inte. 11 Och rovfåglarna kom ner på kadavren men Abram drev bort dem.

12 Och det hände när solen hade gått ner att en djup sömn föll över Abram och även fruktan och stort mörker föll över honom. 13 Han sa till Abram: ”Du ska veta (känna väl till) att din säd (dina arvingar, efterkommande) ska bli främlingar i ett land som inte är deras, och ska tjäna dem och de ska vara plågade av dem i 400 år, 14 och även det folk [egyptierna], som de ska tjäna [som slavar], ska jag döma. Efteråt ska de komma ut med stora rikedomar. [2 Mos 12:33-36] 15 Men du ska gå till dina fäder i frid. Du ska bli begraven vid en god (hög) ålder. 16 I den fjärde generationen ska de komma tillbaka hit, för amoréernas missgärning är inte full än. [Deras synders mått har inte uppnått mängden som krävs för dom, se 3 Mos 18:24-25; 20:23-24.]”

17 Och det hände när solen gick ner och där var ett tjockt mörker, att då syntes en rykande ugn och en flammande fackla som passerade mellan styckena (de delade djuren). [Här beskrivs en del av den ritual som hör till när man ingår ett blodsförbund med varandra] 18 Den dagen skar Herren ett förbund med Abram (ingick ett blodsförbund) och sa: ”Till din säd (din avkomma, dina arvingar) har jag gett detta land, från Egyptens flod till den stora floden, floden Eufrat, 19 keniterna och keniziterna och kadmoneerna 20 och hettiterna och perisséerna och rafaeerna 21 och amoréerna och kanaanéerna och girgashéerna och jevusiterna.” [Namnen på de folkslag som levde i Kanaan innan israeliterna kom dit.]

[Det unika med förbundet som ingås mellan Gud och Abram är att det ingås ensidigt. Gud bär det fullständiga och hela ansvaret för detta förbund! Ritualerna som ingår i ett blodsförbund är:

1. Byta mantel – iklä sig den andra personen.

2. Byta bälte – vapen/redskap.

3. Skära – dela djur i halvor. Vandra mellan dem. Ett blodsförbund skärs alltid.

4. Byta/ta varandras namn.

5. Göra ett ärr (Blanda blod – handflatorna mot varandra).

6. Ge förbundslöften.

7. Äta minnesmåltid – dela bröd och vin.

8. Plantera ett minnesträd/vårdträd bestänkt med blod från djuren.

När Gud säger till Abram ”Jag är din sköld” (se vers 1) tar Gud initiativet till att ge Abram sin mantel och sitt bälte. Manteln är inte fysisk i det här sammanhanget men den representerar personen, så det Gud säger är att han ger sig själv till Abram. Ärret som ska göras blir i Abrams fall omskärelsen. Eftersom ett blodsförbund kan gå i arv så måste varje ny son som föds själv välja om han vill vara kvar i förbundet. Detta sker varje gång en judisk son blir omskuren (för icke-judar motsvaras det av hjärtats omskärelse). Förbundslöftet är sonen, Isak, och att avkomman ska bli som stjärnorna och sandkornen och att alla folk ska bli välsignade genom honom. Det sker ett namnbyte när Abram blir Abraham, se 1 Mos 17:5. Han får också Guds eget namn tillagt i sitt eget och Gud kallas i fortsättningen för Abrahams Gud, vilket senare när förbundet förnyas med Isak och Jakob får tilläggen Isaks Gud och Jakobs Gud. Förbundsmåltiden sker när Abraham möter Melkisedek och de delar bröd och vin, se 1 Mos 14:18. Melkisedek (som betyder rättfärdighetens kung) är sannolikt Jesus själv som kommer till Abram vid detta tillfälle.]

16

Hagar och Ismael

1 Abram och hans hustru Saraj var barnlösa.

[I denna kultur var detta något skamfullt. Gud hade dock lovat dem ett eget barn som skulle bli deras arvinge, se 1 Mos 12:2. Tio år tidigare hade Abram försökt adoptera sin tjänare Elieser för att få en arvinge, men Gud förtydligade då sitt löfte att det verkligen skulle vara hans egen son, se 1 Mos 15:2-4. Abram är nu 85 år och Saraj 75 år, se 1 Mos 12:4; 17:17.]

Saraj hade en egyptisk tjänstekvinna som hette Hagar [som de troligen fått av farao när de var i Egypten, se 1 Mos 12:16]. 2 Saraj sa till Abram: ”Eftersom Herren har gjort så att jag inte kan få barn, så ligg med min tjänarinna. Kanske kan jag få en familj genom henne.” [Saraj följde den dåtida kulturens tradition att ge en av sina tjänarinnor till sin man för att bli surrogatmor.] Abram lyssnade på Sarajs ord (lydde henne). 3 Efter tio år i Kanaans land gav Saraj, Abrams fru, sin egyptiska tjänarinna Hagar till sin man som en andra fru. 4 Abram låg med Hagar och hon blev gravid. När Hagar fick reda på att hon var gravid började hon se ner på (förakta) sin föreståndarinna (härskarinna, överordnade).

5 Då sa Saraj till Abram: ”Det är ditt fel att all denna orätt (kränkning, laglöshet, terror, destruktiva kraft – hebr. chamas) har drabbat mig. Jag tillät min tjänarinna att ligga med dig, men när hon såg att hon var gravid började hon förakta mig. Låt Herren döma mellan mig och dig.” [Sista delen kan också översättas: ”Låt Gud straffa dig för det här.”]

6 Abram sa till Saraj: ”Eftersom du bestämmer över din tjänarinna, så gör vad du vill med henne.” Då började Saraj gå så hårt åt Hagar att hon flydde bort från Saraj. [Abram tar inte ansvar, utan låter Saraj agera utifrån sin bitterhet.] 7 Herrens ängel (budbärare) hittade Hagar nära en vattenkälla i öknen, källan som ligger på vägen mot [öknen] Sur. 8 Ängeln frågade: ”Hagar, Sarajs tjänarinna, varifrån kommer du och vart är du på väg?” Hon svarade: ”Jag flyr från min föreståndarinna, Saraj.”

[Vattenkällan ligger på väg till Egypten, Hagar försökte kanske ta sig hem till sitt land, en sträcka på ca 25 mil. Att ensam och dessutom gravid försöka göra denna resa i oländig öken är dömt att misslyckas, vilket hon förstått eftersom hon inte svarar på frågan vart hon är på väg. Hon flyr mållöst från sina problem. Frågan ”varifrån kommer du?” betyder på hebreiska inte så mycket från vilken plats, utan snarare från vilka omständigheter kommer du, vilken situation lämnar du?]

9 Då sa Herrens ängel till henne: ”Vänd tillbaka till din föreståndarinna och ödmjuka dig under henne.” 10 Herrens ängel sa: ”Jag ska göra din ätt (ditt släkte) mycket stor. Den ska bli så stor att ingen kan räkna dem alla.” 11 Sedan sa Herrens ängel till henne:

”Du är nu gravid

och ska snart föda en son.

Du ska ge honom namnet Ismael (hebr. Jishmael) [betyder: ”Herren hör”],

för Herren (Jahveh) har hört (hebr. shama) hur du plågats (varit under andras våld).

12 Din son ska bli en vild man (omöjlig att tämja, som en vildåsna);

hans hand ska vara emot alla,

och alla ska vara emot honom (det ska vara ständig konflikt runt omkring honom).

Han ska bo borta (österut) från alla sina bröder.”

13 Hagar gav Herren (Jahveh), som hade talat med henne, ett namn: ”Du är en Gud som ser (hebr. El-Roi).” Hon sa (tänkte): ”Har jag verkligen fått se en skymt (ryggen) av honom som ser (hebr. raah) mig?” [Hagar var uppväxt i Egypten och van vid gudar gjorda av trä och sten som varken talade eller såg. Nu hade hon med egna ögon fått möta den levande Guden.] 14 Därför fick källan namnet ”Den levandes brunn han som ser mig (hebr. Beer lachai-roi)”, den ligger mellan Kadesh och Bared. [Det är vid samma källa eller brunn som Isak möter sin hustru Rebecka första gången, se 1 Mos 24:62.]

15 Hagar födde en son till Abram och Abram gav sin son, som Hagar fött, namnet Ismael. 16 Abram levde 86 år innan Hagar födde Ismael åt Abram.

17

Bevis på förbundet

[Tretton år efter Ismaels födelse (1 Mos 16:16; 17:1, 24) visar sig Herren för Abram igen, återupprepar löftet att han ska få en arvinge (1 Mos 12:1-3; 13:14-17; 15:1, 4-5, 18-21) och instruerar honom om omskärelsens förbund.]

1 När Abram var 99 år gammal, visade sig Herren (Jahveh) för Abram och sa till honom: ”Jag är Gud Allsmäktig (El Shaddaj), vandra inför mig (framför mitt ansikte) och var fullkomlig. [Ordet fullkomlig står här i plural vilket förstärker att det gäller alla områden i hela livet.] 2 Jag ska förnya förbundet mellan mig och dig och jag ska göra det mycket, mycket stort (omfattande).”

3 Abram föll ner på sitt ansikte och Gud (Elohim) talade med honom och sa: 4 ”Se, för min del är mitt förbund med dig, och du ska bli till en far för många folk (folkslag, nationer – hebr. gojim). [Här gör Gud klart att det inte är någon annan än Abram han vill göra förbund med. Det är alltså en bekräftelse på utkorelsen.] 5 Du ska inte längre heta Abram, utan ditt namn ska vara Abraham.

[Gud lägger till bokstaven h (hebr. he), så namnet blir Abra ham. Detta är signifikant eftersom hebreiska bokstaven he uttalas som en utandning. Det låter som när man blåser ut luft för att putsa ett par glasögon. Gud blåser in sin Ande in i Abrahams namn! Med Guds Andes hjälp ska undret ske! På hebreiska uttalas namnen Avram och Avraham. Även Saraj får ett nytt namn – Sarah, se vers 15.]

För jag ska låta dig bli en far för många folk (nationer). 6 Jag ska göra dig mycket, mycket fruktsam och jag ska skapa folkslag från dig och kungar ska komma från dig (bli dina ättlingar), 7 och jag ska upprätta (etablera) mitt förbund mellan mig och dig och din säd (dina efterkommande, ättlingar) efter dig, genom deras generationer som ett evigt förbund, för att vara Gud (Elohim) till dig och till din säd efter dig, 8 och jag ska ge till dig och till din säd efter dig (dina ättlingar) landet som du vandrat runt i, hela Kanaans land, till en evig besittning, och jag ska vara deras Gud (Elohim).”

9 Gud sa till Abraham: ”Vad gäller dig, ska du hålla mitt förbund, du och din säd (dina efterkommande, ättlingar) efter dig, genom deras generationer. 10 Detta är mitt förbund, som ni ska hålla, mellan mig och dig och din säd (dina efterkommande, ättlingar) efter dig, varje man bland er ska bli omskuren. 11 Ni ska bli omskurna på ert kött, på er förhud, och det ska vara en symbol på förbundet mellan mig och er. 12 Sonen som är åtta dagar gammal ska bli omskuren bland er, alla män i alla generationer, han som är född i huset eller köpt för pengar av någon främling, den som inte är din säd (egna barn). 13 Han som är född i ditt hus och han som är köpt med dina pengar måste bli omskuren. Mitt förbund ska vara på ditt kött som ett evigt förbund. 14 Den oomskurne mannen som inte är omskuren på köttet på sin förhud, den mannen (bokstavligt själen) ska bli avhuggen (utesluten) från sitt folk, han har brutit mitt förbund.”

Isak – löftessonen

15 Sedan sa Gud till Abraham: ”Din hustru ska inte längre heta Saraj, utan hennes namn ska vara Sarah. 16 Jag ska välsigna henne och ska tillsammans med dig ge henne en son. Jag ska välsigna henne och hon ska bli en mor till många folkslag (nationer – hebr. gojim). Kungar över folk (hebr. am) ska komma från henne!”

[På samma sätt som Gud lägger till bokstaven h, ”He”, i Abrahams namn (se vers 5), så gör Gud på samma sätt med Saraj så hennes namn blir Sara h. Detta är signifikant eftersom bokstaven he uttalas som en utandning. Gud blåser sitt liv in i Sarajs namn och med Guds Andes hjälp ska undret ske!]

17 Då föll Abraham ner på sitt ansikte och skrattade (hebr. tsachaq) [den första av tre gånger ordet för att skratta som har samma rot som Isaks namn Jitschaq används, se även 1 Mos 18:12; 21:6] och sa i sitt hjärta (för sig själv): ”Skulle en som är 100 år gammal bli far? Och kan Sarah, som är 90 år, föda barn?” [Ordagrant står det ”en son på 100 år” och ”en dotter på 90 år”.]

18 Och Abraham sa till Gud (Elohim): ”Måtte Ismael leva inför dig!” 19 Gud svarade: ”Nej, men Sarah, din hustru, ska föda en son och du ska ge honom namnet Isak [hebr. Jits-chak från verbet för att skratta], och jag ska upprätta (etablera) mitt förbund med honom som ett evigt förbund för honom och hans säd (efterkommande, ättlingar) efter honom. 20 Vad angår Ismael har jag hört dig, och se jag har välsignat honom och ska göra honom fruktsam och ska föröka honom rikligt. Tolv prinsar (furstar) ska han få och jag ska göra honom till ett stort folk. 21 Men mitt förbund ska jag upprätta (etablera) med Isak, som Sarah ska föda åt dig vid denna bestämda (avtalade, överenskomna) tid nästa år.” 22 Han slutade tala med honom och Gud (Elohim) steg upp från Abraham.

23 Abraham tog sin son Ismael och alla som var födda i hans hus och alla som var köpta med hans pengar, varje manlig person i Abrahams hus, och omskar dem på köttet, på deras förhud, denna samma dag, såsom Gud (Elohim) hade talat till honom. 24 Abraham var 99 år när han blev omskuren på köttet, på sin förhud. 25 Hans son Ismael var 13 år gammal när han blev omskuren på köttet, på sin förhud. 26 På en och samma dag blev Abraham och hans son Ismael omskurna. 27 Alla män i hans hus, de som var födda där och de som hade köpts av främlingar för pengar, blev omskurna med honom.

18

Tre besökare

1 Herren (Jahveh) uppenbarade sig [igen] för Abraham vid de stora träden (ekarna eller terebinterna) i Mamre [strax utanför Hebron, tre mil söder om Jerusalem]. Abraham satt vid tältets öppning (dörr) under den hetaste delen av dagen [på eftermiddagen, mellan två och fem]. 2 Han lyfte sin blick och tittade, och se, där stod tre män framför [på ett visst avstånd från] honom. [De verkar ha dykt upp från ingenstans, på en gång reser han sig upp.] När han såg dem sprang han från tältets öppning emot dem och bugade sig mot marken [för att hälsa dem välkomna och visa vördnad].

3 Han [Abraham] sa: ”Min Herre (Adonai), om jag har funnit nåd för dina ögon så gå inte förbi din tjänare. 4 Låt mig hämta lite vatten så att ni kan tvätta av era fötter och vila er under trädet här. 5 Låt mig hämta en bit bröd så ni kan styrka er nu när ni ändå har kommit förbi er tjänares hem. Sedan kan ni fortsätta igen.”

De svarade: ”Ja, gör som du talat!”

6 Abraham skyndade in i tältet till Sarah och sa: ”Skynda dig och ta tre sea-mått [totalt 20-30 liter] fint mjöl och baka runda bröd.” [En oväntad stor volym!] 7 Sedan sprang Abraham bort till boskapen, tog en späd och fin [speciellt utvald] tjurkalv och gav den till en ung tjänare (yngling – hebr. naar), som skyndade sig att tillreda den.

[Bröd bakades dagligen för familjens behov. Det gick snabbt. Mjöl blandades med vatten och bakades på golvet över glödande kol. Dagsbehovet för en person, enligt 2 Mos 16:16, var en omer (som är 3/10 sea-mått), så tre sea-mått var långt mycket mer än vad som behövdes för tre gäster, Abraham och Sarah. Abrahams löfte i vers 5 nämner inget om något slaktat djur eller extravagant måltid. Ordagrant är hebreiskan: ”son av boskap, späd och god/vacker”. I Abrahams handlande finns en princip och lärdom: Lova inte för mycket för tidigt! Istället för att göra någon besviken, genom att inte uppfylla sitt löfte, är det mycket bättre att överraska med mer än vad man först har sagt.]

8 Sedan [när köttet var klart] tog han smör (ost) och mjölk och kalven som han tillrett och satte fram åt dem. Själv stod han [som en betjänt] under trädet medan de åt.

9 De [trion] sa till honom: ”Var är din hustru Sarah?”

Han svarade: ”Där (se – hebr. hinneh), i tältet.” [Troligen gestikulerade Abraham och pekade inåt tältet.]

10 Och han [Herren] sa: ”Jag ska absolut komma tillbaka till dig när tiden har gått runt (om ett år) och se, då ska din hustru Sarah ha en son”.

Sarah hörde detta [där hon stod] vid tältets öppning, som var bakom honom. 11 Nu var Abraham och Sarah gamla och hade nått hög ålder och Sarah hade slutat att ha det på kvinnors vis. 12 Sarah skrattade (hebr. tsachaq) inom sig (för sig själv) och sa: ”Skulle jag som blivit gammal ägna mig åt njutning? Min herre är också gammal.”

13 Herren (Jahveh) sa till Abraham: ”Varför skrattar Sarah och säger: Ska jag som är gammal verkligen bära ett barn? 14 Är någonting för svårt för Herren (Jahveh)? På den bestämda (avtalade) tiden ska jag komma tillbaka till dig, när tiden har gått runt (om ett år) och då ska Sarah ha en son”.

15 Sarah nekade och sa: ”Jag skrattade inte”, för hon var rädd. Han sa: ”Jo, du skrattade.”

Abraham ber för Sodoms räddning

[Följande stycke ramas in av att Abraham ”går med” besökarna, se vers 16, och sedan ”återvänder” till sitt tält i vers 33. Två olika perspektiv framträder, Gud som hör ropet från staden (vers 17-21) och hur Abraham ser staden (vers 22-32).]

16 Männen reste sig därifrån och såg ut mot Sodom och Abraham gick med dem för att se till så de kom lyckligt iväg.

17 Herren (Jahveh) sa: ”Ska jag dölja för Abraham vad jag tänker göra? 18 Abraham ska verkligen bli ett stort och mäktigt folk och alla (andra) folk ska bli välsignade i honom. 19 Jag har låtit honom lära känna mig (på ett förtroligt och intimt sätt) så att han för alltid ska befalla sina söner och (hela) sitt hushåll efter honom (alla hans ättlingar, födda, köpta och adopterade) att de ska hålla sig till Herrens väg, för att göra det som är rätt och rättfärdigt genom alla tider. Så ska Herren ge till Abraham allt som han har talat om honom.”

20 Herren (Jahveh) sa: ”Ropet från Sodom [betyder: brinna] och Gomorra [betyder: dop; grundordet handel, tyranni] är verkligen enormt och deras synd är överväldigande (mycket tung – hebr. kaved meód). 21 Nu vill jag gå ner och se huruvida de förtjänar förintelse så som ropet har kommit till mig. Om inte kommer jag att veta (få kunskap om) det.”

22 Männen gick därifrån och gick till Sodom, men Abraham stod fortfarande inför (framför ansiktet på) Herren (Jahveh).

23 Abraham kom närmare och sa: ”Vill du verkligen svepa bort de rättfärdiga med de onda? 24 Tänk om det finns 50 rättfärdiga i staden, vill du verkligen svepa bort dem och inte ge förlåtelse till platsen för de 50 rättfärdigas skull som finns därinne? 25 Må det vara fjärran ifrån dig att göra så och slå de rättfärdiga tillsammans med de onda, så att de rättfärdiga behandlas som de onda. Låt det vara fjärran från dig! Ska inte domaren över hela jorden vara rättvis?” [Här tilltalar Abraham Gud som hela jordens domare.]

26 Herren (Jahveh) svarade: ”Om det finns 50 rättfärdiga i staden Sodom så ska jag rädda hela platsen för deras skull.”

27 Sedan frågade Abraham: ”Eftersom jag har beslutat mig för att börja tala med Herren (Adonai) så fortsätter jag, trots att jag bara är stoft och aska. 28 Tänk om det fattas 5 för att det ska bli 50 rättfärdiga, kommer du att förgöra hela staden för dessa 5 människors skull?” Han [Herren] svarade: ”Jag ska inte förgöra den om det finns 45 rättfärdiga där.”

29 Abraham talade till honom igen: ”Vad händer om det bara är 40 där?” Han svarade: ”Jag ska inte göra det på grund av de 40.”

30 Då sa Abraham: ”Herre (Adonai), bli inte upprörd över att jag fortsätter fråga! Vad händer om det bara är 30 där?” Han svarade: ”Jag ska inte göra det på grund av de 30.”

31 Abraham sa: ”Eftersom jag har beslutat mig för att börja tala med Herren så fortsätter jag. Vad händer om det bara är 20 där?” Han svarade: ”Jag ska inte göra det på grund av de 20.”

32 Till sist sa Abraham: ”Herre (Adonai), bli inte upprörd över att jag frågar en gång till! Vad händer om det bara är 10 [rättfärdiga, se vers 26] där?” Han svarade: ”Jag ska inte göra det på grund av de 10.”

33 Och Herren (Jahveh) gick sin väg så fort han hade slutat samtala med Abraham, och Abraham återvände till sin plats [tillbaka hem till Mamre utanför Hebron, se vers 1].

[Sedan Abrahams första vädjan (vers 23-25) har Herren svarat sex gånger (vers 26, 28b, 29b, 30b, 31b, 32b). Det fanns inte tio rättfärdiga i staden. I Jer 5:1 finns en liknande bön, men samma Jeremia skriver i Jer 31:29-30 att varje generation är själv ansvarig för konsekvenserna av sin skuld, se även Hes 14:12-23; 18:2-4.]

19

Sodom och Gomorra förgörs

1 De två änglarna kom till Sodom på kvällen och Lot satt i Sodoms port och Lot såg dem och reste sig upp och mötte dem och han föll ned med sitt ansikte mot marken. [Att buga sig djupt var en dåtida vanlig hedersbevisning.]

2 Han [Lot] sa: ”Se vänligen, mina herrar [budbärare], jag ber er, vänd om och gå in i er tjänares hus och stanna där hela natten och tvätta era fötter, så kan ni stiga upp tidigt och gå vidare.”

De svarade: ”Nej, men vi ska stanna på torget (den öppna platsen) över natten.” [Det var inte ovanligt att resenärer sov på gatan insvept i sin mantel.] 3 Han vädjade intensivt till dem och de vände om till honom och gick in i hans hus och han gjorde en festmåltid åt dem och bakade osyrat bröd och de åt. 4 Men innan de lade sig omringade stadens män huset, Sodoms män, både ynglingar (tonåringar) och äldre, allt folk från varje kvarter. 5 De ropade på Lot och sa till honom: ”Var är männen som kom in till dig i natt? För ut dem till oss så att vi kan känna (ha en sexuell relation med) dem.”

6 Och Lot gick ut till dem vid dörren och stängde dörren bakom sig. 7 Och han sa: ”Jag ber er, mina bröder, gör inte denna ondska. 8 Se, jag har två döttrar som inte har känt (haft en sexuell relation med) någon man, låt mig, jag ber er, föra ut dem till er och ni kan göra vad ni finner för gott i era ögon med dem, gör bara ingenting mot dessa män, så sant som de har kommit under skuggan av mitt tak (är under mitt beskydd).”

9 Och de svarade: ”Flytta på dig” och de sa: ”Dessa kom hit på genomresa och han [Lot] vill vara domare! Nu ska vi behandla dig värre än dem.” Och de pressade sig hårt mot mannen, mot Lot, och kom nära för att bryta sönder dörren.

10 Men männen [änglarna] stack ut sina händer och drog in Lot till sig i huset och dörren stängde de. [Den mer ovanliga hebreiska meningsbyggnaden med verbet sist, indikerar att dörren inte förseglas på ett vanligt sätt utan övernaturligt.] 11 Och de slog männen utanför dörren med blindhet [ordet används bara här och i 2 Kung 6:18, kan syfta på både fysisk och mental blindhet], både små och stora, så att de tröttade ut sig själva på att finna dörren.

12 Och männen [de himmelska besökarna] sa till Lot: ”Har du några hos dig här, svärsöner, dina söner och dina döttrar och vem du än har i staden, för ut dem från denna plats, 13 för vi ska fördärva den här platsen, eftersom deras rop har vuxit sig stort inför Herrens (Jahvehs) ansikte och Herren (Jahveh) har sänt oss för att fördärva den.”

14 Och Lot gick ut och talade till sina [blivande] svärsöner som skulle gifta sig [hade gift sig] med hans döttrar och sa: ”Upp, gå bort från den här platsen, för Herren (Jahveh) ska fördärva staden.” Men han var för sina svärsöner som en som skämtar (skojar, driver med).

[Hebreiska texten är utan tempus. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter med ”redan gifta svärsöner” vilket skulle syfta på andra döttrar (än de två som nämns i vers 8) som redan var gifta, men eftersom döttrarna bor med honom är mer troligt att de är trolovade och texten syftar på blivande svärsöner (så översätter latinska översättningen Vulgata). Oavsett är huvudpoängen att de inte lyssnade och trodde inte att han menade allvar. Samma verb beskriver Saras svar, se 1 Mos 18:12, 13, 15.]

15 Och när morgonen grydde skyndade änglarna på Lot och sa: ”Stå upp, ta din hustru och dina två döttrar som är här, annars blir du bortsvept med stadens överträdelser.”

16 Men han [Lot] dröjde sig kvar och männen tog tag i hans hand och i hans hustrus hand och i händerna på hans två döttrar, Herren (Jahveh) var barmhärtig mot honom. Och de förde ut honom och ställde honom utanför staden. 17 Och när de hade fört ut dem utanför sa han: ”Fly för ert liv, se er inte tillbaka och stanna inte i slättlandet, fly till bergen, annars sveps ni bort.” [Slättlandet var förmodligen det område som omstörtades och bildade Döda havet.]

18 Lot sa till dem: ”Inte så min herre, 19 se till att din tjänare har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, och du har visat stor nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) mot mig genom att du har räddat mitt liv. Jag kan inte [hinner inte] fly till bergen för att inte ondskan ska komma ikapp mig och jag dör.

[Lot förhandlar med huvudängeln på liknande sätt som Abraham med sina gäster, se 1 Mos 18:22-33. Han önskar fly till den lilla staden Tsoar. Här finns det hebreiska ordet chesed för första gången i GT. Det betyder nåd, omsorgsfull kärlek och trofasthet. Även ordet chen för nåd används här, men det beskrivs ingående i 1 Mos 6:8. Chesed är det vanligaste ordet för nåd i GT. Det förekommer 241 gånger. Totalt finns det fem olika rötter som betyder nåd fast på lite olika sätt i hebreiskan. Chesed är den typen av nåd som beskriver en omsorgsfull kärlek och även trofasthet. Det är nåden som bryr sig om på ett praktiskt sätt, driven av äkta kärlek som håller över tid. Chesed är en nåd som aldrig sviker.]

20 Se nu, denna stad är nära att fly till och den är liten (oansenlig) [Tsoar var den minsta av de fem städerna i detta område, se 1 Mos 10:19, så skona den], låt mig fly till den – är den inte oansenlig? – och jag (min själ) ska leva.”

21 Och han sa till honom: ”Se jag har gått med på din önskan också i denna sak, så jag ska inte omstörta staden som du talar om. 22 Skynda dig, fly dit, för jag kan inte göra något förrän du kommit dit.” Därför kallas staden Tsoar. [Tsoar betyder oansenlig, anspråkslös, ringa eller liten.]

Sodom förgörs

23 Solen hade gått upp över jorden när Lot kom till Tsoar. 24 Då lät Herren (Jahveh) eld och brinnande svavel regna över Sodom och Gomorra. Det sändes ner från himlarna av Herren (Jahveh). 25 Han omstörtade dessa städer och hela slätten och städernas invånare och det som växte på marken. [Förmodligen är denna omstörtning av hela slätten orsaken till att Salthavet (Döda havet) bildas, se 1 Mos 13:10; 14:3.] 26 Men hans hustru såg sig om bakom honom och hon blev en saltpelare.

27 Och Abraham steg upp tidigt på morgonen på den plats där han hade stått inför Herren (Jahveh). 28 Och han såg ut mot Sodom och Gomorra och mot slättlandet. Och se (hebr. vehinneh)! [Perspektivbyte, vi får se med Abrahams ögon:] Röken från landet steg upp som röken från en ugn.

29 Och det hände när Gud (Elohim) fördärvade slättlandets städer att Gud (Elohim) kom ihåg Abraham och skickade ut Lot från mitten av omstörtningen, när han omstörtade städerna som Lot hade bott i. [5 Mos 29:23; Jes 1:9; 13:19; Jer 50:40; Amos 4:11; Matt 10:15; 11:23-24; Jud 1:7; Upp 11:8]

Lot och hans döttrar

30 Och Lot drog upp från Tsoar och bodde i bergen och hans två döttrar med honom, för han var rädd för att bo i Tsoar och han bodde i en grotta, han och hans två döttrar. 31 Den förstfödde [äldre] sa till den yngre: ”Vår far är gammal och det finns inte en enda man på jorden som vill komma in till oss (ta oss till hustrur) på jordens vägar (kan betyda ”att ingen kommer gående på de vägar som gör det möjligt för dem att träffas” eller ”i enlighet med de världsliga traditionerna”). 32 Kom, låt oss ge vår far vin att dricka [så han blir berusad och tappar omdömet], och sedan ligger vi med honom, så att vi kan bevara vår fars säd.” [Tidigare var fadern villig att använda sina döttrar för sexuella ändamål utan deras samtycke. Nu använder de sin far för sexuella ändamål utan hans samtycke, se vers 8. Avsikten att bevara släktlinjen var ärbar, men sättet det gjordes på var avskyvärt. Att de var tvungna att berusa sin far visar att de visste att incest var fel, se 3 Mos 18:6-18; 1 Mos 38:13-26.]

33 Och de gav vin till sin far den natten [och berusade honom]. Och den förstfödda gick in och låg med sin far, och han visste inte när hon lade sig ner eller när hon steg upp.

34 På morgonen sa den förstfödda till den yngre: ”Se, jag låg i natt med min far. Låt oss ge honom vin att dricka i kväll också och gå du in och ligg med honom, så att vi kan bevara vår fars säd.” 35 Och de gav sin far vin att dricka den natten också. Och den yngre steg upp och låg med honom, och han visste inte när hon lade sig ner eller när hon steg upp.

36 Så blev båda Lots döttrar gravida med sin far. 37 Och den förstfödda födde en son och gav honom namnet Moab, denne är moabiternas stamfar till denna dag. [Moabiterna blev ett folk som bosatte sig öster om Döda havet i nuvarande Jordanien; namnet låter som ”från fadern” på hebreiska.] 38 Och den yngre födde också en son och gav honom namnet Ben-Ammi [låter som ”min släktings son”], denne är stamfar till ammoniternas söner till denna dag. [Ammoniterna bosatte sig norr om Moab; både Moab och Ammon var fiender till Israel.]

20

Abraham och Avimelech – det första helandet

1 Abraham vandrade därifrån [Hebron, se 1 Mos 13:18] söderut i landet [Negev, se 1 Mos 13:1] och bodde mellan Kadesh [1 Mos 16:14] och Shor [1 Mos 16:7] och han vandrade omkring i Gerar. 2 Abraham sa om sin hustru Sarah: ”Hon är min syster.” [1 Mos 12:13] Och Avimelech, Gerars kung, sände efter och tog Sarah. [Abraham upprepar samma misstag som han gjort tidigare, se 1 Mos 12:10-20. Även hans son Isak gör på liknande sätt, se 1 Mos 26:1-11.]

3 Men Gud (Elohim) kom till Avimelech i en dröm på natten och sa till honom: ”Se, du ska dö på grund av kvinnan som du har tagit, för hon är en annan mans hustru.”

4 Avimelech hade inte kommit nära (inte haft något intimt umgänge eller samlag med) henne och han sa: ”Herre (Adonai), vill du dräpa även ett rättfärdigt land? 5 Sa han inte själv till mig: ’Hon är min syster’ och hon sa själv: ’Han är min bror’. I mitt hjärtas enfald och med mina händers oskyldighet har jag gjort detta.”

6 Och Gud (Elohim) sa till honom i drömmen: ”Ja, jag vet att det är i ditt hjärtas enfald (okunnighet) som du har gjort detta och det är också därför som jag hindrar dig från att synda mot mig. Därför tillät jag inte att du rörde henne. 7 Men ge nu mannen hans hustru tillbaka, för han är en profet och han ska be för dig så att du ska leva. [Abraham den första personen i GT som kallas profet.] Men om du inte ger tillbaka henne ska du veta att du med säkerhet ska dö, du och allt som hör till dig.”

8 Avimelech steg upp tidigt på morgonen och kallade (ropade) på alla sina tjänare och talade alla dessa ord i deras öron [redogjorde noggrant allt han drömt för dem] och männen blev mycket rädda. 9 Sedan kallade Avimelech på Abraham och sa till honom: ”Vad har du gjort mot oss? I vad har jag syndat mot dig eftersom du har fört denna stora synd över mig och mitt kungarike? Du har gjort sådant mot mig som inte ska göras!” 10 Och Avimelech sa vidare till Abraham: ”Hur förklarar du att du har gjort detta?”

11 Och Abraham sa: ”Eftersom jag tänkte att gudsfruktan finns säkert inte på denna plats och de kommer att döda mig för min hustrus skull. 12 Dessutom är hon verkligen min syster, dotter till min far men inte dotter till min mor, och så blev hon min hustru. 13 Och det hände när Gud (Elohim) fick mig att vandra bort från min fars hus (min släkt) [1 Mos 12:1] att jag sa till henne: ’Detta är den nåd (omsorgsfulla kärlek) som jag vill att du visar mig, att på varje plats som vi kommer till, ska du säga om mig att jag är din bror.’ ”

[Ordet ”vandra” (hebr. taah) betyder att vandra men även irra omkring både konkret och i sina tankar, vilket gör det möjligt att det var redan under den första tiden efter att Abraham lämnat Ur som han i sina funderingar kom fram till denna ståndpunkt.]

14 Och Avimelech tog får och oxar och tjänare och tjänarinnor och gav dem till Abraham och återlämnade hans hustru Sarah till honom. 15 Och Avimelech sa: ”Se, mitt land ligger framför dig, bo där det behagar dig.”

16 Och till Sarah sa han: ”Se, jag har gett din bror 1 000 [shekel] silver, det är ett skydd (täcke) för dina ögon, till alla som är med dig, och inför alla män så att de ska veta att du är försvarad.”

17 Och Abraham bad till Guden (den ende Guden – hebr. ha-elohim), och Gud (Elohim) botade Avimelech och hans hustru och hans tjänstekvinnor [slavinnor, bihustrur], så att de kunde få barn igen. 18 För Herren (Jahveh) hade stängt alla livmödrar i Avimelechs hus på grund av Abrahams hustru Sarah.

[Här beskrivs det första helandet i Bibeln. Här finns flera lärdomar:

• Abraham får be för någon annan som lider av samma problem som han själv har innan han själv blir helad. Det är först efter denna händelse, i nästa kapitel (1 Mos 21:2), som Sarah blir gravid!

• Abraham var inte syndfri när han bad, det var hans halvlögn (1 Mos 20:2) som orsakat situationen med Avimelech. Gud kan använda oss att be för andra trots våra egna brister.

• Resultatet av helandet syntes inte på en gång. Helandet skedde när Abraham bad, men det var först senare när kvinnorna började föda barn som man kunde se det synliga beviset på helandet!]

[ Principen ”första förekomst”

Första gången någonting nämns i Bibeln presenteras ofta viktiga lärdomar och grundläggande sanningar på det ämnet. Inom bibeltolkningen kallas denna princip ”första förekomst”. Ett exempel är blod (hebr. damm), som när det nämns i 1 Mos 4:10 också likställs med mänskligt liv. Jesus använder principen om första förekomst när han undervisar om äktenskapet i Matt 19:4-5 och säger att ”från början” gjorde Skaparen människan till man och kvinna, se 1 Mos 1:27; 2:24. Rent generellt lägger också undervisningen i Moseböckerna en grund för resten av Bibeln, se Matt 5:17-48.

Notera! Som med alla principer för bibeltolkning är det viktigt med balans och att alltid läsa texten i sitt sammanhang. Ett ord behöver inte betyda samma sak varje gång det nämns. Första gången ormen (hebr. nachash) nämns förknippas den med Satan, men kopparormen (4 Mos 21:9) är också en tydlig referens till Jesus (Joh 3:14). När Jesus uppmanar de troende att vara som ormar blir betydelsen, just från första förekomsten, att en troende ska ifrågasätta ideologier och tänkesätt som inte är från Gud och skapa tvivel kring falska föreställningar. Dock balanseras den negativa betydelsen, men det ska ske på ett oskyldigt och rent sätt (som en duva), se Matt 10:16. Ibland kan det också vara svårt att veta om något nämns först kronologiskt eller tematiskt. Ordningen på böckerna i GT är också annorlunda i den hebreiska Bibeln än i våra västerländska biblar.]

21

Isaks födelse

1 Och Herren (Jahveh) kom ihåg Sarah som han hade sagt och Herren (Jahveh) gjorde mot Sarah som han hade talat. 2 Och Sarah blev havande och födde en son till Abraham vid hans höga ålder, vid den bestämda tiden som Gud (Elohim) hade talat till honom. 3 Och Abraham gav sin son, som föddes åt honom, som Sarah födde till honom, namnet Isak. [Isak (hebr. Jits-chak) betyder han skrattar. Då Isak är en viktig bild på Jesus är det värt att notera kopplingen till att han kommer med glädje.] 4 Och Abraham omskar sin son Isak när han var åtta dagar gammal som Gud (Elohim) hade befallt honom. 5 Och Abraham var 100 år gammal när hans son Isak föddes åt honom.

6 Och Sarah sa: ”Gud (Elohim) har gjort ett skratt (hebr. tsechoq) åt mig, alla som hör detta ska skratta med mig.” 7 Och hon sa: ”Vem skulle ha sagt (flödat fram ord från hjärtat – hebr. malal) till Abraham att Sarah ska amma ett barn? För jag har fött honom en son vid hans höga ålder.”

[Dessa händelser 2000 f.Kr. är profetiska. Isaks liv är fyllt med skuggbilder för den kommande Messias:

Båda föds på ett mirakulöst sätt – Sarah hade för hög ålder, Jesus genom jungfrufödsel (Matt 1:18)

Båda mödrarna frågar hur det ska gå till (1 Mos 17:18; 18:12; Luk 1:34)

Namnges innan födseln (1 Mos 17:19; Matt 1:21)

Föds vid förutsagd tid (1 Mos 21:1; Gal 4:4)

Enfödd son (1 Mos 22:2; Joh 3:16)

Älskad av sin far (1 Mos 22:2; Joh 3:35)

Tas upp på Moria berg för att offras (1 Mos 22:2)

Tjänarna följer inte med upp (1 Mos 22:5; Joh 13:36)

Båda ska komma tillbaka (1 Mos 22:5; Matt 20:17-19)

Red på en åsna innan offret (1 Mos 22:5; Matt 21:1-11; Sak 9:9)

Bär på trä till offerplatsen (1 Mos 22:6; Joh 19:17)

Underordnade sig sin faders vilja (1 Mos 22:6, 9; Matt 26:42)

Båda var i trettioårsåldern (1 Mos 22:1-5; Luk 3:21)

Båda levde efter offret (Upp 1:18)

Efter sonens död och uppståndelse sänder hans far ut tjänare för att hitta en brud åt honom (1 Mos 24:14; Ef 5:23-32; Upp 19:6-7)

Båda ber för sin hustru och framtida barn (1 Mos 25:21; Joh 1:12; 17:20)]

Hagar och Ismael skickas iväg

8 Barnet växte och blev avvant. Och Abraham gjorde en stor fest på den dagen då Isak blev avvand. [Förmodligen först vid 4-5 års ålder.] 9 Och Sarah såg egyptiskan Hagars son, som hon hade fött åt Abraham, skratta (roa sig, ”skojbråka” – hebr. tsachaqt). 10 Därför sa hon till Abraham: ”Driv ut denna tjänstekvinna och hennes son, för tjänstekvinnans son ska inte vara arvtagare tillsammans med min son, min Isak.”

11 Denna sak var mycket smärtsam (sorglig, bedrövande) i Abrahams ögon på grund av hans son. 12 Och Gud (Elohim) sa till Abraham: ”Låt inte detta vara smärtsamt (sorgligt, bedrövligt) i dina ögon på grund av ynglingen och på grund av din tjänstekvinna. I allt som Sarah sagt till dig ska du lyssna på hennes röst (det hon sagt), för i (genom) Isak ska säd (avkomlingar, framtida generationer) uppkallas efter dig. 13 Men också av tjänstekvinnans son ska jag göra ett folk, eftersom han är din säd.”

14 Och Abraham steg upp tidigt på morgonen och tog bröd och ett skinn med vatten och gav det till Hagar, lade det på hennes skuldra och barnet, och sände iväg henne och hon gick iväg och irrade omkring i Beer-Shevas öken.

15 Och vattnet i skinnet tog slut och hon övergav barnet under en buske (träd – hebr. siach). [Ovanligt ord för buske eller träd, kan vara en tamariskbuske, se även 1 Mos 2:5.] 16 Hon gick och satte sig ner mitt emot, ett gott stycke bort, så det var ett bågskott emellan, för hon sa: ”Låt mig inte se när barnet dör.” Och hon satt mitt emot honom och lyfte upp sin röst och grät.

17 Och Gud (Elohim) hörde ynglingens röst och Guds (Elohims) ängel (budbärare) ropade på Hagar från himlarna och sa till henne: ”Vad plågar dig Hagar? Frukta inte, för Gud (Elohim) har hört ynglingens röst där han är. 18 Res på dig, lyft upp ynglingen och håll fast honom i din hand, för jag ska göra honom till ett stort folkslag (nation).”

19 Och Gud (Elohim) öppnade hennes ögon och hon såg en vattenkälla. Och hon gick och fyllde skinnet med vatten och gav ynglingen att dricka.

20 Och Gud (Elohim) var med ynglingen och han växte och han bodde i öknen och blev en bågskytt. 21 Och han bodde i Parans öken och hans mor tog (hämtade ut) en hustru åt honom från Egyptens land.

Avtalet vid Beer-Sheva

22 Och det hände vid den tiden att Avimelech och Pichol, ledaren för hans här, talade med Abraham och sa: ”Gud (Elohim) är med dig i allt som du gör. 23 Ge mig därför din ed (löfte) vid Gud (Elohim) att du inte agerar falskt (gör fel) mot mig, inte mot mina söner, inte mot mina sonsöner (barnbarn), utan i enlighet med den nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) som jag har visat (gjort mot) dig, så ska du göra mot mig och mot landet som du har vandrat omkring i.”

24 Och Abraham sa: ”Jag lovar (svär, avlägger en ed)”

25 Och Abraham tillrättavisade Avimelech på grund av vattenkällorna (brunnarna – hebr. beer) som Avimelechs tjänare med våld tagit bort (fördärvat) [förmodligen fyllt med jord och sten]. 26 Och Avimelech sa: ”Jag vet inte vem som har gjort detta, inte heller har du berättat för mig, jag har inte hört något om detta förrän idag.”

27 Och Abraham tog får och oxar och gav dem till Avimelech och de två skar ett förbund. [De ingick blodsförbund med varandra, vilket var relativt vanligt vid denna tid.] 28 Och Abraham tog sju lamm av honkön från flocken och placerade avsides. 29 Och Avimelech sa till Abraham: ”Vad betyder dessa sju lamm av honkön som du placerat för sig själva?”

30 Och han svarade: ”Dessa sju lamm av honkön ska du ta ur min hand, så att det blir ett vittnesbörd för mig att jag har grävt dessa sju brunnar (sju vattenkällor – hebr. beer sheva).”

31 Därför kallas platsen Beer-Sheva eftersom de båda avlade en ed (gav varandra löften).

[Hebr. beer betyder källa och sheva har betydelsen sju och ed eller löfte. Att svära en ed kan också bokstavligt uttryckas som ”att sjua sig själv”. Talet sju hör ihop med fullbordan, fullkomlighet och tillfredsställelse. Det handlar också om perfektion, myckenhet och överflöd. Ordet inkluderar även att allt detta är med glädje, alltså något positivt.]

32 Så skar de ett förbund i Beer-Sheva och Avimelech och Pichol, ledaren för hans här, reste sig och de återvände till filistéernas land. 33 Och Abraham planterade en tamarisk i Beer-Sheva och åkallade Herrens (Jahvehs) namn på platsen, den Evige Guden (El Olam).

[Tamarisken växer långsamt, det tar 400 år innan den når full höjd. Ett träd planteras inte för sin egen skull, utan för kommande generationer. Detta är en profetisk handling av Abraham som säger att här ska kommande generationer bo och de ska få svalka sig i skuggan av detta träd! Tamarisken växer i jord med hög salthalt och är därför det enda träd som kan växa kring Döda havet. Under dagen utsöndrar trädet salt på sina löv, en process som kräver mycket vatten. Under natten absorberar saltet vatten, som sedan på morgonen avdunstar och ger en naturlig kylande effekt. Detta är en anledning till varför detta träd är populärt att plantera i trädgårdar. Se även 1 Sam 22:6; 31:13.]

34 Och Abraham vandrade omkring i filistéernas land under många dagar.

22

Gud prövar Abraham

1 Och det hände sig därefter att Gud prövade Abraham och sa till honom: ”Abraham” och han svarade: ”Här är jag.”

[Här är jag (hebr. hineni) är ett uttryck som inte i första hand handlar om att tala om var man befinner sig rent fysiskt eller geografiskt. Det är ett ord som istället innebär att ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”. Här i 1 Mos 22:1 förekommer ordet för första gången i Bibeln. Ordet förekommer tre gånger i detta kapitel, se vers 7 och 11. Både Abraham och alla andra som ger detta svar är exempel på personer som går in i någon form av ledarroll när de säger hineni – här är jag. Isak säger det i 1 Mos 22:7, Jakob i 1 Mos 31:11, Mose i 2 Mos 3:4, profeten Samuel säger det i 1 Sam 3:4, profeten Jesaja i Jes 6:8, m.fl.]

2 Han (Gud) sa: ”Ta nu (jag ber dig) din son, din ende (dyrbare – hebr. jachid) son som du älskar (hebr. ahava) – Isak, och gå till Morias land och offra honom där som brännoffer (hebr. olah) till mig, på ett berg som jag ska berätta för dig om.”

[I den här versen används ordet jachid för första gången. Ordet beskriver något som är dyrbart. Abraham hade ju även Ismael, men Isak är den ende, enfödde sonen till Sarah. Även ordet för älska ahava används första gången i GT här. Ahava betyder att älska eller kärlek. Det är signifikativt att på samma sätt som Abraham älskar Isak, är Jesus Guds älskade Son. Hela detta kapitel är en bild på hur Gud kommer att offra Jesus för hela mänskligheten. In i minsta detalj ser vi här många förebilder till det som kommer ske längre fram. Gud bevisade sin kärlek till oss genom att han utgav sin ende Son. Faktum är att här finns en viktig förutsättning för fortsättningen på det förbund som Gud ingick med Abraham i 1 Mos 15. Om Abraham är villig att offra sin son är Gud beredd att göra samma sak, vilket också sker 2000 år senare. I ett blodsförbund måste båda parter vara villiga till samma uppoffringar för varandra.]

3 Abraham steg upp tidigt nästa morgon och sadlade sin åsna. Han tog med sig två av sina unga män (hebr. naar) [tjänstefolk] och Isak, hans son. Han klöv ved till brännoffret, steg upp och gick till den plats som Gud hade talat om för honom. 4 På tredje dagen, lyfte Abraham sin blick och såg platsen långt borta. 5 Abraham sa till sina unga män (tjänstefolk): ”Vänta här med åsnan, jag och ynglingen (hebr. naar) går vidare, vi ska tillbe (ordagrant: ”buga, böja oss i vördnad” – hebr. shachah) och kommer tillbaka till er.”

[Isak är inte en ung pojke utan en vuxen man. Det hebreiska ordet naar används om tonåringar och yngre män. Samma ord används både om Abrahams tjänare som var unga män och hans son Isak, se vers 3, 5, 12, 19. Han hade lätt kunnat göra motstånd och övermannat sin gamle far, men går villigt med på att låta sig bindas. Isaks agerande utgör en förebild till Jesu offer på Golgata. Isak bär själv upp veden till offret, på samma sätt som Jesus själv bär tvärslån. Platsen är också den samma, Moria berg är höjden i Jerusalem där templet stod i den södra ändan av åsen som sträcker sig norrut, vilket möjliggör att Jesus faktiskt korsfästes på precis samma plats som Abraham byggde altaret.

Utifrån Sarahs ålder kan vi se att Isak inte var äldre än 37 år. Hon dog 127 år gammal, se 1 Mos 23:1, och födde Isak då hon var 90 år, se 1 Mos 17:17; 21:1-5. Även orden ”många dagar” i 1 Mos 21:34 och ”efter detta” i 1 Mos 22:1 antyder att händelsen inte sker när han är ett barn, utan när han är vuxen. Det skulle inte vara otroligt om Isak var 33 år, vilket i så fall exakt sammanfaller med Jesu ålder.]

6 Abraham tog veden till brännoffret och lade den på sin son Isak. Han tog elden i sin hand och kniven och de gick båda tillsammans. 7 Isak pratade med sin far Abraham och sa: ”Min far” och han svarade: ”Här är jag, min son.” Han sa: ”Vi har eld och ved men var är lammet till brännoffret?” [Detta är andra gången som Abraham säger ”här är jag” i detta kapitel, se även vers 1 och 11.] 8 Abraham svarade: ”Gud (Elohim) ska själv förse sig med lammet till brännoffret, min son.” De gick båda vidare tillsammans.

[Att hebreiskan här uttrycker att Gud ska förse sig själv, talar profetiskt även om att Gud förser sig själv med det perfekta offret när han senare ger sin son Jesus som det fullkomliga offret för världens och alla människors synder.]

9 Och de kom till platsen som Gud (Elohim) hade berättat för honom om och Abraham byggde ett altare där och lade i ordning veden. Sedan band (hebr. aqed) han Isak, sin son, och lade honom på altaret ovanpå veden. [Inom judendomen har denna berättelse fått namnet Akedah – ”bindandet” av Isak.] 10 Och Abraham sträckte ut sin hand och tog kniven för att slakta sin son.

11 Då ropade en Herrens (Jahvehs) ängel till honom från himlen och sa: ”Abraham, Abraham” och han svarade: ”Här är jag.” [Det är nu tredje gången som Abraham säger ”här är jag” i detta kapitel, se även vers 1 och 7.]

12 Då sa han [Herrens ängel]: ”Lägg inte din hand på ynglingen (hebr. naar), gör ingenting mot honom, för nu vet [har jag personligen fått erfara] att du är en gudfruktig man (att du fruktar Elohim). Du har [ju] inte [ens] undanhållit din son, din ende [son], från mig.” [Heb 11:17-19; Jak 2:21-23] 13 Abraham såg sig omkring (lyfte upp sina ögon och tittade) och se, bakom [honom] var en bagge som hade fastnat med sina horn i snåret. Då gick Abraham och tog baggen och offrade den som brännoffer istället för sin son. 14 Och Abraham kallade den platsen (gav den platsen namnet) Herren (Jahveh) ser (förser, utser – hebr. raah), [eller] som man säger än i denna dag om berget: ”Herren kommer att uppenbara sig (Jahveh jeraeh).”

[Sista frasen kan också översättas: ”på Herrens (Jahvehs) berg ska det förses.” Det finns ett flertal beskrivande namn på Gud i GT. Jahveh-Jireh – ”Herren vår försörjare” är ett av dem, se även 1 Mos 16:13; 17:1; 2 Mos 17:15; Ps 23:1; Dom 6:24; Jer 23:6.]

15 Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) [1 Mos 16:7] ropade till Abraham från himlen en andra gång 16 och sa: ”Vid mig själv har jag svurit (gett min ed) förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), eftersom du har gjort denna sak och inte har undanhållit din son, din ende son, 17 som en välsignelse ska jag välsigna dig och föröka, jag ska föröka din säd som stjärnorna på himlen och som sanden som finns på havets strand, och din säd ska besitta sin fiendes port. 18 I din säd ska alla jordens folkslag vara välsignade, eftersom du har lyssnat till min röst.”

19 Abraham återvände till sina unga män (tjänstefolk) och de steg upp och gick tillsammans till Beer-Sheva och Abraham bodde i Beer-Sheva. [1 Mos 21:14]

20 Och det hände sig efter dessa händelser att man berättade för Abraham och sa: ”Se, Milkah har fött [åtta] barn till din bror Nachor.” [1 Mos 11:29]

21 Us (hebr. Ots), hans förstfödde

och Boz hans bror

och Kemoel, Arams far,

22 och Kesed

och Chazo

och Pileddash

och Jidlaf

och Betoel. 23 Och Betoel födde Rebecka,

dessa åtta födde Milkah åt Nachor, Abrahams bror. 24 Hans konkubin som hette Reoma födde Tevach och Gacham och Tachash och Maacha.

23

Sarahs död

1 Sarah blev 127 år [100 år och 20 år och 7 år] gammal, detta var åren som Sarah levde.

[Sarahs ålder skrivs här på ett ovanligt sätt med ordet år (hebr. shanah) mellan varje del av sifforna. Ordagrant står det i hebreiskan: ”hundra år och tjugo år och sju år”, det mer vanliga hebreiska sättet skulle ha varit att skriva ”hundra och tjugo och sju år”. En tolkning är att det indikerar olika perioder i hennes liv.]

2 Sarah dog i Kirjat Arba, det är Hebron i Kanaans land, och Abraham kom för att sörja Sarah och gråta över henne.

3 Abraham reste sig upp från sin döda [frus kropp] och talade till Chets söner [folkslaget hettiterna; ättlingar till Chet som var Kaanans son, se 1 Mos 10:15; 15:20; Jos 1:4] och sa: 4 ”Jag är en främling och en besökare bland er, ge mig en bit mark som begravningsplats hos er, så att jag kan begrava min döda i min närhet.” 5 Chets söner svarade Abraham och sa till honom: 6 ”Lyssna min herre, du är en mäktig furste ibland oss, välj bland våra gravar och begrav din döda, ingen av oss ska vägra att ge dig sin grav, utan du ska kunna begrava din döda [hustru Sarah].”

7 Abraham reste sig och böjde sig ner [i respekt och vördnad] inför landets folk, Chets söner. 8 Han talade med dem och sa: ”Om det är er önskan att jag ska få begrava min döda i min närhet, så lyssna på mig och bönfall för min räkning inför Efron, Tsoars son, 9 att han ska ge mig Machpelas grotta som han äger och som ligger vid ändan av hans fält. Låt honom ge mig den till fullt pris, i er mitt (med er som vittnen), till en egendom som begravningsplats.”

10 Nu satt Efron mitt bland Chets söner, och hettiten Efron svarade Abraham så att alla Chets söner hörde vad han sa, alla som gått in i stadens port. [Den plats där alla viktiga affärsuppgörelser gjordes på denna tid.] Han sa: 11 ”Nej, min herre, lyssna på mig, fältet ger jag dig och grottan som finns där. Jag ger det till dig inför sönerna av mitt folk (som vittnen) ger jag det till dig. Begrav din döda.” 12 Abraham böjde sig [bugade för att visa respekt och vördnad] inför folket i landet. 13 Han talade till Efron så att folket i landet hörde det och sa: ”Om du önskar, ber jag dig (vädjar) lyssna på mig, jag ska ge dig full betalning för fältet, ta emot det av mig och jag ska sedan begrava min döda där.” 14 Efron svarade Abraham och sa: 15 ”Min herre, lyssna på mig, en bit land värt 400 shekel [totalt 4,6 kg] silver, vad är det mellan oss? Begrav därför din döda.” 16 Abraham hörsammade Efron och Abraham vägde upp silvret till Efron, som han hade talat så att Chets söner hade hört det. 400 shekel [totalt 4,6 kg] silver i aktuell valuta som köpmännen använder.

17 Efrons fält, som finns i Machpela, som ligger framför Mamre, fältet och grottan som är där och alla träd som är på fältet, det som fanns inom dess gränser runtom fastställdes 18 som Abrahams egendom inför Chets söner, inför alla (vittnen) som hade gått in i stadens port.

19 Därefter begravde Abraham sin hustru Sarah i grottan på Machpelas fält framför Mamre, det är Hebron i Kanaans land. 20 Fältet och grottan fastställdes som Abrahams egendom, till en begravningsplats, av Chets söner.

[Detta är det första, och enda, markområdet i Israel som juridiskt blir judarnas egendom genom Abraham. Det kan betraktas som en förstlingsfrukt och försäkran om att resten av Guds löfte om landet också kommer att uppfyllas. Så sker när folket intar landet under Josuas ledning 300 år senare. De fulla gränser som Bibeln nämner har dock aldrig varit i judarnas ägo, det är förmodligen de gränser Israel kommer att ha under tusenårsriket.]

24

Rebecka blir Isaks hustru

1 Abraham var gammal, han hade kommit till många dagar (levt länge) och Herren (Jahveh) hade välsignat Abraham i allt (på alla områden, på allt sätt, i allt han gjort).

2 Abraham sa till sin tjänare, den äldste i hans hus, som han hade satt att förvalta allt han hade: ”Jag ber dig, lägg din hand under min höft. 3 Jag vill att du ska avlägga en ed inför Herren (Jahveh), himmelens Gud (Elohim) och jordens Gud (Elohim), att du inte ska ta en hustru åt min son från kanaanéernas döttrar, bland dem som bor här. 4 Istället ska det vara någon från mitt land och från mina släktingar och du ska ta (söka upp, leta reda på) en hustru åt min son Isak.”

5 Tjänaren sa till honom: ”Om kvinnan inte är villig att följa med mig till det här landet, blir jag då tvungen att föra din son tillbaka till det land som du har kommit ifrån?” 6 Abraham svarade honom: ”Passa dig noga så att du inte för tillbaka min son dit. 7 Herren (Jahveh), himmelens Gud (Elohim) som har tagit mig ut från min fars hus och från det land där jag föddes och som har talat till mig och gett sin ed och sagt: ’Till din säd [alla dina efterkommande barn] ska jag ge detta land’, han ska sända sin ängel framför dig och du ska ta en hustru åt min son därifrån. 8 Om kvinnan inte är villig att följa med dig ska du vara fri från min ed. Det enda du (för alltid) ska lova är att inte föra tillbaka min son dit.” 9 Tjänaren lade sin hand under Abrahams, hans herres, höft och svor eden till honom i enlighet med dessa ord.

10 Tjänaren tog 10 kameler av sin herres kameler och reste iväg. Han hade allt gott (många dyrbara gåvor) från sin herres hand. Han stod upp och vandrade till Aram-Naharim (betyder: de två flodernas Aram) [norra Mesopotamien], till staden Nachor. 11 På kvällen lät han kamelerna lägga sig (bokstavligt gå ner på knä) vid vattenkällan utanför staden, vid den tiden då kvinnorna går ut för att hämta vatten. [Måste vara ungefär sista timmen före solnedgången eftersom det inte går att hämta vatten när det blivit mörkt. Man vill heller inte utföra denna tunga syssla när dagen är som varmast.] 12 Han sa: ”Herre (Jahveh), min herre Abrahams Gud (Elohim) jag ber dig (vädjar till dig) låt idag något gott komma framför mitt ansikte och visa nåd (omsorgsfull kärlek) mot min herre Abraham. 13 Se, jag står vid vattenkällan och stadens döttrar ska komma ut och dra upp vatten. 14 Låt det ske att den unga kvinna till vilken jag ska säga: Ställ ner din kruka så att jag får dricka, hon ska då svara: Drick och jag ska även ge dina kameler att dricka, låt det vara den som är utvald för din tjänare, för Isak, så att jag kan veta att du har visat nåd (omsorgsfull kärlek) mot min herre.”

15 Och det hände att medan han fortfarande talade kom Rebecka ut [redan innan han avslutat sin bön], hon var född till Betoel, Milkahs son, hustru till Nachor, och hon hade sin kruka på axeln. 16 Den unga kvinnan (tonårstjejen 14-17 år – hebr. naarah) var vacker att se på, en jungfru (avskild – hebr. betolah), ingen man hade känt henne, och hon gick ner till källan och fyllde sin kruka och kom upp.

17 Tjänaren sprang mot henne och sa: ”Jag ber dig, ge mig lite vatten att dricka ur din kruka.” 18 Hon svarade: ”Drick, min herre” och hon skyndade sig att ta ner krukan från axeln och gav honom att dricka. 19 När hon hade gett honom att dricka sa hon: ”Jag ska dra upp vatten till kamelerna också till dess att de har druckit” [En kamel kan dricka upp till 40 liter vatten vid ett och samma tillfälle, om 10 kameler ska dricka sig otörstiga betyder det att Rebecka kan ha dragit upp så mycket som 400 liter vatten. Det är alltså ingen självklarhet att hon skulle erbjuda sig detta.] 20 Hon skyndade sig att hälla krukan i tråget och sprang tillbaka till källan och drog upp vatten till alla hans kameler.

21 Mannen iakttog henne hela tiden och var tyst (förblev stilla) för att få veta om Herren (Jahveh) hade gjort hans resa framgångsrik eller inte. 22 När kamelerna hade druckit klart tog mannen fram en guldring som vägde en beka [5,8 gram – motsvarar en halv shekel, se 2 Mos 38:26] och två armband till hennes händer som vägde 10 shekel [115 gram] i guld. 23 Han sa: ”Vems dotter är du? Berätta, jag ber dig. Finns det plats i din fars hus för oss att övernatta?” 24 Hon svarade honom: ”Jag är dotter till Betoel, son till Milkah som hon födde till Nachor.” 25 Vidare sa hon: ”Vi har både hö och tillräckligt med foder och rum att övernatta i.”

26 Mannen böjde sitt huvud och tillbad (kastade sig till marken inför) Herren (Jahveh). 27 Han sa: ”Välsignad är Herren (Jahveh), min herre Abrahams Gud (Elohim), som inte har försummat sin nåd (omsorgsfulla kärlek) och sin sanning mot min herre. Herren (Jahveh) har lett mig på vägen (har varit min vägvisare så att jag kom rätt) till min herres brors hus.”

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

28 Den unga kvinnan sprang iväg och berättade alla dessa ord i sin mors hus.

29 Rebecka hade en bror som hette Laban, och Laban sprang ut till mannen vid källan. 30 Det hände sig att när han såg ringen och armbanden på sin systers händer och när han hörde orden som Rebecka, hans syster, talade då hon sa: ”Så talade mannen med mig”, så han kom ut till mannen och se, han stod med kamelerna vid källan. 31 Han sa: ”Kom in, du välsignade av Herren (Jahveh), varför står du här ute? Jag har gjort i ordning huset och gjort plats för dina kameler.”

32 Mannen kom in i huset och sadlade av sina kameler och han gav kamelerna hö och foder. Han fick vatten till att tvätta sina fötter och fötterna på de män som var med honom. 33 Man satte fram mat för att han skulle äta men han sa: ”Jag vill inte äta förrän jag har framfört mitt ärende.” Han (Laban) sa: ”Tala”

34 Då sa han: ”Jag är Abrahams tjänare. 35 Herren (Jahveh) har välsignat min herre rikligt och han har blivit stor. Han har gett honom småboskap och boskapshjordar (av nötkreatur), silver och guld och tjänare och tjänarinnor och kameler och åsnor. 36 Och Sarah, min herres hustru, födde en son till min herre på sin ålderdom, och till honom har han givit allt han har.

37 Min herre har tagit en ed av mig och sagt: ’Du ska inte ta en hustru till min son från kanaanéernas döttrar i vars land jag bor. 38 Istället ska du gå till min fars hus och till mina släktingar och ta en hustru till min son.’ 39 Jag sa till min herre: ’Men om kvinnan inte vill följa med mig?’ 40 Då sa han till mig: ’Herren (Jahveh) som jag vandrar inför, ska sända sin ängel med dig och göra din väg lyckosam, och du ska ta en hustru till min son bland mina släktingar och från min fars hus. 41 Sedan ska du vara fri från din ed när du kommer till mina släktingar. Om de inte ger henne till dig ska du vara fri från min ed.’

42 Så idag kom jag till källan och sa: Herre (Jahveh), min herre Abrahams Gud (Elohim), låt nu den väg jag har gått vara lyckosam, 43 se, jag står vid vattenkällan, låt det ske att den unga kvinna till vilken jag ska säga: ’Jag ber dig, ge mig lite vatten att dricka ur din kruka’, 44 hon ska då svara: ’Drick och jag ska även ge dina kameler att dricka’, låt det vara den kvinna som Herren (Jahveh) har utvalt till min herres son.

45 Och innan jag slutat tala till mitt hjärta, se, då kom Rebecka med sin kruka på axeln och hon gick ner till källan och drog. Och jag sa till henne: ’Låt mig dricka, jag ber dig’. 46 Hon skyndade sig att ta ner krukan från axeln och sa: ’Drick, jag ska ge dina kameler att dricka också.’ Då drack jag, och hon gav kamelerna vatten också. 47 Jag frågade henne och sa: ’Vems dotter är du?’ och hon svarade: ’Jag är dotter till Betoel, Nachors son, som Milkah födde till honom.’

Då satte jag ringen i hennes näsa och armbanden på hennes handleder. 48 Så böjde jag mitt huvud och kastade mig till marken inför Herren (Jahveh) och välsignade Herren (Jahveh), min herre Abrahams Gud (Elohim), som har lett mig på den rätta vägen (har varit min vägvisare så att jag kom rätt) till min herres brorsdotters hus för hans son. 49 Om ni vill vara nådiga (visa omsorgsfull kärlek) och sanna (trofasta) [se vers 27] mot min herre så berätta det, och om inte så berätta det för mig, så att jag kan gå till höger eller till vänster.”

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Här används uttrycket mellan människor. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

50 Då svarade Laban och Betoel och sa: ”Det som kommer från Herren (Jahveh) kan vi inte tala ont eller gott om. 51 Se, Rebecka är framför dig, ta henne och gå, och låt henne bli din herres sons hustru, så som Herren (Jahveh) har talat.” 52 När Abrahams tjänare hörde dessa ord böjde han sig ner till marken, till Herren (Jahveh). 53 Tjänaren tog fram juveler av silver och juveler av guld och vackra kläder och gav till Rebecka, han gav också dyrbara ting till hennes bror och hennes mor. 54 De åt och drack, männen som var med honom och dröjde kvar hela natten.

När de steg upp på morgonen sa han: ”Skicka iväg mig till min herre.”

55 Hennes bror och hennes mor sa: ”Låt den unga kvinnan vara hos oss några få dagar, åtminstone 10. Sedan ska hon gå.”

56 Han sa till dem: ”Försena mig inte, se Herren (Jahveh) har gjort min resa lyckosam, sänd iväg mig så att jag kan gå till min herre.”

57 De sa: ”Vi ska kalla på den unga kvinnan och fråga hennes egen mun.” 58 De kallade på Rebecka och sa till henne: ”Vill du följa med denne man?”

Hon svarade: ”Jag vill gå.” 59 De sände iväg Rebecka, sin syster, och hennes barnskötare [Deborah, se 1 Mos 35:8] och Abrahams tjänare och hans män. 60 De välsignade Rebecka och sa till henne:

”Vår syster, må du bli mor

till tusen och tiotusen

och låt din säd (dina barn) inta

portarna hos dessa som hatar dem.”

61 Rebecka reste sig med sina tjänarinnor och de red på kamelerna och följde mannen. Tjänaren tog Rebecka och gick sin väg.

62 Isak kom på vägen från Beer Lachaj Roi, för han bodde i landet i söder (Negev). 63 Vid aftontiden gick Isak ut på fältet och funderade (var försjunken i tankar) och han lyfte upp sin blick och såg, och se där kom kameler (gående). 64 Rebecka lyfte upp sin blick och när hon såg Isak steg hon av sin kamel. 65 Hon sa till tjänaren: ”Vilken man är det som går på fältet för att möta oss?” Tjänaren svarade: ”Det är min herre.” Hon tog sin slöja och dolde sig själv. 66 Tjänaren återgav (räknade upp – hebr. safar) för Isak allt vad han hade gjort. 67 Isak tog in henne i sin mor Sarahs tält och äktade Rebecka och hon blev hans hustru och han älskade henne. Isak blev tröstad efter sin mor.

25

Abrahams död

1 Abraham tog en annan hustru. Hennes namn var Keturah (hebr. Qetorah; betyder: rökelse/offer). [I 1 Krön 1:32 kallas hon bihustru och antyder att detta skedde tidigare.] 2 Hon födde [sex barn] åt honom:

Zimran

och Jokshan

och Medan

och Midjan [förfäder till midjaniterna; Sippora var från den stammen, se 2 Mos 2:21; 3:1]

och Jishbak

och Shoach.

3 Jokshan [Abrahams andra son med Keturah] fick

Sheva

och Dedan [Jes 21:13; Jer 49:8; Hes 27:20].

Dedans söner var

Ashorim

och Letoshim

och Leummim.

4 [Abrahams fjärde son med Keturah] Midjans söner var

Ejfa

och Efer

och Henok (hebr. Chanoch)

och Avida

och Eldaa.

Alla dessa var Keturahs söner.

5 Men Abraham gav allt han ägde till Isak. 6 Men till konkubinernas söner, som Abraham hade, gav Abraham gåvor. Och han sände iväg dem, bort från sin son Isak, medan han ännu levde, österut, till de östra områdena.

7 Och detta är dagarna och åren i Abrahams liv som han levde, 175 år. 8 Abraham drog sitt sista andetag och dog i en god, hög ålder, gammal och tillfredsställd. Sedan samlades han till sitt folk. 9 Isak och Ismael, hans söner, begravde honom i grottan i Machpela på fältet som ligger framför Mamre, det som (tidigare) tillhört Efron, Tsoars son, hettiten. 10 Fältet som Abraham köpte av Chets söner [1 Mos 23:1-20], där som Abraham begravde sin hustru Sarah. 11 Efter Abrahams död välsignade Gud (Elohim) hans son Isak, och Isak bodde i Beer Lachaj Roi.

Ismaels fortsatta historia

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som inleder den åttonde litterära enheten av tolv i Första Moseboken, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2.]

12 Detta är Ismaels (hebr. Jishmaels) fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – toledot) [enligt den ordning de föddes]. Abrahams son som egyptiskan Hagar, Sarahs tjänarinna, födde åt Abraham.

13 Och detta är namnen på Ismaels [tolv] söner efter deras namn enligt deras släktled. Ismaels förstfödde

Nevajot

och Kedar

och Adbeel

och Mivsam

14 och Mishma

och Doma

och Massa

15 Chadad

och Teima,

Jetor,

Nafish

och Kedma.

16 Detta är Ismaels söner och detta är deras namn efter deras byar och efter deras boplatser. Tolv furstar [1 Mos 17:20] efter deras nationer.

17 Detta är åren för Ismaels liv, 137 år. Han drog sitt sista andetag och dog och samlades till sitt folk. [1 Mos 25:8] 18 De bodde från Havila (hebr. Chavila) till Shor, som ligger före Egypten som sträcker sig mot Assyrien [området från norra Sinai till gränsen mot västra Mesopotamien]. Han [Ishamael, se 1 Mos 16:12] föll (fick sin lott; bosattes sig; kom i strid; dog) mot (ansikte, öster om) sina bröder.

Isaks fortsatta historia

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” (den nionde av tolv i Första Moseboken). Skapelseberättelsen inleder och sedan följer 11 enheter som börjar med det hebreiska ordet toledot, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2. Berättelsen tar vid från kapitlet 1 Mos 24 där Isak får sin hustru Rebecka. Den nya information som läsaren får här är att Isak var 40 år när han tog Rebecka till hustru.]

19 Detta är Isaks, Abrahams sons, redogörelse (fortsatta historia – hebr. toledot).

Abraham blev far till Isak.

20 Och det var så (hebr. vajehi) att Isak var 40 år gammal när han tog Rebecka, dotter till araméen Betuel från Paddan-Aram och syster till araméen Laban, som hustru åt sig.

[Detta var området kring Haran i övre Mesopotamien. Isak blir 180 år (1 Mos 35:28), vilket gör att han fortfarande har 140 år kvar av sitt jordeliv när han gifter sig. Inom den judiska kulturen är mannen kring 18-20 och kvinnan ofta 14-15 år vid giftermålet, men då är livslängden 70-80 år.]

21 Isak bönföll (bad till – hebr. atar) Herren (Jahveh) för sin hustru, eftersom hon var ofruktsam. Herren (Jahveh) bönhörde (hebr. atar) honom och Rebecka blev havande. [Isak var 40 år när han gifte sig med Rebecka och 60 år när bönesvaret kom, se vers 20 och 26. Det var en uthållig bön under närmare 20 års tid. Ordet för bön här är ovanligt.] 22 Men barnen bråkade med varandra [sparkade varandra våldsamt] inom henne [på ett ovanligt och troligtvis smärtsamt sätt]. Så hon sa: ”Varför ska det vara så här för mig?” [Ordagrant: Om så här, varför detta jag. Varför ska jag drabbas av det här?] Och hon gick för att utkräva (begära svar – hebr. darash) av Herren (Jahveh). 23 Herren (Jahveh) sa till henne:

”Två folk (hebr. gojim) finns i ditt moderliv (hebr. beten)

ja, två stammar (etniska grupper – hebr. leom) ska breda ut sig (hebr. parad) från ditt sköte (hebr. meeh).

Den ena stammen ska vara starkare

än den andra

och den äldre

ska tjäna den yngre.” [Rom 9:10-13]

[Samma ord för utbredas används i översikten av nationerna, se 1 Mos 10:32.]

24 När tiden var inne (dagarna var fyllda) för henne att föda. Och se [hebr. vehinneh – perspektivbyte, läsaren förflyttas in i tältet där hon ska föda]: Det var tvillingar i hennes moderliv! 25 Och ut kom den förste, rödaktig (hebr. admoni) var hela han, som en hårig (hebr. sear) klädnad [mantel]. Och de gav honom namnet Esau.

[Hans rödaktiga färg är snarlikt ordet för edomit (hebr. adomi) det folkslag som ska komma från honom, se vers 23. Även ordet för hårig anspelar på namnet för det område Esau skulle bo på, Seirs bergsbygd, se 1 Mos 36:8.]

26 Och efter kommer hans bror – och hans hand håller tag om Esaus häl (hebr. akev). Och man gav honom namnet Jakob (hebr. Jaaqov). Isak var 60 år gammal när de föddes.

[Båda sönernas namn finns med i ordlekar. Jakobs namn anspelar på att han ”håller hälen”. Den äldre brodern benämns alltså efter sitt utseende och den yngre efter sina handlingar. Esau är född rödaktig och Jakob är född att ta någon i hälen. Verbet aqav har en negativ betydelse att tränga undan, bedra och ta undan, se 1 Mos 27:36; Jer 9:4.]

27 Och pojkarna växte upp. Och Esau blev en man som behärskade jakt [väl förtrogen med jakt och blev en skicklig jägare] – en fältets man, medan Jakob blev en stillsam (hebr. tam) man som höll sig bland tälten.

[Kontrasterna mellan bröderna fortsätter. Esau är äventyrlig och gillar att vara ute, medan Jakob är förnöjd med att vara hemma. Ordet tam har också betydelsen oklanderlig, men här är det mer i betydelsen av ”helhet” i tillvaron, han är nöjd med att vara hemma.]

28 Och Isak älskade Esau, eftersom han fick äta av hans villebråd [ordagrant: för villebråd i hans mun], medan Rebecka älskade Jakob.

29 Jakob hade kokat (hebr. zid) ett hopkok (soppa – hebr. nazid), [just] då kom Esau in från fältet och han var utmattad. [Ordet för att koka (hebr. zid) är snarlikt ordet för att jaga (hebr. tsod). Det är den enda likheten i vad de gör.]

30 Och Esau sa till Jakob: ”Låt mig genast få glufsa i mig (sluka, svälja ner – hebr. laat) av det röda (hebr. edom), det där röda där, för jag är utmattad!” Därför gav man honom namnet Edom. [Ordet för att äta används bara här i GT. I senare rabbinsk litteratur används det om djur som äter. Esau förmår sig inte heller att säga ”soppan”, han kallar det bara ”det röda” och vill ha det på en gång.]

31 Och Jakob svarade: ”Först (denna dag), sälj din förstfödslorätt (hebr. bechorah) till mig.” [Den förstfödde sonen fick dubbel arvslott, se 5 Mos 21:17.]

32 Esau sa: ”Se, jag är döende, så vad betyder den då för mig – förstfödslorätten?”

33 Jakob sa: ”Först (denna dag), ge mig din ed.” Och han gav honom sin ed. Ja, han [Esau] sålde sin förstfödslorätt till Jakob. [Jfr vers 31, samma uttryck att först göra något. Jakobs ”ge mig din ed” här skiljer sig dramatiskt från den i 1 Mos 47:31 där han är en äldre man, helt beroende av sin son Josef för sin sista önskan.] 34 Och Jakob ger Esau bröd och linssoppa. Då åt han. Då drack han. Sedan steg han upp. Och så gav han sig iväg. Så föraktade Esau [lättvindigt övergav] sin förstfödslorätt.

[Verben i versen (5 på rad) förstärker hur Esau agerar utan att tänka på konsekvenserna. Förstfödslorätten var en gåva från Herren (Jahveh). Hans lättsinne blir ett varnande exempel på någon som är oandlig, se Heb 12:16-17.]

26

Isak och Avimelech

1 Det blev hungersnöd i landet, en annan hungersnöd än den som var under Abrahams dagar. Isak gick till Avimelech, filistéernas kung, till Gerar. [Gerar markerade den södra gränsen av Kanaan och låg nära Gaza, se 1 Mos 10:19.] 2 Herren (Jahveh) visade sig för honom och sa: ”Gå inte ner till Egypten [så som Abraham gjorde när det blev hungersnöd, se 1 Mos 12:10]. Slå läger (hebr. shachan) i landet som jag ska berätta för dig om [peka ut till dig]. 3 Stanna (bo – hebr. gor) [lev där som en gäst, inte permanent – vandra runt] i detta land. Jag ska vara med dig och jag ska välsigna dig, för till dig och till din säd (avkomma, ättlingar) ska jag ge detta land. [Vilket sker flera hundra år senare.] Jag ska stadfästa den ed som jag svor till din far Abraham [1 Mos 15:18-19], 4 och jag ska föröka din säd (avkomma, ättlingar) till att bli som stjärnorna på himlen och till din säd ska jag ge alla dessa länder. Genom din säd (avkomma, ättlingar) ska alla jordens folkslag (hednafolk) bli välsignade [1 Mos 12:1-3], 5 eftersom Abraham lyssnade på min röst och vaktade (höll; vakade över; levde efter) det som skulle vaktas (hebr. mishmar): mina budord (hebr. mitzvot), mina förordningar (hebr. chuqim; ordagrant ’saker inristat’) och min undervisning (hebr. Torah).”

[Redan här används fyra olika hebreiska uttryck för Guds ord som inte ges till folket förrän Mose skriver ner de fem Moseböckerna:

• mishmar – generellt ord för något som ska iakttas och efterlevas

• mitzvot – budord, klara tydliga befallningar

• chuqim – förordningar, ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta oföränderliga lagar, beskrivs ofta som bud som inte har en rationell förklaring

• Torah – undervisning, vägledning och instruktioner.

Det tycks självklart att redan Abraham, som den förste israeliten, lever efter dessa Guds ord och bud.]

6 Så Isak vistades (hebr. jashav) i Gerar.

7 Männen på platsen frågade honom om hans hustru och han sa: ”Hon är min syster”, för han fruktade att säga: ”Min hustru.” – [Han tänkte:] ”Annars skulle männen på platsen döda mig för Rebeckas skull, eftersom hon var så vacker att se på.” [Isak gör på samma sätt som hans far Abraham gjort två gånger tidigare, se 1 Mos 12:13-19; 20:2-5. På samma sätt som i Abrahams fall var fruktan orsaken till lögnen.]

8 Det hände när han hade varit där en lång tid att filistéernas kung Avimelech tittade ut genom ett fönster och såg och se, Isak (hebr. Jitschaq) skrattade (kelade, roade sig, vänslades, ”skojbråkade” – hebr. tsachaq) med Rebecka, sin hustru.

[Hebr. tsachaq är snarlikt Isaks namn som betyder skratt, se 1 Mos 17:17, 19. Samma ord används av Potifars hustru när hon anklagar Josef för att ha antastat henne, se 1 Mos 39:14, 17. Ordet används också om hur Ismael förlöjligade Isak, se 1 Mos 21:9. Allt detta förstärker hur Isak ignorerade och ”förlöjligade” Guds löfte om beskydd, och ljög för att skydda sig själv.]

9 Avimelech kallade på Isak och sa: ”Se, hon är verkligen din hustru, hur kunde du säga: Hon är min syster?”

Isak svarade honom: ”Eftersom jag sa för mig själv: Annars dör jag för hennes skull.”

10 Avimelech sa: ”Vad är det du har gjort mot oss? En av vårt folk kunde enkelt ha legat med din hustru och du skulle ha dragit skuld över oss.”

11 Avimelech befallde allt folket och sa: ”Den som rör denne man eller hans hustru ska sannerligen döden dö.”

12 Isak sådde i landet och fick samma år en hundrafaldig skörd [den största avkastningen man kan få, se Matt 13:8] och Herren (Jahveh) välsignade honom. 13 Mannen blev stor och växte mer och mer till dess han blev mycket stor. 14 Han hade boskapshjordar och kreatursbesättningar och ett stort hushåll och filistéerna avundades honom. 15 Alla brunnar som han fars tjänare hade grävt under hans far Abrahams dagar, hade filistéerna lagt igen och fyllt med stoft [löst material som sten, grus och jord].

16 Avimelech sa till Isak: ”Gå ifrån oss för du är mycket mäktigare än vi.”

17 Isak lämnade området och slog läger i Gerars dal (wadi – hebr. nachal) och bosatte sig där. 18 Isak grävde på nytt upp brunnarna med vatten, som de hade grävt under hans far Abrahams dagar, eftersom filistéerna hade lagt igen dem efter Abrahams död. Han gav dem namn efter de namn som hans far hade gett dem.

19 Isaks tjänare grävde i dalen och fann en plats med en källa med levande (friskt) vatten. 20 Gerars herdar tvistade med Isaks herdar och sa: ”Vattnet är vårt”. Han gav källan namnet Esek [som betyder argument, tvist eller strid], eftersom de tvistade med honom. 21 De grävde en annan brunn och de tvistade om den också. Han gav den namnet Sitna. [Hebr. sitna betyder anklagelse, beskyllning eller kiv.] 22 Han lämnade området och grävde en annan brunn. Om den tvistade de inte. Han gav den namnet Rechovot [som betyder ”mycket rymligt”] och han sa: ”Nu har Herren (Jahveh) gett oss utrymme och vi ska bli fruktsamma i landet.”

[Hebr. rechovot betyder vid, stor och rymlig och står här i plural, alltså mycket gott om plats! Isak är som nämnts tidigare den stora förebilden på Jesus bland patriarkerna. En av många saker som han gör är att både gräva nya brunnar och öppna upp gamla brunnar som blivit igenfyllda av fienden. Detta är en bild på Jesus som säger att han är det levande vattnet, brunnen och källflödet för det levande vattnet, se Joh 7:38. Precis som Jesaja profeterar om att ösa vatten med fröjd ur frälsningens källor, se Jes 12:3.]

23 Han gick upp från den platsen till Beer-Sheva [1 Mos 21:14]. 24 Herren (Jahveh) visade sig för honom samma natt och sa: ”Jag är din fader Abrahams Gud. Frukta inte, för jag är med dig och ska välsigna dig och föröka din säd (dina ättlingar) för min tjänare Abrahams skull.”

25 Han byggde ett altare där och åkallade Herrens (Jahvehs) namn och slog upp sitt tält på platsen och Isaks tjänare grävde en brunn på platsen.

26 Sedan gick Avimelech till honom från Gerar med Achuzat, hans rådgivare (personlige vän – hebr. merea), och Pichol, officer över hans här. 27 Isak sa till dem: ”Varför kommer ni till mig, ni som hatar mig och har sänt bort mig från er?”

28 De svarade: ”Vi såg tydligt att Herren (Jahveh) var med dig, och vi tänkte (sa) att det borde vara en ed mellan oss, mellan oss och dig, så låt oss skära ett förbund med dig, 29 så att du inte skadar oss, såsom vi inte har rört dig. Så som vi inte har gjort annat än gott mot dig och har sänt iväg dig i frid, så är du nu Herrens (Jahvehs) välsignade.”

30 Han gjorde en måltid för dem och de åt och drack. [Denna notis om att de åt och drack och sedan på morgonen avlägger förbundseden är alla tydliga hänvisningar till att de ingår ett komplett blodsförbund.] 31 Och de steg upp på morgonen och svor (ingick förbundsed) till varandra och Isak sände iväg dem och de lämnade honom i frid.

32 Det hände samma dag att Isaks tjänare kom och berättade för honom angående brunnarna som de hade grävt och sa till honom: ”Vi har funnit vatten.”

33 Han kallade den (brunnen) Shiva. Därför är namnet på staden Beer-Sheva än idag.

[Ordet shiva eller sheva, samma rot med olika vokaler, betyder både sju och ed/löfte. Betydelsen av Beer-Sheva brukar översättas sju brunnar. Det är mest naturligt då det är det antal brunnar som Abraham ursprungligen lät gräva på platsen. Men det är lika rätt att översätta namnet till löftesbrunnen, och då kan man hänvisa till den ed som Isak ingick med Gerars kung. Alla namn i det hebreiska språket har en betydelse som gör det till mer än enbart ett namn. När det som i detta fall har mer än en betydelse går det som regel också att hänvisa till flera olika händelser som är orsaker till namngivningen.]

34 När Esau var 40 år gammal tog han Judit till hustru, dotter till hettiten Beeri och Basmat, dotter till hettiten Eilon. 35 Dessa [kvinnor] blev en källa till bitterhet (en sorg, ordet kan även betyda uppror) för Isak och Rebecka.

[Att bara den äldre brodern Esau nämns, och att föräldrarna är besvikna på honom, gör att läsaren anar att detta kommer att utvecklas mer i nästa kapitel. Esaus ingifte hos hettiterna används av Rebecka som en täckmantel för att skicka iväg Jakob till Paddan Aram för att hitta en hustru till honom, se 1 Mos 27:46; 28:5.]

27

Isak välsignar Jakob

1 När Isak var gammal och hans ögon var skumma [förmodligen av starr] så att han inte kunde se, kallade han på Esau, sin äldre son och sa till honom: ”Min son”

och han svarade: ”Här är jag.” [Hebr. hineni – jag står till förfogande, jag är beredd att ta ansvar, se 1 Mos 22:1.]

2 Och han sa: ”Se, nu är jag gammal, men jag vet inte vilken dag jag ska dö. 3 Därför, ber jag dig, ta dina vapen, ditt koger och din båge, och gå ut på fältet och fäll ett villebråd åt mig. 4 Och tillred (gör – hebr. asah) något läckert [en välsmakande måltid med viltstek och tillbehör] åt mig, något som jag älskar. Och för det till mig. Och jag ska äta. Gör detta så att jag kan [ordagrant: min själ] välsigna dig innan jag dör.”

5 Rebecka hörde när Isak talade med sin son Esau. Och Esau gick ut på fältet för att jaga en hjort och ta hem den. 6 Rebecka talade med sin son Jakob och sa: ”Se, jag hörde din far tala med din bror Esau och säga: 7 ’Hämta ett villebråd till mig och tillred (gör) något läckert så att jag kan äta och välsigna dig inför Herren (Jahveh) innan jag dör.’ 8 Därför, min son, lyssna noga och gör som jag befaller dig. 9 Gå till flocken och hämta därifrån till mig två fina killingar av getterna och av dem ska jag tillreda (göra) något läckert åt din far, något som han tycker om. 10 Och du ska ge det till din far så att han kan äta, så att han kan välsigna dig innan han dör.”

11 Jakob sa till sin mor Rebecka: ”Se, min bror Esau är en hårig man och jag är en slät man. 12 Min far kan till äventyrs vilja känna på mig och då blir jag som ett hån för honom och jag drar en förbannelse över mig och inte en välsignelse.”

13 Hans mor [Rebecka] svarade honom: ”Över mig ska den förbannelsen komma, min son, lyssna bara på min röst och gå och hämta dem åt mig.”

14 Och han gick och hämtade och förde dem till sin mor och hans mor tillredde något läckert (en lyxig måltid), en sådan som hans far älskade. 15 Och Rebecka tog Esaus, sin äldre sons, utvalda (finaste, bästa) kläder [någon form av högtidsdräkt] som hon hade hos sig i huset, och satte dem på sin yngre son Jakob. 16 Och hon satte skinn från killingarna på hans händer och på den lena (hårlösa) delen av hans nacke. 17 Och hon gav den läckra rätten och bröd som hon gjort i ordning i sin son Jakobs händer.

18 Och han kom till sin far och sa: ”Min far!”

Han sa: ”Här är jag, vem är du, min son?”

19 Då sa Jakob till sin far [och ljög]: ”Jag är Esau, din förstfödde. Jag har gjort som du talat till mig (det du bett mig om). Stå upp [och kom], jag ber dig, sitt och ät av min anrättning [villebråd], så att du (din själ) kan välsigna mig.”

20 Men Isak frågade sin son: ”Hur har du funnit det så snabbt, min son?”

Han svarade: ”Eftersom Herren din Gud (Jahveh Elohim) lät mig ha god jaktlycka (ordagrant: sände mig framför hans ansikte).”

21 Då sa Isak till Jakob: ”Kom nära, jag ber dig, så att jag får känna på dig min son, om du verkligen är min son Esau eller inte.”

22 Och Jakob gick nära sin far Isak och han kände på honom och sa: ”Rösten är Jakobs röst, men händerna är Esaus händer.” 23 Och han kände inte igen honom eftersom hans händer var håriga som hans bror Esaus händer, och han välsignade honom. 24 Och han sa: ”Är du verkligen min son Esau?”

Och han svarade: ”Det är jag.”

25 Och han sa: ”För det nära mig och jag ska äta av min sons anrättning så att min själ (hela min person) kan välsigna dig.” Och han ställde det nära honom och han åt och han gav honom vin och han drack. 26 Och hans far Isak sa till honom: ”Kom nära nu och kyss mig min son.”

27 Och han kom nära och kysste honom. Och han kände doften av hans kläder och välsignade honom och sa:

”Se, doften av min son är

som doften av fälten

som Herren (Jahveh) har välsignat.

28 Må Gud (Elohim) ge dig himlarnas dagg

och jordens feta [rika/välsignade] platser,

och överflöd av säd och vin.

29 Låt folken (hebr. am) tjäna dig

och folkgrupper (etniska grupper – hebr. leom) böja sig inför dig [i respekt och vördnad].

Var en herre över dina bröder,

och låt din mors son böja sig inför dig.

Förbannad (hebr. arar) är var och en som förbannar (arar) dig,

och välsignad är var och en som välsignar dig. [1 Mos 12:3]”

30 Och det skedde att så snart Isak hade avslutat välsignelsen av Jakob, lämnade Jakob sin fars närhet och Esau, hans bror kom in från sin jakt. 31 Och även han tillredde (gjorde) något läckert [en välsmakande måltid med viltstek och tillbehör] och bar in till sin far och han sa till sin far: ”Låt min far stå upp och äta av sin sons anrättning, så att han kan välsigna mig.”

32 Och Isak hans far sa till honom: ”Vem är du?”

Han svarade: ”Jag är din son, din förstfödde, Esau.”

33 Och Isak darrade våldsamt och sa: ”Vem är då han som tog viltkött och gav det till mig, och jag har ätit allt av det innan du kom, och har välsignat honom? Ja, och han ska vara välsignad.”

34 När Esau hörde sin fars ord, skrek han ett högt (mycket stort) och bittert skrik och han sa till sin far: ”Välsigna mig, även mig, min far!”

35 Men han [Isak] svarade: ”Din bror [Jakob] kom med list och har tagit din välsignelse.”

36 Och han [Esau] sa: ”Heter han inte med rätta Jakob? [Jakob betyder ”den som håller i hälen” eller ”den som tränger undan”.] För han har trängt undan mig dessa två gånger. Han tog min förstfödslorätt och se, nu har han tagit bort välsignelsen.” Sedan frågade han: ”Har du någon annan välsignelse för mig?”

37 Och Isak svarade och sa till Esau: ”Se, jag har gjort honom till herre, och alla hans bröder har jag gett till honom som tjänare, och med säd och vin har jag försett honom, och vad mer ska jag göra för dig, min son?”

38 Och Esau sa till sin far: ”Har du inte någon välsignelse, min far? Välsigna mig, även mig, min far.” Och Esau lyfte upp sin röst och grät.

39 Och Isak, hans far, svarade och sa till honom:

”Se, fjärran från jordens feta [rika/välsignade] platser ska din boning vara

och utan himlarnas dagg från ovan.

40 Med hjälp av (genom) ditt svärd ska du leva [genom att plundra och röva, se Amos 1:11],

och du [Esau och dina efterkommande – edomiterna] ska tjäna din bror [Jakob/Israel],

och det ska ske när du bryter dig loss (irrar runt)

att du skakar av dig hans ok från din nacke.”

[Denna anti-välsignelse är hälften så lång som den som först var tänkt för den äldste sonen, se vers 28-29. Orden här är motsatta, jfr vers 39 med vers 28 där även ordningen av dagg/feta är reverserad till feta/dagg. Orden här blir en profetia över Esaus ättlingar, edomiterna. De försöker slå sig fria under Salomos regeringstid, se 1 Kung 11:14-22. Deras frigörelse kommer i revolten mot kung Jehoram, se 2 Kung 8:20-22; 2 Krön 21:8-10.]

Jakob flyr till Laban

41 Och Esau hatade Jakob på grund av välsignelsen som hans far välsignat honom med. Och Esau sa (tänkte) i sitt hjärta: ”Låt sorgedagarna efter min far passera, sedan ska jag döda min bror Jakob.”

42 Och Esaus, hennes äldre sons, ord, berättades för Rebecka och hon skickade efter Jakob, sin yngre son, och sa till honom: ”Se, din bror Esau som rör vid dig, sorg-tröstar sig själv (hebr. nacham) [känner sorg, men kommer snart att agera] och har för avsikt att döda dig. 43 Lyssna därför, min son, till min röst och stig upp, fly till Laban, min bror i Haran (hebr. Charan), 44 och stanna hos honom några dagar till dess din brors raseri har lagt sig, 45 till dess hans vrede har vänts bort från dig, och han glömmer det som du har gjort mot honom. Sedan ska jag sända och hämta dig därifrån, varför skulle jag berövas er båda på samma dag?”

46 Och Rebecka sa till Isak: ”Jag är avskyr mitt liv (är trött på livet) på grund av Chets döttrar [som Esau gift sig med, se 1 Mos 26:34-35]. Om [nu också] Jakob tar en hustru av Chets döttrar, en som dessa av döttrarna från landet, varför skulle jag då leva?”

28

1 Och Isak kallade på Jakob och välsignade honom och förmanade honom och sa till honom: ”Du ska inte ta en hustru från Kanaans döttrar. 2 Stå upp och gå till Paddan-Aram [i norr; övre Mesopotamien, nuvarande sydöstra Turkiet] till Betoels hus, din mors far, och ta dig en hustru därifrån, från Labans döttrar, din mors bror. [Laban och Rebecka var syskon, och deras far hette Betoel, se 1 Mos 22:23.] 3 Och Allsmäktig Gud (El Shaddaj) välsignar dig och gör dig fruktsam och förökar dig så att du blir en församling av folk, 4 och ger till dig Abrahams välsignelser och till din säd med dig, så att du kan ärva landet som du vistats i, som Gud (Elohim) gav till Abraham.” 5 Och Isak sände iväg Jakob och han gick till Paddan-Aram, till araméen Laban, som var son till Betoel och bror till Rebecka, Jakobs och Esaus mor.

6 När Esau såg att Isak hade välsignat Jakob och sänt iväg honom till Paddan-Aram för att ta sig en hustru därifrån, och att han välsignat honom och förmanat honom och sagt: ”Du ska inte ta dig en hustru av Kanaans döttrar”, 7 och att Jakob lyssnat till sin far och till sin mor och hade gått till Paddan-Aram, 8 och Esau såg att Kanaans döttrar inte behagade hans far, 9 då gick han till Ismael och tog Machalat, Ismaels dotter, Abrahams son, Nevajots syster, till att bli hans hustru, utöver de fruar han hade. 10 Jakob lämnade [sina föräldrar Isak och Rebecka och sin bror Esau i] Beer-Sheva och begav sig mot Haran.

[Haran ligger i Mesopotamien, ca 80 mil norr om Beer-Sheva, minst en månads vandring till fots. Rebeckas plan att klaga över Esaus kanaaneiska hustrur hade lyckats. Hon fick sin man Isak att skicka i väg hennes favoritson Jakob för att hitta en hustru långt i norr, och på så vis skydda honom från att bli dödad av sin tvillingbror Esau.]

11 Jakob kom till platsen [en speciell plats som kommer att bli en helig plats] där han måste stanna över natten eftersom solen hade gått ner. Han tog en av stenarna på platsen, placerade den vid huvudet och lade sig ned för att sova på platsen.

[I hebreiskan används ”platsen” i bestämd form tre ggr. Allteftersom berättelsen utvecklas blir det till den heliga platsen Betel (se vers 19) som betyder ”Guds hus”. Det är 3-4 dagars vandring från Beer-Sheva till Betel som ligger 2,5 mil norr om Jerusalem. Stenen kan ha använts som kudde, eller tjänat något annat syfte. Det verkar inte som om Jakob ännu var helt övertygad om att Herren var den ende Guden, se vers 20-21. Många folk över hela jorden ser vissa stenar som magiska och heliga, och kanske hade han också sådana föreställningar. Här går solen ner, det är först i 1 Mos 32:31 (20 år senare) när Jakob kommer tillbaka, försonad med Gud och på väg att försonas med sin bror, som solen går upp igen. Det är en mörk tid med 14 år som livegen slav åt Laban, se 1 Mos 31:41.]

12 Han drömde [den natten en gudomligt inspirerad dröm] och såg en stege vara rest på jorden. Toppen nådde ända upp till himlarna och han såg hur Guds (Elohims) änglar steg upp och ner på den.

[Jesus är denna stege, se Joh 1:51. Han är den som förbinder himlen med jorden, det övernaturliga med det naturliga! Det är också intressant att notera att riktningen är att änglar ”stiger upp” och sedan ner. Texten säger inte om det är samma änglar som först går upp och sedan ner. De kan ha kommit för att rapportera slutförda uppdrag för att sedan stiga ner med nya uppgifter. Judiska rabbiner lär att änglarna i landet steg upp till himlen, och änglarna som verkar utanför Israel steg ner.]

13 Plötsligt såg han Herren (Jahveh) själv stå högst upp och säga: ”Jag är Herren (Jahveh), din fader [förfader] Abrahams Gud och [din far] Isaks Gud. [Notera att ännu har Gud inte blivit Jakobs Gud, det är först efter brottningskampen i 1 Mos 32:24-28.] Marken som du nu ligger på ska jag ge åt dig och din säd [efterkommande]. 14 Din avkomma ska bli [talrik] som stoftet på jorden och du ska utbreda dig åt havet [till Medelhavet i väster] och öster, och norr, och till Negev [öknen i söder]. Genom dig och din avkomma ska alla folkslag på jorden bli välsignade. [1 Mos 12:3; 15:5; 22:16-18] 15 Se, jag är med dig och ska bevara dig vart du än går, och jag ska föra dig tillbaka till detta land. Jag ska inte överge dig intill dess att jag har gjort vad jag har talat till dig.” [Jakob hade ännu inte någon fru, men skulle bli far till tolv söner (nationen Israel) och finns med i släktledet för den utlovade Messias – Jesus.]

16 [Drömmen tog slut och] Jakob vaknade upp ur sömnen och sa: ”Herren är verkligen på denna plats och jag visste det inte.” 17 Han greps av fruktan och sa: ”Hur helig är inte denna plats! Det måste vara Guds boning, ja, här är himlarnas port.” 18 Och Jakob steg upp tidigt på morgonen och tog stenen som han haft under sitt huvud och reste upp den som en pelare och hällde ut olja ovanpå den. 19 Och han gav platsen namnet Betel. Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam) var Loz stadens namn till en början. 20 Och Jakob avlade ett löfte och sa: ”Om Gud (Elohim) är med mig och håller (vaktar, skyddar, bevarar) mig på den väg jag går och ger mig bröd att äta och kläder att klä mig med, 21 så att jag kommer tillbaka till min fars hus i frid (shalom), då ska Herren (Jahveh) vara min Gud (Elohim), 22 och denna sten som jag har rest upp som en pelare ska vara Guds (Elohims) hus, och av allt som du ger mig ska jag ge tionde till dig.”

29

Jakob kommer till Paddan-Aram

1 Och Jakob lyfte sin fot (fortsatte sin färd) [från Betel mot Paddan-Aram, se 1 Mos 28:1, 19] och kom till österns söner [bred term för folkslagen öster om Kanaan].

[Uttrycket ”lyfta upp sin fot” är ovanligt. Ordet lyfta upp (hebr. nasa) brukar användas om ”att lyfta upp sina ögon”. Kanske är det författarens sätt att förbereda läsaren att vara uppmärksam på nästa gång detta ord används, vilket är i vers 11. Det kan även vara en koppling till drömmen föregående natt då han blickade upp och såg stegen och änglarna och fick ett möte med Gud, se 1 Mos 28:12-13.]

2 Och han såg och se, en källa på fältet, och tre flockar med får låg vid den. För från den källan gav de flockarna vatten att dricka. Och stenen över källans öppning var stor. 3 Och dit samlades alla flockar och de rullade stenen från källans öppning och gav fåren att dricka och lade tillbaka stenen över källans öppning på sin plats.

4 Jakob frågade dem: ”Mina bröder, vilka är ni?”

De svarade: ”Vi är från Haran.” [1 Mos 11:31]

5 Då frågade han dem: ”Känner ni Laban (hebr. Lavan – betyder ”vit”), Nachors son?”

De svarade: ”Vi känner honom.”

6 Han frågade dem: ”Är det väl med honom?”

Och de svarade: ”Det är väl, och se, Rakel (hebr. Rachel), hans dotter, kommer med fåren.”

7 Han sa: ”Det är fortfarande mitt på dagen och inte tid att samla ihop boskapen. Ge fåren vatten och valla dem (för dem ut på bete).”

8 Men de svarade: ”Vi kan inte förrän alla flockar har samlats ihop och de rullar undan stenen från källans öppning, sedan vattnar vi fåren.”

9 Medan han fortfarande talade med dem kom Rakel med sin fars får, för hon vallade dem. 10 Och det hände att när Jakob såg Rakel, hans morbror Labans dotter, och hans får, kom Jakob nära och rullade undan stenen från källans öppning och gav Labans flock vatten. 11 Och Jakob kysste Rakel och han höjde (lyfte upp – hebr. nasa) sin röst och grät. 12 Och Jakob berättade för Rakel att han var hennes fars släkting och att han var Rebeckas son. Då sprang hon i väg och berättade det för sin far.

13 Och det skedde när Laban hörde nyheten om Jakob, hans systers son, att han sprang och mötte honom och omfamnade honom och kysste honom och förde honom till sitt hus. Och han återgav (räknade upp) allting för Laban.

Jakob gifter sig med Leah och Rakel

14 Och Laban sa till honom: ”Med säkerhet är du mina ben och mitt kött.” Och han vistades hos honom i en månads tid. 15 Och Laban sa till Jakob: ”Eftersom du är min släkting (bror – hebr. ach), ska du inte tjäna (arbeta för, betjäna – hebr. avad) mig för ingenting. Berätta för mig vilken lön jag ska ge dig.”

[Ordet för att tjäna (hebr. avad) betyder att odla och arbeta (2 Mos 20:9; 2 Mos 1:13) men också att tillbe (2 Mos 7:16). I grekisk filosofi och tänkande, som influerat mycket av västvärlden, anses arbete vara något ont och det andliga gott. I Bibeln hör tillbedjan och arbete ihop.]

16 Och Laban hade två döttrar, den äldre hette Leah och den yngre var Rakel. 17 Och Leahs ögon var svaga men Rakel hade en vacker gestalt och var vacker att se på. 18 Och Jakob älskade Rakel och han sa: ”Jag vill tjäna dig sju år för din yngre dotter Rakel.”

19 Laban svarade: ”Det är bättre att jag ger henne till dig än att jag ska ge henne till någon annan man, stanna hos mig.” 20 Så Jakob tjänade sju år för Rakel, men i hans ögon var det bara som några få dagar, på grund av den kärlek han hade till henne.

21 Sedan [sju år senare] sa Jakob till Laban: ”Ge mig min hustru, för mina dagar är fyllda, så att jag kan gå in till henne.”

22 Så Laban samlade ihop alla platsens män och gjorde en fest. 23 Och det skedde på kvällen att han tog sin dotter Leah och förde till honom, och hon kom in till honom. 24 Och Laban gav sin tjänarinna Zilpah som tjänarinna till sin dotter Leah.

25 Och det hände på morgonen att se, det var Leah, och han sa till Laban: ”Vad är detta du har gjort mot mig? Har jag inte tjänat dig för Rakel? Varför har du bedragit mig?”

26 Laban svarade: ”Vi gör inte så här (det är inte vår sed) att vi ger den yngre före den förstfödda [äldre]. 27 Fullfölj veckorna för denna och vi ska även ge dig den andra för det arbete som du ska göra i ytterligare sju år.”

28 Och Jakob gjorde så och fullföljde sina veckor, och han gav honom Rakel, sin dotter, till hustru.

29 Och Laban gav sin tjänarinna Bilhah (betyder: bekymrad) som tjänarinna till sin dotter Rakel. 30 Och han [Jakob] gick in även till Rakel och han [Jakob] älskade Rakel mer än Leah, och tjänade hos honom [Laban] ytterligare sju år.

[Att Jakob älskar Rakel mer än Leah leder till avundsjuka, se 1 Mos 29:31, 33; 30:1, 15. Jakob arbetar sju år före giftermålet med Leah och Rakel. Han förbinder sig sedan att arbeta sju år till, dvs. totalt 14 år.]

Jakobs familj blir stor (29:31-30:24)

[Följande stycke beskriver nu de sju åren efter giftermålet med Leah och Rakel. De 11 sönerna (och dottern Dina) som räknas upp här föds inom en sjuårsperiod, se 1 Mos 31:41; 30:25-26. Texten innehåller kontraster som älskad/hatad och fruktsam/ofruktsam. I det hebreiska språkbruket innebär det inte att Jakob aktivt ”hatade” Leah (Klag 3:8; Amos 5:15), han älskade Rakel mer, som han arbetat två sjuårsperioder för att få gifta sig med. Betydelsen är snarare oälskad, negligerad och avvisad, se Jes 54:6; Mal 1:2-3. Se även 5 Mos 21:15-17; 1 Sam 1:5-6. I Ordspråksboken är en av fyra saker som får jorden att darra, just en ”hatad” kvinna som blir gift, se Ords 30:23. Denna obalans blir tydlig där konflikten i familjen fortsätter mellan barnen. Senare föds Benjamin, se 1 Mos 35:18.]

31 Och Herren (Jahveh) såg att Leah var hatad (oälskad, motbjudande, avvisad), och han öppnade hennes livmoder, men Rakel var ofruktsam.

1. Ruben (Leahs första son)

(1 Mos 49:3-4)

32 Så blev Leah gravid och födde en son och hon gav honom namnet Ruben [hebr. Reoven – betyder: ”Se, en son!”], för hon sa: ”Eftersom Herren (Jahveh) har sett till min nöd (misär; mitt elände – hebr. oni) så kommer min man nu att älska mig.”

2. Simeon (Leahs andra son)

(1 Mos 49:5-7)

33 Och hon [Leah] blev gravid igen och födde en son och sa: ”Eftersom Herren (Jahveh) har hört (hebr. shama) att jag är hatad (oälskad, motbjudande, avvisad), har han gett mig även denna son.” Och hon gav honom namnet Simeon (hebr. Shimon – betyder: ”höra”).

3. Levi (Leahs tredje son)

34 Och hon [Leah] blev gravid igen och födde en son och sa: ”Nu, denna gång ska min man förenas med (vara nära – hebr. lava) mig eftersom jag har fött honom tre söner.” Därför gav hon honom namnet Levi [betyder: ”förenad med”].

4. Juda (Leahs fjärde son)

(1 Mos 49:8-12)

35 Och hon [Leah] blev gravid igen och födde en son och hon sa: ”Denna gång ska jag prisa (hebr. jada) Herren (Jahveh).” Därför gav hon honom namnet Juda [betyder: ”prisa”] och hon slutade att bli gravid.

30

5. Dan (via Rakels tjänstekvinna Bilhah)

(1 Mos 49:16-18)

1 Och när Rakel såg att hon inte födde några barn till Jakob avundades hon sin syster och hon sa till Jakob: ”Ge mig barn, annars dör jag.”

2 Och Jakobs vrede upptändes mot Rakel och han svarade henne: ”Är jag i Guds (Elohims) ställe, som inte har låtit dig få frukt i din livmoder?”

3 Då sa hon: ”Se min tjänstekvinna Bilhah, gå in till henne och hon kan föda [och lägga det] på mina två knän [bli mitt barn], så att även jag kan bygga min familj (ordagrant: jag blir uppbyggd) genom henne.” [Det fanns en sed att lägga det nyfödda barnet på knäna, först på fadern (som genom att ta emot det erkände barnet som sitt eget) och sedan på modern. I det här fallet ska Bilhah lägga sitt barn på Jakobs och Rakels knän så det blir deras barn. Se även 1 Mos 50:23.]

4 Så hon gav honom Bilhah, sin tjänstekvinna till hustru, och Jakob gick in till henne. 5 Och Bilhah blev gravid och födde en son till Jakob. 6 Och Rakel sa: ”Gud (Elohim) har dömt (hebr. danan) mig och även hört min röst och har gett mig en son.” Därför gav (kallade) hon honom namnet Dan [betyder: domare].

6. Naftali (via Rakels tjänstekvinna Bilhah)

(1 Mos 49:21)

7 Och Bilhah, Rakels tjänstekvinna blev gravid igen och födde en andra son till Jakob. 8 Och Rakel sa: ”Guds närkamper har jag utkämpat (stretat, ’vridit mig’; brottats) med min syster och jag har [verkligen] fått överhanden (övervunnit).” Så gav (kallade) hon honom namnet Naftali [betyder: ”min kamp”; eller möjligtvis ”slug närkamp”].

7. Gad (via Leahs tjänstekvinna Zilpah)

(1 Mos 49:19)

9 När Leah såg att hon hade lämnat (slutat) att bli gravid, tog hon Zilpah sin tjänstekvinna, och gav henne till Jakob som bihustru. 10 Och Zilpah, Leahs tjänstekvinna födde en son till Jakob. 11 Och Leah sa: ”Lyckan (hebr. gad) har kommit!” Och hon gav (kallade) honom namnet Gad. [Namnet betyder lycka eller förmögenhet, men kan också betyda skara eller trupp.]

8. Asher (via Leahs tjänstekvinna Zilpah)

(1 Mos 49:20)

12 Och Zilpah, Leahs tjänstekvinna födde en andra son till Jakob. 13 Och Leah sa: ”Jag är glad (välsignad – hebr. asher) för döttrarna ska kalla mig lycklig.” Och hon gav (kallade) honom namnet Asher. [Asher betyder glad och att känna sig välsignad, men även att vara ärlig och gå rakt fram.]

Ruben hittar alrunor – familjekonflikt

14 Och Ruben [Jakobs förstfödde (med Leah), som nu var i 4-5 års åldern] gick ut till veteskörden på dagarna och hittade alrunor (mandragora; ”kärleksäpplen” – hebr. dodaj) på fältet och tog hem det till sin mor Leah. Då sa Rakel till Leah: ”Ge mig, jag ber dig, från din sons alrunor.”

[Alla 11 söner (och dottern Dina) som räknas upp i 1 Mos 29:32-30:34 föds inom en sjuårsperiod (av fyra olika mödrar). Sedan Leah fött Ruben får hon tre barn till i rask följd. Sedan sker ett uppehåll då denna händelse inträffar. Ruben måste då vara 4-5 år, men inte äldre eftersom hon sedan får ytterligare tre barn i rask följd.

Alruna (Mandragora officinarum) är en art i familjen potatisväxter. Örten har grova rötter som ofta kan få former som påminner om nakna människokroppar. De användes ibland som husgudar (hebr. terafim). Från roten växer långa mörkgröna blad som bildar som en rosett. Den bildar blekt purpurblå blommor som under våren blir till små gul/röda frukter. Frukten har beskrivits som ett gult fågelägg i ett genomskinligt bo. Vid den här tiden på våren, då veteskörden bärgas, är frukten mogen och den doftar också, se Höga V 7:13. Frukten kan skalas och ätas. Mest troligt är att den unge Ruben bara plockar frukten och tar med sig den hem. Det finns antika berättelser hur hundar och åsnor användes för att dra upp de djupa rötterna, så med tanke på hans ålder, är det inte troligt att han gräver upp roten. Dess frukter ansågs verka som ett afrodisiakum med en stärkande effekt på könsdriften. Araberna kallade frukten ”djävulens äpplen” och i den grekiska världen fick den smeknamnet ”kärleksäpple”. Kopplingen till kärlek finns även i det hebreiska namnet dodaj (som också delar rot med namnet David), som är snarlikt ordet för kärlek (hebr. dod) och ”min älskade” i Höga Visan, se Höga V 2:2. Den grekiska naturforskaren Dioskorides (40-90 e.Kr.) skriver hur mandragoraroten kunde kokas i vin och ges som smärtlindrande medel. Det verkade även mot sömnlöshet och användes inför operativa ingrepp. Mandragora växer än idag på fälten i Israel.]

15 Och hon [Leah] sa till henne [Rakel]: ”Är det en liten sak (är det inte tillräckligt illa) att du har tagit min man från mig? Ska du nu också ta min sons alrunor (’kärleksäpplen’)?”

Så Rakel sa: ”Låt gå (ordagrant: därför), han kan ligga med dig i natt för [i utbyte mot] din sons alrunor.”

16 När Jakob kom från fältet på kvällen gick Leah ut och mötte honom och sa: ”Du måste komma in till mig, för jag har verkligen köpt dig med min sons alrunor.” [Leah väntade inte hemma utan gick ut och mötte Jakob.] Och han låg hos henne den natten.

[Här används inte känna (hebr. jada, se 1 Mos 4:1) som är det ord som brukar användas om äktenskapligt samliv, utan ”ligga” som oftare har med utomäktenskaplig sex att göra, se 1 Mos 39:12. De fyra första sönerna som Leah föder står det bara att hon föder (1 Mos 29:32, 33, 34, 35), men de två sista föder hon ”till Jakob” (vers 17 och 19), precis som Bilhah (vers 5 och 7) och Zilpah (vers 10 och 12). Även Josef och Benjamin har annorlunda formulering och saknar frasen ”till Jakob”, se vers 23 och 1 Mos 35:18.]

9. Isaskar (Leahs femte son)

(1 Mos 49:14-15; 1 Krön 12:32)

17 Och Gud (Elohim) lyssnade till Leah och hon blev gravid och födde en femte son till Jakob. 18 Och Leah sa: ”Gud (Elohim) har gett mig min lön (hebr. shachar) eftersom jag gav min tjänstekvinna till min man. Och hon gav (kallade) honom namnet Isaskar (hebr. Jisashchar).” [Betyder det finns lön, kompensation eller belöning.]

10. Sebulon (Leahs sjätte son)

(1 Mos 46:13)

19 Och Leah blev gravid igen och födde en sjätte son till Jakob. 20 Och Leah sa: ”Gud (Elohim) har skänkt (hebr. zavad) mig en god hemgift (hebr. zeved), nu ska min man umgås (hebr. zaval) med mig, eftersom jag har fött honom sex söner.” Och hon gav (kallade) honom namnet Sebulon (hebr. Zevolun). [Namnet betyder upphöjd, men även boplats, habitat.]

Dina (Leahs dotter)

21 Därefter födde hon [Leah] en dotter. Och hon gav (kallade) henne namnet Dina. [Dina betyder rätt eller domare, den feminina formen av Dan.]

11. Josef (Rakels förstfödda)

(1 Mos 49:22-26)

22 Gud (Elohim) kom ihåg Rakel och Gud (Elohim) lyssnade till henne och öppnade hennes livmoder. 23 Hon blev gravid och födde en son och sa: ”Gud (Elohim) har tagit bort min förebråelse (vanära, skam).” 24 Och hon gav (kallade) honom namnet Josef och sa: ”Herren (Jahveh) har förökat (hebr. josef) till mig ännu en son.” [Josef betyder Herren förökar.]

[Rakel får ännu ett barn, men hon dör i barnsäng när hon får honom, se 1 Mos 35:18. Han får namnet Benjamin och blir den tolfte av Jakobs söner.]

Jakobs ohederliga planer

25 Och det skedde när Rakel hade fött Josef att Jakob sa till Laban: ”Sänd iväg mig så att jag kan gå till min plats och till mitt land. 26 Ge mig mina fruar och mina barn för vilka jag har tjänat dig och låt mig gå, för du känner mycket väl till hur jag har tjänat dig.”

27 Och Laban sa till honom: ”Om, jag ber dig, jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, jag har observerat tecknen, och Herren (Jahveh) har välsignat mig för din skull.” 28 Och han sa (vidare): ”Utse åt mig din lön och jag ska ge dig den.”

29 Och han sa till honom: ”Du vet (har god kännedom om, är väl förtrogen med) hur jag har tjänat dig och hur din boskap har haft det med mig.

30 Innan jag kom hade du lite och den har förökat sig och blivit talrik, och Herren (Jahveh) har välsignat dig oavsett vart du har vänt dig. Och nu ska jag förse även mitt eget hus (hushåll).”

31 Och han sa: ”Vad ska jag ge dig?”

Och Jakob sa: ”Du ska inte ge mig vad som helst, om du vill göra detta för mig, ska jag igen valla [vara en herde för] din flock och vakta den. 32 Jag ska idag gå igenom dina hjordar och ta bort därifrån varje spräckligt och fläckigt, och alla mörka bland fåren, och de fläckiga och spräckliga från getterna, och de ska vara min lön. 33 Så ska min rättfärdighet vittna mot mig idag och framåt, när du kommer för att se över min lön som är inför dig. Alla som inte är fläckiga och spräckliga bland getterna och mörka bland fåren, om de blir funna hos mig ska de räknas som stulna.”

34 Och Laban sa: ”Se till dig ska det vara enligt dina ord.” 35 Och den dagen tog han bort alla getter av hankön som var strimmiga och fläckiga och alla getter av honkön som var spräckliga och fläckiga, alla som hade något vitt (i pälsen), och alla de mörka bland fåren, och gav dem i sina söners hand. 36 Och han lät det vara tre dagresor mellan sig själv och Jakob. Och Jakob vallade [tog hand om och skötte] resten av Labans flockar.

37 Och Jakob tog sig käppar av färska popplar och av mandelträd och av platanträd, och skalade vita ränder i dem så att det vita blev synligt på käpparna. 38 Och han placerade käpparna som han hade skalat mittemot flockarna i rännorna, i vattentrågen dit flocken kom för att dricka, och de blev dräktiga när de kom för att dricka. 39 Och flockarna blev dräktiga i käpparnas åsyn och flockarna födde strimmiga, spräckliga och fläckiga. 40 Och Jakob skiljde lammen av hankön, och vände flockens ansikten mot det strimmiga och alla mörka i Labans flock, och han placerade sina egna flockar åt sidan och placerade dem inte i Labans flock. 41 Och det skedde när de starka i flocken skulle para sig att Jakob lade käpparna framför deras ögon i flockens vattentråg, så att de blev dräktiga bland käpparna, 42 men när flocken var svag lade han inte dit dem. På det sättet blev de svaga Labans och de starka Jakobs. 43 Och mannen förökades (bröt fram) väldigt mycket [Jakobs välstånd ökade] och hade stora flockar och tjänarinnor och tjänare och kameler och åsnor.

31

Gud låter Jakob fly

1 Jakob fick höra hur Labans söner sa: ”Jakob har tagit allt vår far ägde. Han har skaffat sig all den rikedomen av det som tillhör vår far.” 2 Jakob märkte också att Laban inte såg på honom med samma ögon som förut (hans attityd var förändrad).

3 Då sa Herren (Jahveh) till Jakob: ”Vänd tillbaka till dina fäders land och till din släkt. Jag är med dig.”

4 Och Jakob skickade efter Rakel och Leah och bad dem komma ut på marken till hans hjord, 5 och han sa till dem: ”Jag märker att er far inte ser på mig med samma ögon som förut, men min fars Gud (Elohim) har varit med mig. 6 Ni vet själva att jag har tjänat er far med all min kraft. 7 Ändå har er far offentligt förnedrat (lurat – hebr. talal) mig och ändrat min lön tio gånger [gång på gång], men Gud (Elohim) har inte tillåtit honom att göra mig något ont.

[Det ovanliga ordet för att lura (hebr. talal) har samma rot som ordet tel som används om en stad som byggts upp och rivits ner. Labans sätt är som ett grymt skämt där Jakobs förväntning har byggts upp som en stad synlig för alla, för att sedan raseras, på nytt byggas upp för att igen raseras.]

8 När han sa: De spräckliga ska vara din lön, då fick hela hjorden spräcklig avkomma. Och när han sa: De strimmiga ska vara din lön, då fick hela hjorden strimmig avkomma. 9 Så har Gud (Elohim) tagit er fars boskap och gett den åt mig. 10 När parningstiden för småboskapen kom hade jag en dröm. Jag lyfte min blick och fick se att hannarna, som betäckte småboskapen, var strimmiga, spräckliga och fläckiga. 11 Och Guds (Elohim) ängel (budbärare) sa till mig i drömmen: ’Jakob!’ Jag svarade: ’Här är jag (hebr. hineni; jag tar ansvar, står till förfogande).’ 12 Då sa han: ’Lyft blicken och se hur alla hannar som betäcker småboskapen är strimmiga, spräckliga och fläckiga. Jag har sett allt som Laban gör mot dig. 13 Jag är den Gud (El) som såg dig i Betel [för 20 år sedan, se vers 38], där du smorde en minnessten och gav mig ett löfte [1 Mos 28:20-22]. Bryt nu upp och dra ut ur detta land och vänd tillbaka till ditt fosterland.’ ”

14 Då svarade Rakel och Leah: ”Har vi kvar någon lott eller arvedel i vår fars egendom? 15 Är vi inte som främlingar för honom? Han har ju sålt oss och sedan gjort slut på det han fick i betalning för oss. 16 Hela den rikedom som Gud har tagit från vår far tillhör oss och våra barn. Gör därför allt vad Gud har sagt till dig.”

17 Jakob bröt då upp och satte sina barn och hustrur på kamelerna 18 och tog med sig all sin boskap och all egendom som han hade samlat, boskapen han hade förvärvat och skaffat sig i Paddan-Aram, och begav sig till sin far Isak i Kanaans land.

19 Men Laban hade gått för att klippa sina får. Då stal Rakel sin fars husgudar (hebr. terafim). 20 Och Jakob smög sig i väg från araméen Laban utan att berätta för honom att han tänkte fly. 21 Han bröt upp och flydde med allt han hade och gick över floden [Eufrat] och vände sitt ansikte (begav sig av) [österut] mot Gileads bergsbygd.

Laban förföljer Jakob

22 På tredje dagen berättade man för Laban att Jakob hade flytt. 23 Då tog han med sig sina bröder och satte efter honom, och efter sju dagar hann han upp honom i Gileads bergsbygd [högplatån öster om Jordanfloden, sista anhalten innan Jakob kom till Kanaans land]. 24 Men Gud kom till araméen Laban i en dröm om natten och sa till honom: ”Akta dig för att tala något mot Jakob, gott eller ont.”

25 När Laban hann upp Jakob, hade denne slagit läger på berget. Också Laban och hans män slog läger på Gileads berg. 26 Då sa Laban till Jakob: ”Vad har du gjort? Du smög dig i väg från mig och förde bort mina döttrar likt fångar tagna med svärd. 27 Varför flydde du i hemlighet (ordagrant: gömde du dig för att fly)? [Samma ord för att gömma sig används om Adam och Eva, se 1 Mos 3:8, 11.] När du inte berättade tog du bort möjligheten för mig (stal du från mig) att kunna sända i väg dig med jubel och sång, med tamburin och kinnor-harpa. 28 Du unnade mig inte ens att få kyssa mina barnbarn och mina döttrar. Du har betett dig dåraktigt. 29 Jag har makt (kraft – hebr. el) att göra er illa, men er fars Gud (Elohim) sa till mig i natt: ’Akta dig för att tala något mot Jakob, gott eller ont.’ 30 Nu gav du dig i väg för att du längtade hem så mycket. Men varför stal du mina gudar?”

31 Jakob svarade Laban: ”Jag var rädd för dig, för jag tänkte att du skulle ta dina döttrar ifrån mig med våld (rycka dem ifrån mig – hebr. gazal). 32 Men den som du hittar dina gudar hos ska inte få leva. Här inför våra släktingar får du se efter om jag har något hos mig som är ditt, och i så fall ta det.” Jakob visste inte att Rakel hade stulit dem.

33 Laban gick då in i Jakobs tält, och sedan in i Leahs tält och de båda tjänstekvinnornas tält, men han fann inget. När han hade kommit ut ur Leahs tält gick han in i Rakels tält. 34 Men Rakel hade tagit husgudarna och lagt dem i kamelsadeln och satt sig på dem. Laban sökte igenom hela tältet utan att finna dem.

35 Och hon sa till sin far: ”Bli inte arg, herre (låt det inte vara förargelseväckande i min herres ögon), att jag inte kan resa mig inför dig, för det är med mig på kvinnors vis (jag har det som kvinnor brukar ha)” [3 Mos 15:19] Så sökte han efter husgudarna men kunde inte finna dem.

36 Jakob blev arg och kom i gräl med Laban och sa till honom: ”Vad är mitt brott, vad är min synd, eftersom du förföljer mig så våldsamt? 37 Nu har du letat igenom allt jag äger. Vad har du funnit som tillhör dig? Lägg fram det inför både mina och dina släktingar här så att de får döma mellan oss båda. 38 I 20 år har jag varit hos dig. Dina tackor och getter har inte fått missfall och jag har inte ätit av baggarna i din hjord. 39 Jag kom aldrig med något ihjälrivet djur till dig, jag var tvungen att ersätta det själv. Du krävde ersättning av mig för det stulna, antingen det stulits på dagen eller på natten. 40 Så hade jag det. Om dagen plågades jag av hetta och om natten av köld, och sömnen flydde ifrån mig. 41 I 20 år [enligt judisk tradition år 1929-1909 f.Kr.] har jag varit hos dig. Jag har tjänat dig i 14 år för dina båda döttrar och i 6 år för din boskap, men du har ändrat min lön tio gånger [gång på gång, se vers 7]. [Jakob jobbar först 7 år för Rakel, men Laban ger honom Leah. Några veckor senare får han Rakel (1 Mos 31:20, 25), men måste jobba ytterligare 7 år (1 Mos 31:29). Jakob jobbar sedan ytterligare 6 år, men då får han lön, se 1 Mos 30:28, 43.] 42 Hade inte min fars Gud (Elohim) varit med mig – Abrahams Gud (Elohim) som även Isak vördar – så hade du säkert låtit mig gå med tomma händer. Men Gud såg mitt lidande och min möda, och han fällde domen i natt.”

Jakob och Laban försonas

43 Laban svarade Jakob: ”Döttrarna är mina döttrar, barnen är mina barn och hjordarna är mina hjordar. Allt du ser är mitt. Vad skulle jag kunna göra mot mina döttrar eller mot barnen som de fött? 44 Kom nu, låt oss sluta förbund med varandra. Det ska vara vittne mellan mig och dig.”

45 Då tog Jakob en sten och reste den till en stod. 46 Sedan sa han till sitt folk: ”Samla ihop sten.” Då tog de stenar och gjorde ett röse och höll en måltid där på röset. 47 Laban kallade det Jegar-Sahaduta, men Jakob kallade det Galed.

48 Och Laban sa: ”Detta röse ska i dag vara vittne mellan mig och dig.” Så fick det namnet Galed. 49 Men det kallades också Mitspah [betyder: ”vaktplats, utkik”], för han sa: ”Herren ska hålla vakt mellan mig och dig när vi inte längre ser varandra. 50 Om du behandlar mina döttrar illa eller tar andra hustrur vid sidan av mina döttrar, ska du komma ihåg att Gud är vittne mellan mig och dig, även om ingen människa är närvarande.”

51 Laban sa vidare till Jakob: ”Se detta röse och se denna stod som jag rest mellan mig och dig. 52 Röset här ska vara ett vittne, och stoden ska vara ett vittne att jag inte ska gå förbi röset mot dig med onda avsikter, och att inte heller du ska gå mot mig förbi röset och stoden. 53 Abrahams och Nahors Gud ska vara domare mellan oss, han som var deras fars Gud.”

Och Jakob svor eden vid honom som hans far Isak vördade. 54 Sedan offrade Jakob slaktoffer på berget och bjöd in sina släktingar till en måltid. De åt och stannade på berget över natten.

55 På morgonen steg Laban upp tidigt, och när han hade kysst sina barnbarn och sina döttrar och välsignat dem, gav han sig i väg och återvände hem.

32

Jakobs ohederliga planer

Jakob förbereder sig inför mötet med Esau

1 Och Jakob gick sin väg och Guds (Elohims) ängel (budbärare) mötte honom. 2 Och Jakob sa, när han såg dem: ”Detta är Guds (Elohims) läger.” Och han gav den platsen namnet Machanajim [betyder ”två läger”, en plats i Gileads bergsbygd öster om Jordanfloden i närheten av Jabbok, se Jos 13:26, 30].

3 Och Jakob sände budbärare framför sig till Esau, sin bror, till Seirs land [landet öster och söder om Döda havet], Edoms fält (öppna landskap). 4 Och han befallde dem och sa: ”Så ska ni säga till min herre Esau: ’Så säger din tjänare Jakob, jag har vistats hos Laban och stannat till nu. 5 Och jag har oxar och åsnor och småboskap och tjänare och tjänarinnor, och jag har sänt för att berätta för min herre, för att jag ska finna nåd (oförtjänt kärlek, favör – hebr. chen) i dina ögon.’ ”

6 Och budbärarna återvände till Jakob och sa: ”Vi kom till din bror Esau och nu kommer han för att möta dig och 400 män med honom.”

7 Jakob blev mycket rädd och hade ångest. Han delade folket som var med honom, och småboskapen och kreaturen och kamelerna, i två läger. 8 Och han sa: ”Om Esau kommer till det ena lägret och slår det, då kan det andra lägret som är kvar fly.”

9 Och Jakob sa: ”Min far Abrahams Gud (Elohim) och min far Isaks Gud (Elohim), Herre (Jahveh), du som sagt till mig: ’Återvänd till ditt land och till din släkt och jag ska göra väl mot dig.’ 10 Jag är inte värdig all din nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) och all sanning (trofasthet – hebr. emet) som du har visat din tjänare, för med min stav gick jag över denna Jordan och nu är jag två läger. 11 Befria mig, jag ber dig, från min brors hand, från Esaus hand [upprepningen av hand förstärker hur han är i Esaus grepp], för jag är rädd för honom, annars kommer han att slå mig, mödrar med söner. [Ordagrant: ’mor på son’ – hela familjen.] 12 Och du sa: ’Jag ska göra dig gott, gott (verkligen göra dig gott – hebr. jatav jatav) och göra din säd som havets sand [1 Mos 22:17], vars antal inte kan räknas.’ ”

[I vers 10 används orden nåd och sanning. De hör oskiljaktigt ihop och presenteras alltid i samma inbördes ordning (1 Mos 24:27; Ps 40:12; Ords 3:3; Ords 16:6; Jes 16:5). Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Sektionen har flera upprepningar, hand i vers 11 och gott i vers 12.]

13 Och han höll sig där den natten, och tog av det han hade med sig en gåva till Esau, sin bror.

14 200 getter av honkön

och 20 getter av hankön,

200 får

och 20 baggar,

15 30 kamelston som gav di och deras föl,

40 kor

och 10 unga tjurar,

20 åsneston och 10 åsneföl.

16 Och han [Jakob] gav dem i sina tjänares hand, varje flock för sig, och han sa till sina tjänare: ”Gå över före mig och se till att hålla ett avstånd mellan flockarna.”

17 Och han befallde de första [de som gick längst fram] och sa: ”När Esau, min bror, möter er och frågar er och säger: ’Vilka är ni och vart går ni och vems är dessa framför er?’ 18 Då ska ni svara (säga): ’De är din tjänare Jakobs, det är en gåva sänd till min herre, till Esau, och se, han är även bakom oss.’ ”

19 Och han befallde även den andra och den tredje och alla som följde flockarna och sa: På detta sätt ska ni tala till Esau när ni finner honom 20 och ni ska säga: ”Se, även din tjänare Jakob är bakom oss.” För han sa (tänkte): ”Jag ska blidka honom med gåvan som går framför mig och därefter ska jag se hans ansikte, måhända ska han ta emot mig.” 21 Gåvan gick över före honom och själv stannade han i lägret den natten.

Jakob brottas med Gud

22 Samma natt steg Jakob upp och tog sina två hustrur [Leah och Rakel], sina två tjänarinnor [Bilhah och Zilpah] och sina elva söner och gick över Jabbok vid vadstället. 23 Han tog dem och förde över dem till andra sidan forsen, och sedan skickade han över alla sina ägodelar.

[Jabbok har tre källor: Wadi Amman (som börjar i närheten av staden Amman i Jordanien), Wadi Suwajli och Wadi al-Dhulajl. Floden rinner från öster från bergen i Gilead och mynnar ut i Jordanfloden mitt emellan Döda havet och Galileiska sjön. Själva ordet Jabbok är väldigt snarlikt det hebreiska ordet för ”kamp”. Ordagrant betyder Jabbok ”att tömma”, ”hälla ur”.]

24 Jakob var ensam kvar [på den norra flodbanken]. En man [Gud själv i mänsklig gestalt, se vers 30] brottades med honom fram tills solen gick upp. 25 När mannen såg att han inte kunde vinna över Jakob, rörde han vid Jakobs höftled, så att höften gick ur led medan de brottades med varandra. 26 Sedan sa mannen: ”Låt mig gå, för solen har börjat gå upp.” Jakob svarade: ”Jag släpper dig inte om du inte välsignar mig.” 27 Då svarade mannen honom: ”Vad heter du?” Han svarade: ”Jakob.” [I GT reflekterar namnet personligheten. Namnet Jakob betyder: ”svindlare, en som ligger i bakhåll och attackerar”, ordagrant ”en som tar genom hälen”. Namnet står alltså för en människa som lurar och bedrar, något som har präglat Jakobs liv och nu blir uppenbart för honom.]

28 Mannen sa: ”Du ska inte längre heta Jakob (svindlare), utan Israel, för du har stridit mot både Gud (Elohim) och människor och vunnit (överlevt).”

[Namnet Israel har flera betydelser: ”att kämpa mot Gud” eller ”att Gud kämpar för oss”, ”att Gud regerar” eller ”att vi regerar tillsammans med Gud”. På hebreiska är namnen Jakob och Israel helt olika förutom en bokstav som är gemensam, nämligen bokstaven jod. Detta är den minsta av alla hebreiska bokstäver och symboliserar därför ofta ödmjukhet. Detta förstärker att det enda som finns kvar av den gamle Jakob är hans ödmjukhet, han behövde bli tömd på sin egen stolthet. Jakob kämpade med Gud och i processen blev han ödmjuk. På den grunden blir han Israel, en ärlig man och en regent tillsammans med Gud som segrar! Se även Hos 12:3-4.]

29 Då frågade Jakob: ”Jag ber dig, berätta ditt namn för mig”. Han sa: ”Varför frågar du efter mitt namn?” Och han välsignade honom där.

30 Jakob kallade platsen Peniel [betyder: ”vänd mot Gud”]. Han sa: ”För jag har sett Gud (Elohim) ansikte mot ansikte, och överlevt.”

[En del ser mannen som Jakob brottas med som Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens ängel innan han tar mänsklig gestalt, se även 1 Mos 16:13; Dom 13:3; Hos 12:4-5; Joh 1:14.]

31 När han passerat Penoel [en stad vid floden Jabbok, alternativ stavning till Peniel i vers 30] såg han solen gå upp [första gången det nämns på 20 år, se 1 Mos 28:11], men han haltade på grund av sin höftskada. [Efter mötet med Gud vandrade Jakob annorlunda.] 32 Därför äter inte Israels söner höftmuskeln som är på låret till denna dag, eftersom han rörde vid Jakobs höft, vid höftmuskeln på låret.

[Även om Jakob fick ett nytt namn i vers 28 används hans gamla namn i vers 29 och även framöver (1 Mos 32:1, 10; 46:2). Namnbytet innebar inte att han aldrig skulle använda det namnet igen. När Simon får ett nytt namn (Petrus, se Joh 1:42) refereras det även fortsatt till hans gamla namn. (Matt 16:17). Namnändringen har att göra med innebörden av namnet, istället för att vara en som ljuger och lurar och kämpar mot Gud blir Jakob nu Israel, en som strider tillsammans med Gud.]

33

Jakob presenterar sin stora familj

Mötet med Esau

[Den hebreiska språkliga konstruktionen målar upp skeendet då Esau snabbt närmar sig, och Jakob agerar och delar upp sin familj.]

1 Och Jakob lyfte upp sina ögon och såg, och se, Esau kom och med honom 400 män. Och han delade barnen till Leah och till Rakel och till de två tjänstekvinnorna. 2 Och han ställde tjänstekvinnorna och deras barn först och Leah och hennes barn efter och Rakel och Josef längst bak. 3 Själv gick han över framför dem och böjde sig till marken sju gånger till dess han kom nära sin bror. [Att buga sig djupt var en dåtida vanlig hedersbevisning, se 1 Mos 18:2; 19:1; 23:7, 12; 33:6, 7. Att upprepa gesten sju gånger förstärkte underkastelsen och äran som gavs. I egyptiska texter från El Amarna (1300-talet f.Kr.) avbildas vasaller som bugar sju gånger för farao.]

4 Men Esau sprang och mötte honom och omfamnade honom och föll honom om halsen och kysste honom och grät. 5 Och han lyfte upp sina ögon och såg kvinnorna och barnen och frågade: ”Vilka är dessa som du har med dig”?

Och han [Jakob] svarade: ”Barnen som Gud i sin nåd (oförtjänta kärlek – hebr. chanan) har gett sin tjänare.” 6 Sedan kom tjänstekvinnorna nära, de och deras barn och de böjde sig ner. 7 Även Leah och hennes barn kom nära och böjde sig ner, och efter kom Josef nära och Rakel och de böjde sig ner. [Samma ordning som i vers 2-3.]

8 Sedan frågade han [Esau]: ”Vad menar du med den stora skara (alla de läger) som jag mött [som du sänt framför dig]”?

Och han [Jakob] svarade: ”För att finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, min herre.”

9 Och Esau sa: ”Jag har nog, min bror, låt det du har vara ditt.”

10 Och Jakob svarade: ”Nej, jag ber dig, om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, ta då emot gåvorna ur min hand, för så sant som jag har sett ditt ansikte, som när någon ser Guds (Elohims) ansikte, ger du mig nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah). 11 Jag ber dig (vädjar), ta emot min gåva som jag har fört till dig, eftersom Gud (Elohim) har handlat med nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan) mot mig, och eftersom jag har nog.” Och han bad enträget och han tog emot den.

12 Och han sa till honom: ”Låt oss fortsätta vår resa och låt oss gå och jag ska gå före dig.” 13 Och han sa till honom: ”Min herre vet att barnen är späda och att flockarna och hjordarna som ger di är viktiga för mig, och om vi driver dem för hårt en dag kan hela flocken dö. 14 Jag ber dig, må min herre gå över före sin tjänare och jag ska vandra vidare långsamt, efter boskapens takt (tempo) och i barnens takt (tempo), till dess jag kommer till min herre i Seir.”

15 Och Esau sa: ”Låt mig lämna några från mitt folk med dig.” Och han sa: ”Varför detta? Låt mig finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i min herres ögon.”

16 Och Esau återvände den dagen på sin väg till Seir. 17 Och Jakob vandrade till Sukkot [öster om Jordanfloden nära Jabbok; troligtvis nuvarande Tell Deir Alla] och byggde sig ett hus och gjorde stall (hebr. sukkot) till sin boskap. Därför har den platsen namnet Sukkot. [Sukkot betyder hydda och motsvarar de boskapsskydd som man byggde som stall på den här tiden. Samma ord finns i lövhyddohögtiden som heter sukkot på hebreiska.]

18 Och Jakob [vandrade vidare västerut, över Jordan och] kom välbehållen (i frid) till staden Shechem i Kanaans land när han kom från Paddan-Aram [1 Mos 25:20] och slog läger framför staden.

[Shechem (betyder: skuldra) är nuvarande Nablus. Staden ligger i det centrala bergsområdet ca 70 kilometer norr om Jerusalem vid bergen Gerizim och Ebal. Jakob slår upp tälten framför staden, dvs. öster om den på de bördiga fälten.]

19 Och han köpte den biten mark som han slog upp (bokstavligt spred ut) sina tält på, från Chamors söners hand, Shechems far, för 100 silvermynt (hebr. qesitah). 20 Och han reste där ett altare och kallade det El-Elohei-Israel (Gud, Israels Gud).

[Värdet på silvermyntet qesitah är okänt men motsvarar troligtvis en shekel, den grekiska översättningen Septuaginta översätter ordet med lamm, som såldes för en shekel, se även Jos 24:32; Job 42:11.]

34

Dina skändas av Shechem

[Dina är den sjunde och yngst av Leahs barn (1 Mos 30:21). Hon föddes i slutet på Jakobs 14:e år i Haran då han arbetade för Laban. Familjen blir kvar ytterligare 6 år i Haran (totalt är de 20 år där, se 1 Mos 31:38). Dina är alltså omkring 6 år när familjen flyttar till Sukkot (1 Mos 33:17). Där tillbringar de några år före flytten till Shechem. Några år förflyter och hon bör vara kring 12-13-årsåldern för att få gå ut själv. Eftersom hon är nästan jämnårig med Josef (1 Mos 30:21-22) kan hon inte vara äldre än 17 år, den ålder Josef är i några kapitel längre fram när han säljs av sina bröder, se 1 Mos 37:2. Dina är alltså 12-16 år när händelserna i detta kapitel inträffar.]

1 Och Dina, Leahs dotter, som hon hade fött till Jakob, gick ut för att se (träffa) landets döttrar. [Hon umgås med kanaaneiska ungdomar i bygden.] 2 Och Shechem, Chamors son, hivéen, landets furste, såg henne och han tog henne och låg med henne och förödmjukade henne. 3 Och hans själ fäste sig vid Dina, Jakobs dotter, och han älskade ungmön och talade till ungmöns hjärta. 4 Och Shechem talade med sin far Chamor och sa: ”Ge mig denna ungmö till hustru.”

5 Nu hörde Jakob att han hade skändat hans dotter Dina och hans söner var på fältet med boskapen, och Jakob teg till dess de kom.

6 Och Chamor, Shechems far, gick ut till Jakob för att tala med honom. 7 Och Jakobs söner kom in från fältet när de hörde det. Och männen var bedrövade och de var mycket arga eftersom han hade gjort en vidrig gärning i Israel när han låg med Jakobs dotter, något som aldrig skulle ha gjorts.

8 Och Chamor talade med dem och sa: ”Min son Shechems själ längtar efter din dotter, jag ber dig, ge henne som hustru till honom. 9 Och ingå äktenskap med oss, ge era döttrar till oss och ta våra döttrar till er. 10 Och ni ska bo med oss och landet finns framför er (ligger öppet för er), bo och idka handel där och få era besittningar där.”

11 Och Shechem sa till hennes far och till hennes bröder: ”Låt mig finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i era ögon, och det ni säger till mig ska jag ge. 12 Be mig om mycket, en stor hemgift, och jag ska ge er vad ni säger (begär), bara ni ger mig ungmön till hustru.”

13 Och Jakobs söner svarade Shechem och hans far Chamor med list och talade eftersom han hade vanhelgat deras syster Dina 14 och sa till dem: ”Vi kan inte göra detta, att ge vår syster till någon som är oomskuren, för det är en förebråelse (vanära) mot oss. 15 Endast på det villkoret kan vi samtycka med er, om ni blir som vi är, att alla era män blir omskurna, 16 sedan kan vi ge våra döttrar till er och vi kan ta era döttrar till oss och vi kan bo tillsammans med er och vi kan bli ett folk. 17 Men om ni inte vill lyssna till oss och omskära er, då tar vi våra döttrar och går vår väg.”

18 Och deras ord var goda i Chamors ögon och i Shechems, Chamors sons, ögon. 19 Och ynglingen dröjde inte med att göra detta eftersom han älskade Jakobs dotter. Och han var upphöjd över alla i sin fars hus. 20 Och Chamor och hans son Shechem kom till stadens port [troligtvis den östra porten] och talade med stadens män och sa: 21 ”Dessa män är fridsamma mot oss, låt dem därför bo i landet och idka handel där, för se, landet är stort nog för dem, låt oss ta deras döttrar åt oss som hustrur och låt oss ge dem våra döttrar. 22 Bara på det villkoret ska männen samtycka med oss (bo med oss), att vi blir ett folk, om varje man bland oss blir omskuren som de är omskurna. 23 Ska inte deras boskap och deras ägodelar bli våra? Låt oss bara samtycka med dem så att de vill leva med oss.”

24 Och alla som gick ut genom stadens port lyssnade till Chamor och till hans son Shechem, och varje man blev omskuren, alla som gick ut genom stadens port.

25 Och det skedde på den tredje dagen när de var i smärta, att två av Jakobs söner, Simeon och Levi, Dinas bröder, tog var man sitt svärd och kom över staden obemärkt och slog alla dess män. 26 Och de slog Chamor och hans son Shechem med svärdsegg och tog ut Dina från Shechems hus, och gick vidare. 27 Jakobs söner kom över de slagna och ödelade staden eftersom de hade vanhelgat deras syster. 28 De tog deras flockar och deras hjordar och deras åsnor och det som fanns i staden och det som fanns på fältet, 29 och allt deras av värde, och alla deras små och deras hustrur tog de som fångar, och ödelade allt som fanns i deras hus.

30 Och Jakob sa till Simeon och Levi: ”Ni har dragit olycka över mig (skapat kaos, gett mig stora bekymmer). Nu kommer kanaanéerna och perisséerna som bor i landet att hata mig (ordagrant: jag har blivit en odör/stank bland dem). Eftersom vi är få (jag är få i antal) kommer de att förena sig mot mig och slå mig, och jag blir fördärvad, jag och mitt hus.”

31 Och de sa: ”Ska någon få hantera vår syster som en sköka?”

35

Jakob återvänder till Betel

1 Och Gud (Elohim) sa till Jakob. ”Stå upp och gå upp till (hebr. alah) Betel och bo där. Och gör ett altare till Gud (El) som visade sig för dig när du flydde från din bror Esaus ansikte.”

[Jakob lämnar nu Shechem som han bott i under omkring 10 år (1 Mos 33:18) och beger sig till Betel 3 mil söderut. Betel var den plats där Jakob omkring 30 åt tidigare fått möta Herren, se 1 Mos 28:19. Jakob ”går upp”, vilket också stämmer rent höjdmässigt då Betel ligger 350 meter högre än Shechem.]

2 Då sa Jakob till sitt hushåll och till alla som var med honom: ”Ta bort avgudarna som är ibland er och rena er och byt ut era kläder 3 och låt oss stå upp och gå till Betel. Där ska jag göra ett altare till Gud (El) som svarade mig den dag jag var i nöd (var trängd), och som har varit med mig på den väg jag har vandrat.” 4 Och de gav Jakob alla främmande gudar som fanns i deras hand och ringarna i sina öron, och Jakob gömde dem under terebinten som fanns i Shechem. 5 Och de vandrade och en gudsfruktan kom över alla städer runtomkring dem och man förföljde inte Jakobs söner.

6 Och Jakob kom till Loz som är i Kanaans land, det är detsamma som Betel [Betel betyder Guds hus, se även vers 15], han och folket som var med honom. 7 Och han byggde där ett altare och kallade platsen El-Betel [Guds ”Guds hus”], för där hade Gud uppenbarat sig för honom när han flydde från sin brors [Esaus] ansikte. [Tillägget här av El (som betyder Gud) till platsen Betel betonar Guds närvaro på den platsen, se även 1 Mos 28:19.]

8 Och Deborah (hebr. Devorah), Rebeckas barnflicka, dog, och hon begravdes nedanför Betel under eken, och den fick namnet Alon-Bachot [betyder: ”eken som gråter”].

9 Och Gud (Elohim) visade sig för Jakob igen när han kom från Paddan-Aram och välsignade honom. 10 Och Gud (Elohim) sa till honom: ”Ditt namn är Jakob, men du ska inte längre heta Jakob, utan Israel ska vara ditt namn” och han gav honom namnet Israel.

11 Och Gud (Elohim) sa till honom: ”Jag är Allsmäktig Gud (El Shaddaj). Var fruktsam och föröka dig. Ett folk och flera folk ska komma från dig och kungar ska komma från din länd. [Ordet för länd syftar på hela den nedre delen av kroppen, inklusive könsorganen.] 12 Och landet som jag gav till Abraham och Isak, det ger jag till dig, och till din säd efter dig ska jag ge landet.” 13 Och Gud (Elohim) steg upp från honom på den platsen där han talat med honom.

14 Och Jakob reste en pelare på platsen där han talat med honom, en stenpelare, och han hällde ut ett drickoffer på den och hällde olja på den.

Rakels död

15 Och Jakob kallade platsen där Gud talat med honom för Betel [betyder Guds hus]. 16 Och de vandrade från Betel och det var fortfarande ett stycke för att komma till Efratah, och Rakel födde, men hon hade en svår förlossning. 17 Och det skedde när hon var i svåra födslosmärtor att barnmorskan sa till henne: ”Frukta inte, för även detta är en son till dig.” 18 Och det skedde när hennes själ var på väg att lämna henne, för hon dog, att hon kallade honom Ben-Oni, men hans far kallade honom Benjamin. [Ben-Oni betyder min smärtas son, Benjamin betyder min högra hands son.]

19 Och Rakel dog och begravdes vid vägen till Efratah, det är Betlehem. [Jfr Jer 31:15] 20 Och Jakob reste en pelare över hennes grav, det är Rakels gravpelare till denna dag.

21 Och Jakob vandrade och spred ut sina tält till Migdal-Eder [”tornet i Edar”; ordagrant ”flockens torn”]. [Platsen är troligtvis mellan Betlehem och Hebron, se även Mika 4:8.]

Ruben skändar Bilhah

22 Och det hände när Israel [som tidigare hette Jakob, se 1 Mos 32:28] bodde i landet att Ruben gick och låg (hade sexuellt umgänge) med Bilhah, sin fars bihustru [som hörde till den nu avlidna Rakel], och Israel [hans far] hörde om det.

[Denna vers hör tematiskt ihop med hur Dina skändas av Shechem, se 1 Mos 34:1-2. Rubens tilltag gjorde att han blev fördömd, se 1 Mos 49:4. Detta var både ett förbjudet incestförhållande (3 Mos 18:8) och ett försök att få auktoritet över sin far. Orsakerna var troligen andra än sexuell attraktion. Bilhah var Rakels tjänstekvinna, och genom att skända henne minskar Ruben risken att hon skulle ta över Rakels roll som Jakobs favorit. Troligtvis var detta dåraktiga tilltag ett försök att hjälpa sin mor Leah. Händelsen med alrunorna (”kärleksäpplena”) kan också finnas med som bakomliggande orsak, se 1 Mos 30:14-15. Ruben är omkring 5 år när han blir indragen i bråket mellan Rakel och hans mor, och Rakel tar hans fynd från åkern.]

Jakobs tolv söner

Jakob hade tolv söner:

23 Leahs [sex egna] söner:

Ruben, Jakobs förstfödde,

och Simeon

och Levi

och Juda

och Isaskar

och Sebulon (hebr. Zevolun).

24 Rakels [två egna] söner:

Josef och Benjamin.

25 Rakels [två] söner via tjänstekvinnan Bilhah:

Dan och Naftali.

26 Leahs [två] söner via tjänstekvinnan Zilpah:

Gad och Asher.

Dessa är Jakobs söner som föddes åt honom i Paddan-Aram. [Generellt uttalande för majoriteten av barnen. Benjamin föddes i Kanaan, se vers 16-17.]

27 Och Jakob kom till Isak, sin far, i Mamre, till Kirjat-Arba, det är Hebron (hebr. Chevrón), där Abraham och Isak vistades. 28 Och Isaks dagar var 180 år. 29 Och Isak drog sitt sista andetag och dog, och blev samlad till sitt folk, gammal och fullkomnad (mätt, fullkomnad; ordagrant: ”sjuad” – hebr. savea) av dagar, och Esau och Jakob, hans söner, begravde honom.

[Uppräkningen här av de tolv sönerna följer mödrarna (Leah, Rakel, Bilhah och Zilpah) och födelseordningen hos varje moder. Josef och Benjamin är centralt placerade. Nedan är sönerna, med även inbördes födelseordning:

Leah

1. Ruben

2. Simeon

3. Levi

4. Juda

9. Isaskar

10. Sebulon

Rakel

11. Josef

12. Benjamin

Bilhah (Rakels tjänstekvinna)

5. Dan

6. Naftali

Zilpah (Leahs tjänstekvinna)

7. Gad

8. Asher

I GT finns totalt 28 uppräkningar, se även 1 Mos 49:3-28.]

36

Esaus fortsatta historia, i Kanaan

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den tionde litterära enheten (av tolv) i Första Moseboken.]

1 Detta är Esaus fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot), han kallas även Edom. [Han fick ge namn åt landet Edom och folkslaget edomiterna, se 1 Mos 25:30.]

Familj

Tre fruar

2 Esau tog sig [tre icke-judiska] fruar från Kanaans döttrar [mot sin far Isaks vilja, se 1 Mos 28:1, 6]:

Ada dotter till Elon, hettiten,

och Oholivama, Anas dotter, hivéen Tsiveons sondotter

3 och Basmat, Ismaels dotter, syster till Nevajot.

Fem barn

4 Och Ada födde till Esau Elifaz (Elifas),

och Basmat födde Reoel,

5 och Oholivama födde Jeosh och Jalam och Korach.

Detta är Esaus söner som föddes till honom i Kanaans land.

Flytten till Seir

6 Och Esau tog sina hustrur och sina söner och sin dotter och alla personer i sitt hus, och sin boskap och alla sina djur och alla sina ägodelar som han hade samlat i Kanaans land och gick till ett land bort från sin bror Jakob. 7 För deras ägodelar var för stora för dem för att bo tillsammans, och landet där de vistades kunde inte klara dem för all deras boskap. [Betet räckte inte till alla djur.] 8 Och Esau bodde i Seirs bergsbygd. Esau är Edom.

Esaus fortsatta historia, som stamfar till edomiterna

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den elfte litterära enheten (av tolv) i Första Moseboken.]

9 Det här är Esaus fortsatta historia (släktträd – hebr. toledot) som stamfar till Edom i Seirs bergsbygd.

10 Detta är namnen på Esaus söner:

Elifaz, son till Ada, Esaus hustru, Reoel son till Basmat, Esaus hustru. 11 Och Elifaz söner:

Teman, Omar, Tsefo och Gatam och Kenaz. 12 Och Timna var bihustru till Elifaz, Esaus son, och hon födde Amalek till Elifaz. Dessa är söner till Ada, Esaus hustru.

[Amalek blir stamfar till amalekiterna. Detta folk är det första som anfaller Israels söner efter att de kommit ut ur Egypten och vandrat ungefär en månad från övergången av Vasshavet. I Refidim besegrar de amalekiterna 2 Mos 17:8-16. Senare uppmanar Mose dem att inte glömma att förgöra amalekiterna utan verkligen komma ihåg detta, se 5 Mos 25:19. Därefter är det Saul som strider mot amalekiterna och är olydig, vilket gör att han inte längre får vara kung, eftersom han inte tillspilloger hela bytet och underlåter att döda deras kung. 1 Sam 15. I Esters bok är den onde Haman ättling till en amalekit. Han vill utrota alla judar men misslyckas. Amalek är också den andemakt som genom historien har stått för/representerat all slags antisemitism, dvs. en önskan att utrota judarna. Den har tagit sig många uttryck genom historien och även ersättningsteologin (som lär att judarnas roll helt ersatts av kristendomen) är en variant av antisemitismen.]

13 Och dessa är Reoels söner:

Nachat och Zerach, Shama och Miza. Dessa är söner till Basmat, Esaus hustru.

14 Och dessa är söner till Esaus hustru Oholivama, Anas dotter, och sondotter [1 Mos 36:24-25] till Tsiveon: Och hon födde till Esau Jeosh och Jalam och Korach.

15 Dessa är furstarna för Esaus söner, Elifaz söner, Esaus förstfödde: fursten för Teman, fursten för Omar, fursten för Tsefo, fursten för Kenaz, 16 fursten för Korach, fursten för Gatam, fursten för Amalek. Dessa är furstarna som kommer från Elifaz i Edoms land. Dessa är Adas söner.

17 Och dessa är söner till Reoel, Esaus son: fursten för Nachat, fursten för Zerach, fursten för Shama, fursten för Miza. Dessa är furstarna som kommer från Reoel i Edoms land. Dessa är söner till Basmat, Esaus hustru.

18 Och dessa är sönerna till Oholivama, Esaus hustru: fursten för Jeosh, fursten för Jalam, fursten för Korach. Dessa är furstarna som kommer från Oholivama, Anas dotter, Esaus hustru. 19 Dessa är Esaus söner, de och deras furstar, det är Edom.

Seirs släkt

20 Detta var horén (ordagrant: ”grottinvånaren” – hebr. chori) Seirs söner [sydöst om Döda havet i Edom], landets tidigare invånare: Lotan, Shobal, Sibon, Ana, 21 Dishon, Eser och Dishan. Dessa var horéernas stamfurstar, Seirs söner i Edoms land.

22 Lotans söner var Hori och Hemam, och Lotans syster var Timna.

23 Shobals söner var Alvan, Manahat och Ebal, Sefo och Onam.

24 Sibons söner var Aja och Ana. Det var den Ana som fann de varma källorna i öknen när han vaktade sin far Sibons åsnor.

25 Anas barn var Dishon och Oholivama, Anas dotter.

26 Dishons söner var Hemdan, Esban, Jitran och Keran.

27 Esers söner var Bilhan, Saavan och Akan.

28 Dishans söner var Us (hebr. Ots) och Aran.

29 Horéernas (hebr. chori) stamfurstar var Lotan, Shobal, Sibon, Ana, 30 Dishon, Eser och Dishan. Dessa var horéernas stamfurstar i Seirs land, varje furste för sig.

Edoms kungar

31 Detta är de kungar som regerade i Edoms land innan någon kung regerade över israeliterna.

32 Beors son Bela var kung i Edom, och hans stad hette Dinhaba.

33 När Bela dog blev Jobab, Zerachs son, från Bosra, kung efter honom.

34 När Jobab dog blev Husham från temaneernas land kung efter honom.

35 När Husham dog blev Hadad, Bedads son, kung efter honom.

Det var han som slog midjaniterna på Moabs mark, och hans stad hette Avit.

36 När Hadad dog blev Samla från Masreka kung efter honom.

37 När Samla dog blev Saul från Rehobot vid floden kung efter honom.

38 När Saul dog blev Baal-Hanan, Akbors son, kung efter honom.

39 När Akbors son Baal-Hanan dog blev Chadar [andra handskrifter Chadad] kung efter honom. Hans stad hette Pao och hans hustru hette Mehetavel, dotter till Matred som var dotter till Me-Sahab.

40 Detta är namnen på Esaus stamfurstar efter deras släkter och orter: furstarna Timna, Alva, Jetet, 41 Oholivama, Elah, Pinon, 42 Kenas, Teman, Mibsar, 43 Magdiel och Iram.

Dessa var alltså Edoms furstar efter deras boplatser i landet de tog i besittning. Edom är densamme som Esau, edomiternas stamfar.

37

1 Jakob bodde i landet där hans fäder vandrat runt, i Kanaans land.

Jakobs fortsatta historia (kap 37-50)

[Här kommer en ny ”toledot-enhet” som formar den tolfte och sista litterära enheten i Första Moseboken.]

2 Detta är Jakobs fortsatta historia (hans genealogi/släktträd – hebr. toledot).

[Nu följer ett nytt stycke, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10, 27; 25:12, 19; 36:1, 9; 37:2. Detta är den tolfte och sista sektionen i Första Moseboken. Temat är Josef som också är en förebild på Jesus. Även detta stycke följer ett kiastiskt mönster:

A Brödernas hat mot Josef (1 Mos 37:3-11)

 B Josef tros vara död, Jakob sörjer (1 Mos 37:12-36)

  C Mellanakt: Juda och Tamar (1 Mos 38:1-26)

   D Oväntade omvända roller – Perets och Zerach (1 Mos 38:27-39:23)

    E Josefs vishet (1 Mos 40:1-42:38)

     F Bröderna till Egypten (1 Mos 43:1-46:7)

      X Israels släkttavla (1 Mos 46:8-27)

     F Flytten till Egypten (1 Mos 46:28-47:12)

    E Josefs vishet (1 Mos 47:13-26)

   D Oväntade omvända roller – Efraim och Manasse (1 Mos 48:1-22)

  C Mellanakt: Jakob välsignar sina söner (1 Mos 49:1-28)

 B Jakobs död, Josef begraver honom (1 Mos 49:29-50:14)

A Josef lugnar sina bröder (1 Mos 50:15-26)]

Josef, hans son, som nu var 17 år – fortfarande en yngling, vallade småboskapen tillsammans med sina [äldre] bröder, sönerna till Bilhah [Dan och Naftali, se 1 Mos 35:25] och sönerna till Zilpah [Gad och Asher, se 1 Mos 35:26], hans fars fruar. Josef lämnade (kom hem med) dåliga rapporter om dem till sin far.

[Josef var Jakobs elfte son, Rakels förstfödda, se 1 Mos 30:24. Jakob var 108 år. Uttrycket ”en yngling” kan tolkas att han var en hjälpreda, eller så betonas att han var ung och hade ansvar över flocken. Det anas att det är komplicerade familjerelationer, att Bilhah (Rakels tjänstekvinna) och Zilpah (Leahs tjänstekvinna) nämns påminner också om rivaliteten mellan Leah och Rakel, se 1 Mos 30:3, 9. En del har sett Josef som en skvallrare, men utifrån hur hans karaktär beskrivs i övrigt verkar det snarare vara så att han är noga med detaljer och trofast i det lilla, för att så småningom bli betrodd med mycket, se Luk 16:10. I vers 13 beskrivs hur han är redo och villig att skickas ut på uppdrag av sin far.]

3 Israel älskade Josef mer än sina andra söner eftersom han var den son som han fått på sin ålderdom [91 år, med Rakel som han älskade mer än Leah, se 1 Mos 29:30], och han lät göra en speciell mantel åt honom. [Ordet för ”speciell mantel” (hebr. ketonet passim) kan betyda långärmad eller mångfärgad. Troligvis hade den invävda trådar med andra färger eller mönster. Det var en vacker utsirad mantel som väckte uppmärksamhet.] 4 När hans bröder såg att deras far älskade honom mer än alla hans bröder, hatade de honom och kunde inte tala vänligt med honom.

[ Jakobs tolv söner, från den äldste till den yngste:

1. Ruben (Leah)

2. Simeon (Leah)

3. Levi (Leah)

4. Juda (Leah)

5. Dan (Bilhah, Rakels tjänstekvinna)

6. Naftali (Bilhah, Rakels tjänstekvinna)

7. Gad (Zilpah, Leahs tjänstekvinna)

8. Asher (Zilpah, Leahs tjänstekvinna)

9. Isaskar (Leah)

10. Sebulon (Leah)

11. Josef (Rakel)

12. Benjamin (Rakel)]

Josefs två drömmar

5 Josef drömde en dröm, och han berättade den för sina bröder, och de hatade honom ännu mer.

6 Han sa till dem: ”Lyssna, detta är en dröm som jag har drömt. 7 Vi band kärvar på fältet och min kärve reste på sig och stod upprätt, och se, era kärvar kom och stod runt omkring och bugade sig för min kärve.”

8 Hans bröder sa till honom: ”Skulle du verkligen regera över oss? Eller ska du råda över oss?”

Och de hatade honom ännu mer på grund av hans drömmar och hans ord.

9 Han drömde en annan dröm och återberättade (räknade upp alla detaljer i den – hebr. safar) den för sina bröder och sa: ”Se, jag har haft ännu en dröm och solen och månen och 11 stjärnor böjde sig ner inför mig.” 10 Han återberättade den för sin far och sina bröder, men hans far tillrättavisade honom och sa till honom: ”Vad är denna dröm som du drömmer? Ska jag och din mor och dina bröder verkligen komma och böja oss ner på marken inför dig?” 11 Hans bröder var avundsjuka på honom men hans far kom ihåg (lade på minnet) vad han hade sagt.

Bröderna vallar fåren norrut

12 Hans bröder gick iväg för att valla sin fars hjord i Shechem (Sikem).

[Shechem, nuvarande Nablus, ligger 11 mil norr om Hebron. En fem dagars vandring. Troligtvis är det torrt i trakten kring Hebron och Betlehem (se t.ex. Rut 1:1), så man tar flocken nordväst på framkanten av Juda bergsbygd där det är mer nederbörd och frodigare ängsmarker.]

13 Israel sa till Josef: ”Vallar inte dina bröder flocken i Shechem (Sikem)? Kom, jag ska sända dig till dem”, och han svarade: ”Här är jag.” [Hebr. hineni, har betydelsen ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”, se 1 Mos 22:1.]

14 Han sa till honom: ”Gå nu och se att allt står väl till med dina bröder och att allt är väl med småboskapen. Kom sedan tillbaka och berätta för mig.” Han sände iväg honom från Hebrons dal och han kom till Shechem (Sikem).

15 En man fann honom där och såg hur han vandrade (irrade omkring) på fälten, och frågade honom: ”Vad letar du efter?” 16 ”Mina bröder letar jag efter”, sa han, ”Jag ber er, berätta för mig var de vallar sin hjord.” [Den hebreiska ordföljden är ”mina bröder jag söker”. Att ”mina bröder” kommer först förstärker Josefs tillit och hur han ser dem som sin familj, något som gör brödernas svek ännu större.] 17 Mannen [i Shechem] sa: ”De har gått härifrån, jag hörde dem säga: Låt oss gå till Dotan.” Josef gick efter sina bröder och fann dem i Dotan.

[Dotan betyder ”två källor” och var en stad omkring 3 mil norr om Shechem. Staden ligger längs med handelsrutten Via Maris (som gick mellan Egypten i söder, via Damaskus till Mesopotamien i öster). Profeten Elisha bodde senare i Dotan, se 2 Kung 6:13. Det är möjligt att bröderna var kända – särskilt i trakten kring Shechem (efter händelserna med Dina, se 1 Mos 34) – eller för storleken på flocken som gjorde att de kändes igen. I judisk tradition tolkas mannen som en ängel i mänsklig form. Läsaren blir också påmind om den man som Jakob brottades med, se 1 Mos 32:24-32.]

Josef såld som slav

18 De [Josefs bröder] såg honom på långt håll [över de flacka gräsfälten – och även hans mantel måste ha utmärkt Josef] och innan han kom nära dem smidde de [onda] planer mot honom och bestämde sig för att döda honom. 19 De sa till varandra: ”Se, där kommer den där ’drömmästaren’. 20 Kom nu och låt oss döda honom och kasta honom i en av brunnarna, sedan säger vi att ett rovdjur slukade honom, så får vi se vad det blir av hans drömmar.”

21 Men Ruben [den äldste bland bröderna] hörde det och räddade honom ur deras hand och sa: ”Låt oss inte ta hans liv.” 22 Ruben fortsatte: ”Spill inget blod! Kasta honom i brunnen i ödemarken (öknen), men lägg inte er hand på honom (döda honom inte).” Han sa så för att han skulle kunna rädda Josef ur deras händer och föra tillbaka honom till hans far. 23 När Josef kom till sina bröder, ryckte de av honom manteln han hade på sig, den speciella manteln [den vackra mångfärgade eller långärmade manteln som Jakob gett honom, se vers 3]. 24 Och de grep honom och kastade honom i en brunn, brunnen var tom, det var inget vatten i den.

25 Sedan satte de sig ner och åt.

[En måltid mättar inte bara magen, den fyller en viktig social funktion. Här blir hårdheten i brödernas hjärtan uppenbar. Josef saknade mat och vatten och de hörde hans rop, se 1 Mos 42:21. Samtidigt dukar de upp och äter alldeles intill. Drygt 20 år senare kommer dock situationen bli omvänd, då är Josef den som föder bröderna, se 1 Mos 42:3, 6.]

När de lyfte upp sina ögon och tittade, fick de se en karavan med ismaeliter komma från Gilead med sina kameler som bar på kryddor och balsam och myrra, som de skulle gå med till Egypten. 26 Juda sa till sina bröder: ”Vilken vinning har vi av att döda vår bror och dölja hans blod? 27 Kom, så säljer vi honom till ismaeliterna och låter inte vår hand komma vid honom, han är ju trots allt vår bror, vårt kött.” Hans bröder lyssnade på honom. 28 När de midjanitiska köpmännen [vers 25] gick förbi, drog de [bröderna] upp Josef från brunnen och sålde Josef till ismaeliterna för 20 shekel silver. [Priset för en ung manlig slav var 20 silver shekel, se 3 Mos 27:5. Priset finns även dokumenterat i Hammurabis lagar, se §116, §214 och §252.] Och de tog Josef till Egypten.

[Den ovanliga trefaldiga upprepningen av Josefs namn i denna vers ”drog upp Josef ... sålde Josef ... tog Josef” betonar och indikerar att händelsen är viktig för fortsättningen av berättelsen. Karavanen bestod troligtvis av både ismaeliter och midjaniter, se 1 Mos 17:20; 37:25, 27, 36; 39:1; Dom 8:24. Här finns också en historisk konflikt som går flera generationer tillbaka. Ismaeliterna var ättlingar till Ismael, som Abraham fick med den egyptiska Hagar omkring 180 år tidigare, se 1 Mos 21:21. Midjaniterna var också ättlingar till Abraham från hans äktenskap med Keturah och deras son Midjan, se 1 Mos 25:1-4]

29 Ruben återvände till brunnen men Josef var inte i brunnen och han rev sönder sina kläder [för att visa sin sorg och upprördhet]. 30 Han återvände till sina bröder och sa: ”Barnet finns inte mer... och jag... vart ska jag ta vägen?”

[Det hebreiska ordet för barn är jeled som beskriver ett litet barn. Även om Josef var 17 år (1 Mos 37:2), så ser Ruben honom som sin skyddsling. Vi anar desperationen och villrådigheten hos Ruben, vad ska han ta sig till, ska han försöka leta efter Josef eller fly från sin far.]

31 De tog Josefs mantel och dödade en bock och doppade manteln i blodet. 32 De skickade iväg den speciella manteln och tog den till deras far och sa: ”Vi har funnit denna. Vet du om det är din sons mantel eller inte?”

33 Han kände igen den och sa: ”Det är min sons mantel, ett vilddjur har slukat honom. Josef är utan tvekan sliten i stycken.” 34 Jakob rev sönder sina kläder och satte säcktyg på sina höfter och sörjde Josef i många dagar. 35 Alla hans söner och hans döttrar steg upp för att trösta honom, men han lät sig inte tröstas och han sa: ”Jag ska gå ner till Sheol (graven, underjorden – de dödas plats), till min son och sörja.” Och hans far grät över honom.

36 [Samtidigt var Josef vid liv.] Midjaniterna sålde honom i Egypten till Potifar, en av faraos generaler, chefen över livvakten.

38

Juda och Tamar

[Huvudpersonen i den sista sektionen (kap 37-50) av Första Moseboken är Josef. Här i kapitel 38 sker dock ett abrupt avbrott som handlar om Juda och Tamar. Till en början kan det vara svårt att förstå hur detta kapitel, som är en enda härva av felaktiga sexuella relationer, passar in i berättelsen. Juda vägrar att gifta bort sin yngsta son till Tamar, hon tar saken i egna händer och förför sin svärfar, han går villigt till henne som är förklädd till en prostituerad. Genom att placera berättelsen om Juda mitt i berättelsen om Josef skapas en litterär poäng. Två olika vägar framträder. Josef flyr från sexuell omoral (1 Mos 39:12) medan Juda villigt går in i den med öppna ögon.]

1 Vid den tiden gick Juda ner [rent höjdmässigt, men även moraliskt] från sina bröder [i Hebron, se 1 Mos 37:14] och vände sig till (slog ner sitt tält vid) en viss adullamit som hette Chira [som betyder ”ädel”]. [Ner till Adullam, som ligger 2 mil nordväst om Hebron, är det en höjdskillnad på över 500 meter.]

2 Där fick Juda se dottern till en kanaaneisk man som hette Shoa [betyder ”rikedom”], han tog henne och gick in till (hade sexuellt umgänge med) henne. [På liknande sätt som Esau, 1 Mos 26:34, lämnade Juda föreskrifterna och tog en hustru från en kanaaneisk familj, se 5 Mos 7:3-4; 1 Kung 11:1-2.] 3 Hon blev gravid och födde en son och han gav honom namnet Er. [Er betyder ”vaken”, antagligen var det ett barn som inte sov så mycket!] 4 Hon blev gravid igen och födde en son och hon gav honom namnet Onan [Uttalas ”Ånan” och betyder ”stark”]. 5 Ännu en gång födde hon en son och gav honom namnet Shela [kan anspela på att sonen var efterfrågad i bön]. Han [Juda] var i Cheziv när hon födde honom.

[Cheziv, kommer från verbet kazav (ljuga, tala osanning), det var en stad i Judeen, troligen ett annat namn för Achzib/Chezeva, se Jos 15:44; Mika 1:14-15; 1 Krön 4:22. Staden ligger 1 timmes vandring norr om Adullam, se vers 1. Intressant att Juda är borta i en stad som heter ”falsk”, när den tredje sonen föds. Läsaren anar att familjeförhållandena inte är de bästa, de två äldsta sönerna växer upp och blir onda i Herrens ögon, se vers 6, 10.]

6 Juda tog en hustru till Er, sin förstfödde, och hennes namn var Tamar. 7 Men Er, Judas förstfödde, var ond i Herrens (Jahvehs) ögon och Herren (Jahveh) dödade honom. 8 Då sa Juda till Onan (hebr. Ónan): ”Gå in till din brors hustru och utför din plikt som hennes äkta mans bror och se till att din bror får avkomlingar (barn; ordagrant säd).” 9 Men Onan (hebr. Ónan) visste att säden (barnet) inte skulle bli hans, när han därför gick in till sin brors hustru spillde han sädesvätskan på marken, så att han inte skulle ge avkomma till sin bror. 10 Detta som han gjorde var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och han dödade honom också. [Här ser vi Bibelns första exempel på leviratäktenskap, se 5 Mos 25:5-10; Rut 2:20; 4:7-12; Matt 22:24.]

11 Efter detta sa Juda till sin svärdotter Tamar: ”Förbli änka i din fars hus till dess min son Shela har vuxit upp.” Han sa (tänkte för sig själv): Annars dör han också, som sina bröder. Och Tamar gick iväg och bodde i sin fars hus.

12 Efter en tid (många dagar) dog Shoas dotter, Judas hustru. Juda blev tröstad och gick upp till sina fårskötare i Timnah, han och hans vän adullamiten Chira. 13 Detta berättades för Tamar: ”Se din svärfar går upp till Timnah för att klippa sina får.”

[Timnah, nuvarande Tell Batash, var en stad i Juda, 2 mil nordväst om Adullam och 7 km norr om Beit-Shemesh. Det var en gränsstad för Juda stams område, se Jos 15:10. Det är här Simson så småningom tar en av filistéernas döttrar som fru, se Dom 14:1.]

14 Och hon tog av sig sina änkekläder. Och hon täckte sig med en slöja. Ja, hon svepte in sig [gjorde så att hon inte kunde bli igenkänd]. Och hon satte sig invid porten till Einaim som ligger längs vägen till Timnah, eftersom [anledningen att Tamar gjorde detta var att] hon hade insett att Shela hade vuxit upp, men hon hade inte blivit given till honom som hustru. [Einaim betyder källorna. Kanske samma stad som benämns Enam i Jos 15:34]

15 När Juda såg henne tänkte han att hon var en tempelsköka eftersom hon hade täckt sitt ansikte. 16 Han vände sig till henne vid vägen och sa: ”Kom, låt mig komma in till dig”, för han visste inte att hon var hans svärdotter.

Hon svarade: ”Vad ska du ge mig för att du får komma in till mig?”

17 Han sa: ”Jag ska skicka en killing från flocken”.

Hon svarade: ”Vill du ge mig en pant till dess du sänder den?”

18 Han sa: ”Vilken pant ska jag ge dig?”

Hon svarade: ”Ditt sigill [med Judas personliga stämpel] och din snodd [det flätade lädersnöret sigillet hängde i] och staven som du håller i din hand.” Han gav dem till henne och kom in till (hade sexuellt umgänge med) henne och hon blev gravid genom honom. 19 Hon steg upp och gick sin väg och tog av sig sin slöja och satte på sig sina änkekläder.

20 Juda skickade killingen med sin vän adullamiten för att få tillbaka panten från kvinnans hand, men han fann henne inte. 21 Då frågade han männen efter hennes plats och sa: ”Var är tempelskökan som satt vid vägkanten i Einaim [stad i Låglandet (hebr. Shefelah), mellan Hebron och Timnah]?”

De svarade: ”Det har inte funnits någon tempelsköka här.”

22 Han återvände till Juda och sa: ”Jag har inte hittat henne och även männen på platsen säger att det inte har varit någon tempelsköka där.”

23 Juda svarade: ”Låt henne behålla det, annars blir vi utskämda, se, jag skickade denna killing och du har inte hittat henne.” 24 Det hände ungefär tre månader senare att man berättade för Juda och sa: ”Tamar, din svärdotter har varit tempelsköka och nu har hon dessutom blivit gravid, hon är med barn genom prostitution.”

Juda sa: ”Ta hit henne och låt henne brännas.”

25 När hon fördes fram lät hon säga till sin svärfar: ”Genom den man som dessa ting tillhör är jag gravid.” Hon sa vidare: ”Avgör vem som är ägare till sigillet och snodden [plural – de flätade läderremmarna som sigillet var fäst i] och staven.” [1 Mos 38:18]

26 Juda kände igen dem och sa: ”Hon är mer rättfärdig än jag, eftersom jag inte gav henne min son Shela.” Han träffade henne inte mer (hade inget sexuellt umgänge med henne).

27 När tiden var inne för förlossning visade det sig att det fanns tvillingar i hennes livmoder. 28 Och det kom sig att den ene stack ut sin hand och barnmorskan tog en röd tråd och band om handleden och sa: ”Denne kom ut först.” 29 Men han drog tillbaka sin hand och hans bror kom ut och hon sa: ”Varför har du brutit dig fram (hebr. parats)?” Därför fick han namnet Perets. [Namnet betyder brytning eller att rämna och det är samma ord som används i frågan ”Varför har du brutit dig fram?”] 30 Efter kom hans bror som hade den röda tråden runt sin handled. Han fick namnet Zerach (Sera).

[I detta kapitel finns namnen Boaz, Rut, Oved, Jishaj och David inkodade i vers 11-28 med 49 bokstävers mellanrum. De fem namn som leder upp till David i släkttavlan i avslutningen i Ruts bok, se Rut 4:21-22, återfinns alltså i exakt rätt ordning med 7 x 7 bokstävers intervall i just detta stycke som handlar om Perets, fem släktled före Boaz. Man måste vara lite försiktig med bibelkoder, men det är ändå ett märkligt sammanträffande som pekar på att Bibeln är en gudomligt inspirerad bok.]

39

Josef hos Potifar

1 Josef fördes ner till Egypten och Potifar [namnet betyder ”tillhör solen” eller ”hängiven solen”], en av faraos generaler, chefen över livvakten, en egyptier köpte honom från ismaeliternas hand, de som hade fört honom dit ner. 2 Herren (Jahveh) var med Josef [frasen återkommer tre gånger till, se vers 3, 21, 23] och han var en framgångsrik man. Han var i sin herres hus, egyptiern.

3 Hans herre [Potifar] såg att Herren (Jahveh) var med honom och att Herren (Jahveh) lät allt han gjorde lyckas väl i hans hand. 4 Josef fann nåd (oförtjänt kärlek; favör) i hans ögon och blev hans personlige tjänare. [En position som finns väl dokumenterad i egyptisk litteratur.] Potifar utsåg Josef till arbetsledare (tillsyningsman) över sitt hus och allt som tillhörde honom gav han i hans hand [att ansvara över]. 5 Från den tiden då Potifar utsåg Josef till arbetsledare i sitt hus och över allt han ägde, lät Herren (Jahveh) egyptierns hus bli välsignat på grund av Josef. Herrens välsignelse vilade över allt han ägde, i huset och på fältet. 6 Så Potifar betrodde allt han ägde i Josefs hand (vård, förvaltarskap) och gjorde sig inget bekymmer om något (han litade helt på Josef), förutom [valet av] maten han åt.

Josef fängslas

Josef hade en välskapt kropp och såg bra ut. [Samma uttryck används om hans mor Rakel, se 1 Mos 29:17.] 7 Det hände efter en tid att hans herres [Potifars] hustru kastade sina blickar på Josef och sa: ”Ligg med mig!”

8 Men Josef vägrade och sa till sin herres hustru: ”Se, min herre som äger mig vet inte ens vad som finns i hans hus [har inte koll på alla småsaker], han har gett allt som tillhör honom i min hand (låter mig förvalta allting). 9 Han är inte större i detta hus än vad jag är, inte heller har han undanhållit mig något förutom dig, eftersom du är hans hustru. Hur skulle jag då kunna göra denna stora ondska och synda mot Gud (Elohim)?” [Josef argumenterar i flera punkter: Det skulle vara ett missbruk av förtroende, ett svek mot Potifar, något ondskefullt och även en synd mot Gud. Se även 2 Mos 20:14; Ords 5-7; Gal 5:23.] 10 Även om hon fortsatte att tala till Josef dag efter dag, lyssnade han inte på henne eller ville ligga hos henne eller ens vara (vistas i samma rum; umgås) med henne.

11 En dag hände det när han gick in i huset för att uträtta sina sysslor att ingen av de personer som brukade vara i huset var där inne. 12 Då tog hon tag i hans mantel och sa: ”Ligg med mig!” Men han lämnade sin mantel i hennes hand, flydde och tog sig ut [ur huset].

13 När hon såg att han hade lämnat manteln i hennes hand och flytt undan, 14 ropade hon på männen i huset och talade med dem och sa: ”Se, han [min man] har fört in en hebré för att förnedra oss (göra oss till åtlöje). Han försökte våldta mig, men då ropade jag för full hals. 15 När han hörde att jag höjde min röst och ropade för full hals, då lämnade han sin mantel hos mig, flydde och tog sig ut.” [Ibland är flykt ett tecken på svaghet, andra gånger mod. Josef förlorade sin mantel, men behöll sin integritet.]

16 Hon lade hans mantel bredvid sig till dess att hennes herre kom hem. 17 Sedan talade (berättade) hon samma sak till honom: ”Den hebreiske tjänaren som du tog hit kom in till mig och ville förnedra mig (roa sig med mig). 18 När jag höjde min röst och ropade för full hals, då lämnade han sin mantel hos mig, flydde och tog sig ut.”

19 När hans herre hörde sin hustrus ord som hon talade till honom när hon sa: ”Detta gjorde din tjänare mot mig”, då upptändes hans vrede. 20 Josefs herre [Potifar] tog honom och satte honom i fängelset, platsen där kungens fångar hölls bundna. Han var nu där i fängelset.

[Det är inte tydligt vem Potifar blir arg på. Kanske kände han till sin frus sätt. Enligt Yalkut Shimoni, en medeltida rabbin, gjorde Potifars dotter Asenat allt hon kunde för att upprätta och fria Josef från anklagelserna. När Josef senare blir fri från fängelset gifter han sig med Asenat som är Potifars dotter, se 1 Mos 41:45. Tiden i fängelse var en prövning för Josef, den beskrivs i Ps 105:17-19

Berättelsen om Josef är fylld med cykliska mönster och upprepningar: Han har två drömmar (kap 37), han tyder två drömmar (kap 40), hans bröder gör två resor för att se honom (kap 42-43), och här är han oskyldigt fängslad en andra gång.]

21 Men Herren (Jahveh) var med Josef och visade honom nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed) och gav honom nåd (favör, oförtjänt kärlek – hebr. chen) i fängelsechefens ögon. 22 Fängelsechefen satte Josef till att ansvara för alla fångarna (han gav dem i Josefs hand) och allt som gjordes där, det gjordes [beslutades, administrerades] genom honom. 23 Fängelsechefen tittade inte på (gjorde sig ingen oro för) något som var i hans (Josefs) hand, eftersom Herren (Jahveh) var med honom och allt som han [Josef] gjorde lät Herren (Jahveh) lyckas väl.

40

Josef tyder två drömmar

[Josef kom till Egypten som 17-åring, se 1 Mos 37:2. Han tjänade hos Potifar i drygt 10 år innan han blev falskt anklagad för att ha försökt våldta hans hustru. Han är nu omkring 28 år. Två år senare, som 30-åring, blir han befordrad av farao, se 1 Mos 41:46.]

1 Efter en tid hände det sig att munskänken till kungen i Egypten och hans bagare förolämpade sin herre, Egyptens kung.

[Deras brott nämns inte. Enligt judisk tradition var orsaken att en fluga fallit ner i faraos vin och en sten råkat hamna i hans bröd. Andra judiska kommentarer föreslår att de försökt förgifta farao.]

2 Farao var vred mot sina två förmän – mot förmannen över munskänkarna och förmannen över bagarna. 3 Han satte dem i förvar i generalens hus, chefen över livvakten, i fängelset, platsen där Josef var bunden. 4 Chefen över livvakten befallde Josef att vara med dem och han betjänade dem. Dagarna gick och de förblev i fängelset. [Dagar kan syfta på några veckor upp till ett år.]

5 En (och samma) natt hade både den egyptiske kungens munskänk och hans bagare – som båda satt fängslade – var sin dröm. Var och en med sin egen uttydning (betydelse). 6 Josef kom till dem på morgonen och såg dem, och de såg bekymrade ut. 7 Han frågade faraos förmän som var med honom i fängelset i hans herres hus: ”Varför ser ni så bekymrade ut idag?”

8 De sa till honom: ”Vi har drömt en dröm och det finns ingen som kan tolka den.”

Josef sa till dem: ”Tillhör inte uttydningen Gud (Elohim)? Återberätta den (drömmen) för mig.”

9 Munskänkarnas förman återberättade sin dröm för Josef och sa till honom: ”I min dröm såg jag en vinstock framför mig, 10 och i vinstocken var tre kvistar och på dem sköt knoppar fram, och dess klasar bar fram (mogna) druvor för skörd, 11 och faraos bägare var i min hand och jag tog druvorna och pressade dem i faraos bägare och jag gav bägaren till faraos hand.”

12 Josef sa till honom: ”Detta är uttydningen, de tre grenarna är tre dagar. 13 Om tre dagar ska farao lyfta upp ditt huvud och upprätta dig till din ställning (tjänst – hebr. ken; samma ord som översätts ”fundament” i 2 Mos 30:18), du ska ge farao bägaren i hans hand så som du tidigare gjort, när du var hans munskänk. 14 Men kom ihåg mig när det går väl för dig, och visa mig nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed) och berätta om mig för farao och för mig ut ur detta hus. 15 För jag har verkligen blivit (oskyldigt) bortrövad från hebréernas land och inte heller här har jag gjort något som förtjänar att jag har hamnat i fängelsehålan.”

[Josef kände sig bortglömd. Han blev en slav som 17-åring, oskyldigt anklagad och kastad i fängelse. Först när han är 30 år blir han fri – 13 år är en lång tid! Människor kan glömma, men Gud glömmer inte Jer 29:11-13.]

16 När bagarnas förman såg att uttydningen var god, sa han till Josef: ”Jag hade också en dröm, och i den såg jag tre korgar med bröd som var på mitt huvud. 17 I den översta korgen fanns alla sorters bakat bröd för farao men fåglarna åt upp det i korgen på mitt huvud.”

18 Josef svarade och sa: ”Detta är uttydningen, de tre korgarna är tre dagar. 19 Om tre dagar ska farao lyfta upp (ta av) ditt huvud från dig, han ska hänga upp dig på trä och fåglarna ska äta upp allt ditt kött från din kropp.”

20 Tre dagar senare, på faraos födelsedag, ställde han till fest för alla sina tjänare. Han ”lyfte upp huvudet på” [upphöjde] sin förman över munskänkarna [återinsatte honom i tjänst, se vers 13] och ”lyfte upp huvudet på” [halshögg] sin förman över bagarna. 21 Han återinsatte förmannen för munskänkarna i hans ämbete och han gav bägaren till faraos hand. 22 Men han hängde upp förmannen för bagarna [på trä – dödade honom], i enlighet med det som Josef uttytt för dem. [1 Mos 40:19] 23 Men förmannen för munskänkarna kom inte ihåg Josef utan glömde bort honom.

41

Faraos drömmar

1 När två hela år hade gått [sedan munskänken blivit återinsatt i sin tjänst] hade farao en dröm. Han drömde att han stod vid Nilen (hebr. jeor). [Ordet används generellt om flod/kanal, men också specifikt för Nilen.] 2 Se, sju kor kom upp ur floden, välgödda och feta, och de åt av sjögräset. 3 Sju andra kor kom upp efter dem från floden, de var klena och utmärglade och stod bredvid de andra korna på flodstranden. 4 De klena och utmärglade korna åt upp de välgödda och feta korna. Sedan vaknade farao.

5 Han sov och drömde en andra gång. Se, sju stjälkar med säd sköt upp, frodiga och välmatade. 6 Efter dem kom sju stjälkar som var tunna och tomma, pinade av östanvinden, och sprang efter dem. 7 De sju tunna och tomma slukade de sju frodiga och välmatade. Farao vaknade och förstod att det var en dröm. [Det var en skrämmande dröm.]

8 På morgonen var han orolig i sitt inre och sände efter och kallade på Egyptens spåmän (skrivare, från ordet för penna) och alla visa män. Farao återgav sin dröm men det fanns ingen som kunde uttyda den för farao.

Josef tyder faraos drömmar

9 [Förmannen till munskänkarna hörde om drömmarna och kom ihåg Josef.] Då talade förmannen för munskänkarna till farao och sa: ”Jag kommer ihåg mina synder idag. 10 Farao var vred på sin tjänare och satte mig i fängelse i generalens hus, chefen över livvakten, mig och förmannen för bagarna. 11 Vi båda drömde en dröm samma natt, men drömmarna hade olika betydelser. 12 Med oss var en ung man, en hebré, tjänare hos chefen över livvakten [1 Mos 37:36]. När vi återgav våra drömmar för honom, tydde han dem. Han gav oss var sin uttydning. 13 Det skedde precis som han sagt till oss – jag blev återinsatt i mitt ämbete (ställning) [av farao, se 1 Mos 40:13], men den andre [bagaren] blev upphängd [på trä, se 1 Mos 40:19].”

14 Då skickade farao efter och kallade på Josef och de skyndade sig att hämta honom från fängelsehålan. Han rakade sig och bytte kläder och kom inför farao.

15 Farao sa till Josef: ”Jag har drömt en dröm och det finns ingen som kan uttyda den för mig. Jag har hört sägas om dig att när du hör en dröm kan du uttyda den.”

16 Josef svarade farao och sa: ”Det är inte i min egen kraft, men Gud ska ge farao ett fridsamt (shalom) svar (ett lugnande svar).”

17 Farao talade till Josef:

______

”I min dröm stod jag på stranden till Nilen. 18 Se, sju kor kom upp ur floden, välgödda och feta, och de åt av sjögräset. 19 Sju andra kor kom upp efter dem, de var klena och utmärglade, något så anskrämligt har jag aldrig sett i Egyptens land. 20 De klena och utmärglade korna åt upp de sju första välgödda och feta korna. 21 När de hade ätit upp dem kunde man inte förstå att de hade ätit dem, de var fortfarande lika klena och utmärglade som från början. Sedan vaknade jag.

22 Jag såg i min dröm sju stjälkar med säd skjuta upp, frodiga och välmatade. 23 Och se, sju stjälkar som var tunna och tomma och pinade av östanvinden sprang efter dem. 24 De tunna och tomma slukade de sju frodiga och välmatade stjälkarna.

______

Jag berättade för mina spåmän (skrivare, från ordet för penna) men det var ingen som kunde ge mig en förklaring.”

25 Josef sa till farao: ”Faraos dröm är en. [De två drömmarna hör ihop.] Gud (Elohim) har berättat [uppenbarat profetiskt] för farao vad han ska göra. 26 De sju välgödda och feta korna är sju år och de sju frodiga och välmatade stjälkarna är sju år. Drömmen är en (och densamma). 27 De sju klena och utmärglade korna som kom upp efter dem är sju år och även de sju stjälkarna som var tunna och tomma och pinade av östanvinden, det är sju år av hungersnöd.

28 Detta är de ting jag talar med farao om, det som Gud är på gång att göra har han visat för farao. 29 Se, det kommer sju år som ska ge riklig (god, överflödande) avkastning i Egyptens land. 30 Efter dem ska det komma sju år av hungersnöd och överflödet ska glömmas bort i Egyptens land och hungersnöden ska (istället) förtära landet. 31 På grund av hungersnöden som kommer efter, ska man inte komma ihåg (ordagrant inte veta om) överflödet, eftersom hungersnöden ska bli så fruktansvärd. 32 Av den anledningen fick farao två drömmar, eftersom dessa ting är fastställda (beslutade) av Gud (Elohim) och Gud ska snart låta det ske.”

33 [Josef fortsatte:] ”Därför bör farao nu utse en förståndig och vis person och sätta honom över Egyptens land. 34 Låt farao göra detta och låt honom utse tillsyningsmän över landet. Samla in en femtedel [spara 20%] från Egyptens land under de sju överflödande åren (då det blir stora skördar). 35 Låt dem samla all mat som skördas under de överflödande åren som kommer och lagra upp säden i faraos hand [i faraos lador] till mat i städerna och låt dem bevara (ta väl hand om) den. 36 Maten ska lagras i landet för de sju åren av hungersnöd, som ska komma i Egyptens land, så att landet inte går under genom hungersnöden.”

37 Detta (förslag) syntes gott i faraos ögon och i hans tjänares ögon. 38 Farao sa till sina tjänare: ”Kan vi finna en man som denna, en man som har Guds (Elohims) Ande i sig?”

39 Farao sa till Josef: ”Eftersom Gud (Elohim) har visat dig allt detta, finns det ingen lika förståndig och vis person som du. 40 Du ska råda över mitt hus och i enlighet med dina ord ska allt mitt folk regeras, bara tronen ska vara större än du.”

[Josef blir befordrad till den högste ämbetsmannen i Egypten, bara farao själv är högre i rang. Ordagrant: ”din mun ska allt mitt folk kyssa”, jfr Ps 2:11-12.]

Josef blir satt över hela Egyptens land

41 Vidare sa farao till Josef: ”Se jag har satt dig över hela Egyptens land.” 42 Farao tog sin signetring från sin hand och satte den på Josefs hand och klädde honom i praktfulla dräkter av fint linne och satte en guldkedja runt hans hals. [Istället för fängelsekläder får Josef fina linnekläder. Två gånger hade han förlorat sin mantel, nu får han en ny. Istället för fängelsets järnkedjor (Ps 105:18) får han nu kedjor av guld!] 43 Han lät honom åka i den andra vagnen (vagnen bakom faraos egen vagn) som han hade och de ropade framför honom: ”Avrech [knäböj]!” Och han satte honom över hela Egyptens land.

[Ordet avrech är troligtvis ett egyptiskt ord som är en uppmaning att böja knä, ett sätt att visa respekt som i Egypten främst gällde vördnad för gudarna. Farao betraktades som en gud och genom att visa samma respekt för Josef upphöjs även han till en gudomlig status.]

44 Farao sa till Josef: ”Jag är farao och utan din tillåtelse ska ingen man lyfta upp sin hand eller sin fot i hela Egyptens land.” 45 Farao gav Josef namnet Tsofnat-paneach [som betyder ”uppenbarare av hemligheter”], och till hustru gav han honom prästen Potiferas dotter Asenat från On. Och Josef vandrade ut över Egyptens land. [Potiferas är en längre form av namnet Potifar. De tidigaste rabbinska traditionerna (Rashi, Rashbam och Alshish) säger att det var samma Potifar (1 Mos 39:4, 20) som fängslade Josef och som var general, se 1 Mos 39:1.] 46 Josef var 30 år gammal när han stod inför farao, kungen i Egypten. Josef gick ut från faraos ansikte och vandrade runt i [inspekterade] hela Egyptens land.

[Det finns flera paralleller mellan Josef och Jesus. Josef fick en brud samtidigt som han fortfarande var förkastad av sina egna bröder. Den kristna kyrkan har sedan slutet på Apostlagärningarnas tid bestått mest av hedningar, se Rom 11:25. Jesus var också 30 år när han började sin publika tjänst, se Luk 3:23]

47 Under de sju överflödande åren gav marken sin gröda i stora mängder. 48 Han samlade upp all mat under de sju åren som var i Egyptens land och lagrade maten i städerna [nära där människorna bodde]. Markens mat som fanns runtomkring varje stad samlade han [strategiskt] in i den staden. 49 Josef lagrade säd som havets sand, enorma mängder, tills det inte längre var möjligt att hålla räkning på (bokföra) allting för det var så stora mängder (bokstavligt utan siffror, omöjligt att räkna).

[En del språkvetare tror att Josef uppfann det första alfabetet, i syfte att förenkla bokföring över alla grödor som skulle förvaras. Fram till den här tiden användes skriftspråk i form av hieroglyfer, vilket Josef säkerligen fick lära sig när han togs i tjänst hos farao. Men om det är så att Josef istället uppfann alfabetet så var det detta som Mose fick lära sig under sina år i faraos palats, så att han sedan hade ett skriftspråk med alfabetets bokstäver när han under ökenvandringen skrev ner de fem Moseböckerna.]

50 Till Josef föddes två söner innan hungeråren kom, som Asenat, dotter till Potifera, prästen i On, födde åt honom. 51 Josef gav sin förstfödda namnet Manasse (hebr. Menasheh): ”För Gud har fått mig att glömma (hebr. nashah) min träldom och min fars hus.” [Namnet Manasse betyder ”få att glömma”.] 52 Den andra gav han namnet Efraim: ”För Gud har gjort mig fruktsam i mina bedrövelsers land.” [Namnet Efraim betyder ”dubbel frukt”.]

[Guds ordning är först Manasse, sedan Efraim. Först måste vi ”glömma” och komma över det som varit, förräderiet, de falska anklagelserna, fängelset och den orättfärdiga behandlingen innan vi kan bära frukt. Istället för att söka hämnd, måste vi förlåta våra bröder och föda ”Manasse”, se Fil 4:8.]

53 De sju överflödande åren som var i Egyptens land tog slut, 54 och de sju hungeråren började, precis som Josef hade sagt. Det var hungersnöd i alla länder (runt hela Medelhavet och även söderut i Afrika) men i Egypten fanns det bröd. 55 När hela Egypten svalt, ropade folket till farao efter bröd, och farao sa till alla egyptier: ”Gå till Josef och det han säger till er, gör det.”

56 Hungersnöden var över hela jorden. Men Josef öppnade upp alla förrådshus och sålde till egyptierna. Hungersnöden var svår i Egyptens land. 57 Hela världen kom till Egypten, till Josef, för att köpa säd eftersom hungersnöden var svår i hela världen.

42

Josefs bröder till Egypten

1 När nu Jakob såg (förstod) att det [faktiskt] fanns säd i Egypten, sa Jakob till sina söner: ”Varför ser ni på varandra?” [Trots att Jakob var på väg att bli blind, se 1 Mos 48:8, hade han en klarhet att se vad som skulle göras. Brödernas oförmåga att se och agera står i skarp kontrast till Josef som både förutsåg hungersnöden och förberedde.] 2 Han sa: ”Se, jag har hört att det finns säd i Egypten. Gå ner dit och köp därifrån åt oss, så att vi kan leva och inte dö [av hungersnöd].”

3 Josefs tio bröder [halvbröder] gick då ner för att köpa säd från Egypten. 4 Men Benjamin, Josefs [yngre] bror, sände Jakob inte iväg med sina bröder för han sa (tänkte för sig själv): ”Tänk om någon olycka skulle drabba honom.” [Benjamin och Josef var helbröder. Rakel var deras mor.] 5 Israels söner kom bland alla de andra som kom [den 8-10 dagar långa resan ner till Egypten] för att handla, för hungersnöden var stor i Kanaans land.

[Josef kom som 17-åring till Egypten. Vid 30 års ålder blev han befordrad, och nu, 9 år senare, kommer hans bröder för att köpa säd av honom – 22 år efter att de sålde honom som slav. Den första drömmen som Josef haft går nu i uppfyllelse, se 1 Mos 37:5-8 – nästan. När de böjde sig för honom räknar han dem; de var tio, inte elva. Var är den elfte?]

6 Josef var guvernör över landet, det var han som skötte försäljningen till alla människor i landet. Josefs bröder [tio av dem, se vers 3] kom och bugade inför honom med sina ansikten mot marken. 7 Josef såg sina bröder och kände igen dem, men gjorde sig själv oigenkännlig för dem och talade hårt (med myndig röst) till dem och han sa till dem: ”Varifrån kommer ni?” och de svarade: ”Från Kanaans land för att köpa mat.”

8 Josef kände igen sina bröder, men de kände inte igen honom. 9 Josef kom ihåg drömmarna som han hade drömt om dem [1 Mos 37:5-11] och sa till dem: ”Ni är spioner som kommer för att se landets nakenhet (var svagheterna finns).”

10 De sa till honom: ”Nej, min herre, dina tjänare har kommit för att köpa mat. 11 Vi är alla en mans söner, vi är ärliga män, dina tjänare är inte några spioner.” 12 Han sa till dem: ”Nej, för att se landets nakenhet (var svagheterna finns) har ni kommit.”

13 De sa: ”Vi, dina tjänare, är tolv bröder, söner till en man i Kanaans land, vår yngste är hos sin far och en finns inte längre.”

14 Josef sa till dem: ”Det är det jag talade till er när jag sa: ’Ni är spioner.’ 15 Genom detta ska ni prövas, så sant farao lever, ni ska inte gå härifrån om inte er yngste bror kommer hit. 16 Sänd en av er och låt honom hämta er bror och ni ska vara fängslade för att era ord ska prövas, huruvida det är sanning i er. Annars, så sant farao lever, är ni verkligen spioner.” 17 Han satte dem alla tillsammans i förvar i tre dagar.

18 På tredje dagen sa Josef till dem: ”Gör detta så får ni leva, för jag fruktar (vördar) Gud (Elohim), 19 om ni är ärliga män, låt en av era bröder vara bunden i fängelset, men gå ni och ta med er säd för hungersnöden i era hus, 20 och ta med er yngste bror till mig, så ska era ord bli prövade och ni ska inte dö.” De gjorde så. [Simeon, den näst äldste sonen, lämnas kvar i Egypten, se vers 36.]

21 [Samtidigt som Josef var där började bröderna prata med varandra.] De sa: ”Vi är verkligen skyldiga för vår bror, när vi såg ångesten i hans själ när han ropade efter nåd (hebr. chanan) utan att lyssna, därför har denna olycka kommit över oss.”

22 Ruben [Jakobs förstfödde (med Leah)] svarade dem och sa: ”Talade jag inte till er och sa att ni inte skulle synda mot barnet, men ni lyssnade inte? Därför utkrävs hans blod” 23 De visste inte att Josef förstod dem, för tolken var emellan dem. 24 [Josef blev djupt rörd av vad han hörde.] Han vände sig ifrån dem och grät. Han återvände till dem och talade till dem och tog Simeon ifrån dem och lät fängsla honom inför deras ögon. [Simeon betyder ”den som hör”. Josef prövar sina bröder om de skulle överge Simeon, på samma sätt som de övergav honom. Simeon var känd för sin hårdhet, se 1 Mos 34:25; 49:5-7. Kanske var det han som var den drivande bakom hur bröderna behandlade Josef drygt 20 år tidigare.]

25 Sedan befallde Josef att man skulle fylla deras kärl med säd och ge tillbaka varje mans pengar i hans säck och ge dem matsäck för resan, och så gjordes för dem. 26 De lastade sina åsnor med sin säd och reste därifrån.

27 När en av dem öppnade sin säck på rastplatsen för att utfodra sin åsna, upptäckte han sina pengar och se, de låg överst i säcken. 28 Han sa till sina bröder: ”Mina pengar har lagts tillbaka, och de ligger i min säck.”

De blev förskräckta (deras hjärtan svek dem) och de vände sig oroligt till varandra och sa: ”Vad är det som Gud (Elohim) har gjort mot oss?”

Bröderna kommer tillbaka till Jakob

29 De kom tillbaka till sin far Jakob, i Kanaans land, och berättade för honom allt som hade hänt dem och sa: 30 ”Mannen, herren i landet, talade hårt (med myndig röst) till oss och tog oss för att vilja spionera på landet. 31 Vi sa till honom: Vi är ärliga män, vi är inte spioner. 32 Vi är tolv bröder, söner till vår far, en finns inte och den yngste är hos sin far de här dagarna, i Kanaans land. 33 Mannen, herren i landet sa till oss, härigenom ska jag veta att ni är ärliga män, lämna en av era bröder hos mig och ta med er säd för hungersnöden i era hus och gå er väg. 34 Ta med er yngste bror till mig, då ska jag veta att ni inte är spioner utan ärliga män. Då ska jag befria er bror till er och ni kan röra er i landet.”

35 När de tömde sina säckar, fann var och en sin penningpung i sin säck. När de och deras far såg penningpungarna blev de rädda. 36 Jakob, deras far, sa till dem: ”Ni har berövat mig mina barn. Josef finns inte och Simeon finns inte och nu vill ni ta bort Benjamin. Över mig har allt detta kommit (allt detta har drabbat mig).”

37 Ruben talade till sin far och sa: ”Du ska dräpa mina två söner om jag inte för honom tillbaka till dig. Ge honom i min hand och jag ska föra tillbaka honom till dig.” [Ruben hade fyra söner, så hebreiskan antyder ”två av mina söner”.]

38 Jakob svarade: ”Min son [Benjamin] ska inte gå ner med dig, för hans bror är död och han är den ende som är kvar, om något ont drabbar honom på vägen som ni går, då störtar ni ner mina gråa hår med sorg i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).”

[Josef och Benjamin är Rakels enda söner som hon födde åt Jakob. Eftersom Rakel var hans första kärlek, se 1 Mos 29:18, är dessa två söner extra viktiga för honom. Hon dog dessutom i barnsäng när Benjamin föddes.]

43

Den andra resan till Egypten

1 Hungersnöden var svår i landet. 2 När de hade ätit upp säden som de hade hämtat från Egypten sa deras far till dem: ”Gå igen och köp oss lite mat.”

3 Juda talade till honom och sa: ”Mannen varnade oss tydligt och sa: ’Ni ska inte se mitt ansikte utan att ha er bror med er.’ 4 Om du sänder vår bror med oss ska vi gå ner och köpa dig mat, 5 men om du inte vill låta honom gå, kommer vi inte att gå, för mannen sa till oss: ’Ni ska inte se mitt ansikte utan att ha er bror med er.’ ”

6 Israel [som tidigare hette Jakob, se 1 Mos 32:28] sa: ”Varför har ni gjort så ont mot mig att ni har berättat för mannen att ni hade ännu en bror?”

7 De svarade: ”Mannen frågade detaljerat om oss och angående vår släkt och sa: Lever er far fortfarande? Har ni ytterligare en bror? Vi berättade för honom med dessa ord. Skulle vi på något sätt kunna veta att han skulle säga: För hit er bror?”

8 Juda sa till sin far Israel: ”Sänd gossen [Benjamin] med mig så ska vi stå upp och gå, så att vi får leva och inte dö, både vi och du och även våra små. 9 Jag ska vara garanten för honom. Från min hand ska du utkräva honom om jag inte för honom tillbaka till dig och ställer honom framför dig. Då ska jag bära skulden för det för evigt. 10 Om vi inte hade dröjt oss kvar skulle vi redan ha varit tillbaka en andra gång.” [Detta var ett anmärkningsvärt uttalande från Juda. Vi anar att hans hjärta var ångerfullt. Juda hade själv förlorat två söner, se 1 Mos 38:7, 10, han förstod verkligen sin fars känslor och kunde av personlig erfarenhet känna med honom.]

11 Deras far Israel sa till dem: ”Om det måste vara så nu, så gör detta. Ta av landets utvalda frukter i era väskor och ta med gåvor till mannen, lite balsam och lite honung, kryddor och myrra, nötter och sötmandel. [Ironiskt nog är det samma varor som fanns i karavanen som förde med Josef till Egypten, se 1 Mos 37:25, som nu förs ned som gåvor till Josef.] 12 Ta med er dubbla summan pengar i er hand och de pengarna som kom tillbaka överst i era säckar. Måhända var det ett misstag. 13 Ta också er bror [Benjamin] och stå upp och gå igen till mannen. 14 Må Allsmäktig Gud (El Shaddaj) ge er evig nåd (gränslös barmhärtighet) inför den mannen [som ju är Josef – ännu dold för dem], så att han befriar er andra bror [Simeon, se 1 Mos 42:19, 36] och Benjamin. Och för min del – om jag blir barnlös (berövas mina barn), så är jag barnlös (berövad).” [Jakob förtröstar på att Guds vilja ska få ske, se 2 Kung 7:4; Est 4:16.]

[Detta är första gången som det hebreiska ordet rachamim förekommer i GT. Det betyder evig nåd, obegränsad barmhärtighet, gränslöst medlidande, oändligt förbarmande. Då ordet står i plural finns det ingen början och inget slut, det är omöjligt att räkna, det saknar begränsningar. Därav översättningar som på olika sätt uttrycker detta med adjektiv som evig, oändlig, gränslös m.m. Huvudbetydelsen i ordet är nåd, men hebreiskan har fem olika rötter för detta ord. Just denna rot betonar att nåden innebär barmhärtighet, medlidande och förbarmande.

Rachamim delar även rot med ordet för livmoder rechem. Det ger nåden i detta uttryck ytterligare en dimension av att vara värnande och beskyddande på samma sätt som livmodern är det lilla, hjälplösa och värnlösa barnets beskydd. På samma sätt som det ofödda barnet också är helt beroende av navelsträngen för att få näring, ligger i detta ord för nåd även en dimension som visar att vi är helt och hållet beroende av Guds eviga nåd för att ens överleva! Det gör att barmhärtigheten, medlidandet och förbarmandet får mycket djupare dimensioner än en allmän välvilja.]

15 Männen (hebr. enosh) [Josefs bröder] tog gåvorna och de tog dubbla summan pengar i sina händer samt Benjamin och steg upp och gick ner till Egypten och stod inför Josef. 16 När Josef såg Benjamin med dem sa han till dem över sitt hus [betjänterna]: ”För in männen i huset, slakta ett djur och gör i ordning köttet, för männen ska äta middag med mig idag.”

17 Mannen (hebr. ish) [en av betjänterna i huset] gjorde som Josef bett honom och han förde in männen (hebr. enósh) i Josefs hus. 18 Männen [Josefs bröder] var rädda eftersom de fördes in i Josefs hus och de sa: ”På grund av pengarna som lagts tillbaka i våra säckar första gången har vi förts in, för att han ska kunna söka en anledning mot oss och överfalla oss och ta oss som slavar med våra åsnor.”

19 De kom nära betjänten i Josefs hus och de talade med honom vid dörren till huset 20 och sa: ”Min herre (hebr. adón), vi kom verkligen ner för att köpa mat första gången, 21 men det hände att när vi kom till rastplatsen, öppnade vi våra säckar och var och en fann sina pengar överst i sin säck, våra pengar i full vikt. [1 Mos 42:26-28] Vi har nu tagit med oss dem tillbaka i våra händer. 22 Vi har också tagit med oss andra pengar hit ner i våra händer för att köpa mat. Vi vet inte vem som lagt våra pengar i våra säckar.”

23 Då sa han: ”Frid (shalom) vare med er, frukta inte. Er Gud (Elohim) och era fäders Gud (Elohim) har gett er skatter i era säckar. Jag har fått era pengar.” Sedan förde han ut Simeon till dem.

24 Mannen (hebr. ish) [Josefs tjänare] tog in männen (hebr. enosh) i Josefs hus och gav dem vatten och de tvättade sina fötter och han gav deras åsnor foder. 25 De gjorde i ordning sina gåvor inför Josefs ankomst vid middagstiden, för de hörde att de skulle äta mat där.

26 När Josef kom hem tog de fram gåvorna som var i deras händer och förde in dem i huset och böjde sig ner inför honom, ända till marken. 27 Han frågade dem om deras hälsa och sa: ”Är allting väl med er far, den gamle mannen som ni talade om? Lever han fortfarande?”

28 De svarade: ”Din tjänare, vår far, mår väl, han lever fortfarande.” Och de böjde sina huvuden i en vördnadsfull hälsning.

29 Han lyfte upp sina ögon och såg sin bror Benjamin, sin [egen] mors [Rakels] son, och sa: ”Är detta er yngste bror som ni talade med mig om?” Han sa vidare: ”Må Gud (Elohim) visa nåd (oförtjänt kärlek, trofasthet – chanan) mot dig, min son.” 30 Josef fick bråttom att söka efter en plats där han kunde gråta, eftersom han berördes djupt av nåd (barmhärtighet, medlidande) gentemot sina bröder, och han gick in i sin kammare och grät där.

31 Han tvättade sitt ansikte och kom ut (till bröderna) igen och behärskade sig och sa: ”Duka fram mat.”

32 De serverade (dukade fram) [först] åt honom för sig, och [sedan] bröderna för sig och [sist] egyptierna som åt med honom för sig själva. Egyptierna kan nämligen inte äta tillsammans med hebréerna, eftersom det skulle vara anstötligt för dem. [Egyptierna ansåg sig förmer än andra folk, och man associerade sig inte med dem genom att äta vid samma bord. Den grekiska historikern Herodotos (484-425 f.Kr.) bekräftar att egyptierna inte ens använde kärl, knivar eller spett gjorda i Grekland. De tog inte kött uppskuret med en grekisk kniv i sin mun. Egyptierna såg också ned på folk som var boskapsskötare, se 1 Mos 46:34.] 33 De satt framför honom, den förstfödde [främst] enligt sin förstfödslorätt, och den yngste efter sin ålder. [Josef har placerat dem så att alla sitter i åldersordning.] Männen [de 11 bröderna] tittade förundrat på varandra. [De förundrades över hur Josef kunde veta deras inbördes ålder. Sannolikheten att slumpmässigt välja denna ordning är ytterst liten, en på närmare 40 miljoner.] 34 Framför honom delades portioner ut åt dem, men Benjamins portion var fem gånger så stor som någon av de andras. De drack och var glada med honom.

[Varför ger Josef Benjamin mer mat, och även senare mer pengar och 5 dräkter, se 1 Mos 45:22? Följde han sin fars spår att favorisera en av bröderna? Nej, Josef prövade bröderna för att se om de skulle bli avundsjuka igen. Hade de ödmjukat sig, kunde de glädja sig även om en broder blev mer välsignad, eller skulle de göra sig av med Benjamin på samma sätt som de försökt göra sig av med Josef?]

44

Silverbägaren i Benjamins säck

1 Han befallde husets tjänare och sa: ”Fyll männens säckar med mat, så mycket som de kan bära, och lägg vars och ens pengar överst i säcken. 2 Lägg sedan min bägare, silverbägaren, överst i den yngstes säck och hans pengar för säden.” De gjorde så som Josef hade talat.

3 Så snart morgonen grydde sändes männen iväg, de och deras åsnor. 4 När de hade kommit ut ur staden och inte hunnit så långt, sa Josef till sin tjänare: ”Gå efter männen och när du kommer ikapp dem ska du säga till dem: ’Varför har ni lönat gott med ont? 5 Är det inte denna som min herre dricker ur och genom vilken han verkligen blir gudomlig? Ni har gjort ont som har gjort detta.’ ”

6 När han kom ikapp dem talade han dessa ord till dem. 7 De svarade honom: ”Varför talar min herre ord som dessa? Det är fjärran från dina tjänare att göra något sådant. 8 Se, pengarna som vi fann överst i våra säckar har vi fört tillbaka från Kanaans land, hur skulle vi då kunna stjäla silver och guld ur din herres hus? 9 Hos den av dina tjänare som den blir funnen, låt honom dö, och vi ska bli vår herres slavar.”

10 Han svarade: ”Låt det nu bli som ni har sagt. Den hos vilken den blir funnen ska vara min slav och ni övriga ska vara oskyldiga.”

11 Då skyndade de sig, var och en, att ta ner sin säck på marken och var och en av dem öppnade sin säck. 12 Han sökte och började med den äldste och fortsatte [i åldersordning] till den yngste ... och bägaren blev funnen i Benjamins säck. 13 De rev sönder sina kläder [i sorg och förtvivlan]! Sedan lastade var och en sin åsna och de återvände till staden.

14 Juda och hans bröder kom tillbaka till Josefs hus. [Juda kommer ha en avgörande roll i denna del, så han lyfts redan nu fram i berättelsen. Han var den som lovat ta hand om Benjamin, se 1 Mos 43:9. I stycket som följer refererar han 14 ggr till sin ”far”.] Josef var fortfarande kvar där [i huset, han var förberedd och väntade på dem] och de föll ner på marken inför honom. 15 Josef sa till dem: ”Vad är det ni har gjort? Vet ni inte att en man som jag verkligen är gudomlig?”

16 Juda svarade: ”Vad kan vi säga till vår herre? Vad ska vi tala? Hur ska vi förklara oss själva (rättfärdiga oss)? Gud har funnit dina tjänares missgärningar, vi är min herres slavar, både vi och den i vars hand bägaren blev funnen.”

17 Men Josef sa: ”Det skulle vara fjärran från mig att göra så. Den man i vars hand bägaren blev funnen, han ska vara min slav, men ni andra, stå upp och gå i frid (shalom) till er far.”

Juda vädjar för Benjamin

18 Juda kom nära honom [Josef] och sa: ”Min herre, låt din tjänare, jag ber dig (vädjar), få tala ett ord i min herres öra, och låt inte din vrede upptändas mot din tjänare, för du är som farao. 19 Min herre frågade sina tjänare och sa: ’Har ni en far eller en bror?’ 20 Vi svarade min herre: ’Vi har en far som nu är gammal, och han har en son som han fått på gamla dagar. Pojkens bror är död. Därför är han ensam kvar efter sin mor, och hans far älskar honom.’

21 Då sa du till dina tjänare: ’För honom ner med er så att jag kan se honom med mina ögon.’ 22 Vi svarade min herre: ’Ynglingen kan inte lämna sin far, för om han lämnar sin far kan hans far dö.’ 23 Men du sa till dina tjänare: ’Om inte er yngste bror följer med er ner hit, ska ni inte se mitt ansikte igen.’ 24 När dina tjänare kom till vår far berättade vi min herres ord för honom.

25 Och vår far sa: ’Gå igen och köp oss lite mat,’ 26 och vi svarade: ’Vi kan inte gå ner om inte vår yngste bror är med oss, då ska vi gå ner, för vi får inte se mannens ansikte om inte vår yngste bror är med oss.’ 27 Då sa din tjänare, min far, till oss: ’Ni vet att min hustru födde två söner åt mig, 28 och den ene har gått ifrån mig’ och han sa: ’Han har säkert slitits i stycken och jag har inte sett honom sedan dess, 29 om ni tar denne enda ifrån mig också och något drabbar honom så för ni ner mitt gråa hår med sorg i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).’

30 Vet därför att när jag [Juda] kommer till din tjänare, min far [Jakob], och ynglingen inte är med oss – eftersom hans eget liv är helt sammanfogat med hans liv [ordagrant: hans själ är bunden i hans själ] – 31 då kommer det bli hans död, om han ser att inte ynglingen är med. Din tjänare [jag Juda] kommer att dra ner de gråa håren på din tjänare, vår far [Jakob], med sorg till Sheol (underjorden). 32 Din tjänare blev en garant för ynglingen gentemot min far och jag sa: ’Om jag inte för tillbaka honom till dig ska jag bära skulden och skammen för min far för evigt.’ [1 Mos 43:9]

33 Låt därför nu din tjänare, jag ber dig (vädjar), stanna här som slav åt min herre istället för ynglingen, och låt ynglingen gå upp med sina bröder. 34 Hur ska jag kunna gå upp till min far om ynglingen inte är med mig? Annars måste jag se på det onda som kommer över min far.”

45

Josef ger sig tillkänna

1 Josef kunde inte behärska sig själv framför alla dem som stod hos honom och han ropade: ”Se till att allt tjänstefolk går ut härifrån!” Ingen av hans tjänare var med honom när han gav sig till känna för sina bröder. 2 Han grät högljutt så att egyptierna hörde och faraos hus hörde.

3 Josef sa till sina bröder [på hebreiska]: ”Jag är Josef! Lever min far fortfarande?” Hans bröder kunde inte svara honom, de stod där förskräckta (chockade) framför honom.

4 Josef sa till sina bröder: ”Kom närmare mig”, så de kom nära [så Josef kunde viska till dem utan att egyptierna skulle höra deras konversation]. Då sa han [i låg ton]:

”Jag är Josef, er bror, som ni sålde till Egypten. [1 Mos 37:25-28] 5 Var inte ledsna och arga på er själva för att ni sålde mig hit. Gud har sänt mig före er för att bevara människors liv. 6 I 2 år har det nu varit hungersnöd i landet, och i ytterligare 5 år ska man varken plöja eller skörda. 7 Gud har sänt mig hit före er för att bevara er och rädda era liv genom en stor befrielse. 8 Ja, det var Gud som skickade hit mig, inte ni [1 Mos 50:19-20; Ps 105:17]. Han har gjort mig till faraos närmaste rådgivare, herre över hans hus, och härskare över hela Egyptens land. 9 Skynda er att gå upp till min far och säg till honom: ’Så säger din son Josef, Gud har gjort mig till herre över hela Egypten, kom ner till mig, dröj inte. [Josefs ord måste ha påmint dem om vad han sagt tidigare, se 1 Mos 37:8.] 10 Du ska bo i landet Goshen och du ska vara nära mig, du och dina söner och dina sonsöner och dina hjordar och dina herdar och allt det du äger. 11 Jag ska försörja dig där, för det är fortfarande 5 år kvar av hungersnöden. Annars blir du fattig, du, ditt hushåll och allt som du har.’ 12 Och se, era ögon ser och min bror Benjamins ögon (ser), att det är min mun som talar till er. 13 Ni ska berätta för min far om all min härlighet i Egypten, och om allt som ni har sett och ni ska skynda er att föra min far hit.”

14 Han kastade sig om halsen på sin bror Benjamin och grät (kramade om honom, se 1 Mos 46:29) och Benjamin grät vid hans hals. 15 Han kysste alla sina bröder och grät med dem. Sedan talade hans bröder med honom.

16 Uppståndelsen hördes i faraos hus och man sa: ”Josefs bröder har kommit!” Det behagade farao väl, liksom hans tjänare. 17 Farao sa till Josef: ”Säg till dina bröder: ’Detta ska ni göra; lasta era djur och gå till Kanaans land, 18 och ta er far och ert hushåll och kom till mig. Jag ska ge er det goda i Egyptens land och ni ska äta det feta i landet.’ [Hes 34:3]

19 Du är också befalld (får uppdraget), gör detta. Ta er vagnar från Egyptens land för era små och för era fruar och för hit er far och kom. 20 Oroa er inte för era tillhörigheter, för det bästa i hela Egyptens land är ert.”

21 Israels söner gjorde så, och Josef gav dem vagnar i enlighet med faraos befallning, och gav dem proviant för resan. 22 Till alla, varje man, gav han ett ombyte av kläder, men till Benjamin gav han 300 shekel [3,45 kg] silver och fem ombyten av kläder. 23 Till sin far sände han på samma sätt tio åsnor lastade med det goda från Egypten och tio åsneston lastade med säd och bröd och proviant för resan. 24 Så sände han iväg sina bröder och de reste och han sa till dem: ”Se till att ni inte blir oroliga (börjar att skaka, darra) på vägen.”

25 De gick upp, ut ur Egyptens land och kom in i Kanaans land till Jakob, sin far. 26 De berättade för honom och sa: ”Josef lever fortfarande och han är ledare över hela Egyptens land.” Då lamslogs hans hjärta [slutade hans hjärta nästan att slå], för han kunde inte tro dem. 27 De talade (berättade) alla Josefs ord som han hade talat till dem. När han såg vagnarna som Josef hade sänt för att bära honom, blev Jakobs, deras fars, ande förnyad (återupplivad) i honom. 28 Israel sa: ”Det är nog. Josef min son lever fortfarande. Jag vill gå och se honom innan jag dör.”

46

Jakob flyttar till Egypten

1 Israel [Jakob] gjorde resan med allt som han ägde och kom till Beer-Sheva. Där offrade han till sin far Isaks Gud (Elohim). 2 Gud talade till Israel i en dröm på natten och sa: ”Jakob, Jakob!”

”Här är jag”, svarade han.

[Det var 22 år sedan Jakob hade hört Herrens röst på detta sätt, han var nu 130 år, se 1 Mos 47:9. Hebr. hineni, har betydelsen ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”. Jakob svarar detta första gången i 1 Mos 31:11 när han är hos Laban och har en dröm där Gud kallar honom tillbaka till Kanaans land. Se även 1 Mos 22:1.]

3 Han sa: ”Jag är Gud (El), dina fäders Gud (Elohim). Frukta inte att gå ner till Egypten, för där ska jag göra dig till ett stort folkslag. 4 Jag ska gå med dig ner till Egypten och jag ska också garanterat föra dig upp igen och Josef ska lägga sin hand på dina ögon.” (Josef ska tillsluta dina ögon när du dör).

5 Jakob steg upp från Beer-Sheva och Israels söner bar Jakob, sin far, och sina små och sina fruar i vagnarna som farao hade sänt för att bära honom. 6 De tog sin boskap och sina ägodelar, som de hade fått i Kanaans land, och kom till Egypten, Jakob och hans säd (avkomma, barn) med honom. 7 Sina söner och sina sonsöner, sina döttrar och sina dotterdöttrar och alla sina efterkommande tog han med sig till Egypten.

Jakobs söner

[Nu följer en uppräkning av Jakobs söner. Frasen ”Detta är namnet på” är en vanlig fras, se 1 Mos 25:13; 36:10; 2 Mos 6:16. Versen är uppbyggd som en kiasm.]

8 Och detta är namnen på

sönerna till

Israel

som kom till Egypten,

Jakob

och hans söner:

[Leahs sex barn:]

Ruben, Jakobs förstfödda.

9 Rubens söner:

Chanoch (Henok) och Pallo och Chetsron (Hesron) och Karmi. [2 Mos 6:4; 5 Mos 26:5-6; 1 Krön 5:3]

10 Simeons(Shimons) söner:

Jemoel och Jamin och Ohad och Jachin och Sochar (Tsochar) och Saul (Shaol), sonen till en kanaaneisk kvinna.

11 Levis söner:

Gershon, Kehat och Merari.

12 Judas söner:

Er och Onan [uttalas ”Ånan”] och Shela och Perets och Zerach,

men Er och Onan dog i Kanaans land.

Perets söner var Chetsron (Hesron) och Chamol.

13 Isaskars söner:

Tola och Puva och Job och Shimron.

14 Sebulons(hebr. Zevoluns) söner:

Sered och Elon och Jachlel.

15 Detta är Leahs söner som hon födde till Jakob i Paddan-Aram, [hon födde] även hans dotter Dina.

Alla hans söner och hans döttrar – totalt 33 personer (liv, själar). [Hälften av alla, se vers 26 – det högsta antalet i denna släkttavla.]

16 [Leahs tjänstekvinna Zilpas två söner:]

Gads söner:

Tsifjon och Chaggi, Shoni och Esbon, Eri och Arodi och Areli.

17 Ashers söner:

Imna och Ishva och Ishvi och Beria.

Deras syster var Serach.

Berias söner: Chever och Malchiel.

18 Detta är Zilpas söner, som Laban gav till sin dotter Leah, och som hon födde till Jakob – totalt 16 personer (själar, liv).

19 [Rakels två söner:]

Rakels söner, Jakobs hustru:

Josef och Benjamin.

20 Till Josef i Egyptens land föddes Manasse och Efraim genom hans fru Asenat, prästen Potiferas dotter från On [1 Mos 41:45].

21 Benjamins [10] söner:

Bela och Becher och Ashbel, Gera och Naman, Echi och Rosh, Moppim och Choppim och Ard.

[Se även 4 Mos 26:38-41; 1 Krön 7:6.]

22 Detta är Rakels söner som föddes till Jakob – totalt 14 personer (själar, liv).

23 [Rakels tjänstekvinna Bilhahs söner:]

Dans söner [en son]:

Chushim. [4 Mos 26:42]

24 Naftalis söner:

Jachtsel och Goni och Jetser och Shillem.

25 Dessa är Bilhahs söner, som Laban gav till sin dotter Rakel, och som hon födde till Jakob – totalt 7 personer (själar, liv).

26 [Sammanfattning:]

Alla personer (själar, liv) som tillhörde Jakob, som kom till Egypten, de som kommit från hans länd, liksom Jakobs söners hustrur – totalt var de 66 personer (själar, liv). 27 Josefs söner som föddes åt honom i Egypten var två – alla personer i Jakobs hus, som kom till Egypten, var totalt 70 stycken.

[Det finns olika sätt att se på vilka som ingår i antalet 66 och 70. En skillnad verkar belysas i formuleringen ”kom med Jakob”. I den gruppen bör Josefs två söner inte ingå. Summan av de fyra delsummorna som ges i stycket ovan är 70 personer (33 + 16 + 14 + 7), se vers 15, 18, 22 och 25. De 70 kan inkludera Jakob själv och de 71 ättlingarna (inklusive Dina, Josef, Manasse och Efraim) som räknas upp i vers 8-25, minus Er och Onan som dött, se vers 12.]

28 Han [Jakob] sände Juda [vars namn betyder lovprisning] före sig till Josef, för att visa vägen framför honom till Goshen och de kom till Goshens land. 29 Josef gjorde i ordning sin vagn och gick upp för att möta sin far Israel i Goshen, och han presenterade sig själv för honom och föll honom om halsen och grät vid hans hals en lång stund.

30 Israel sa till Josef: ”Nu kan jag dö när jag har sett ditt ansikte och att du är vid liv.”

31 Josef sa till sina bröder och till sin fars hus: ”Jag ska gå upp och berätta för farao och säga till honom: ’Mina bröder och min fars hus, som var i landet Kanaan, har kommit till mig, 32 männen är herdar för de har varit boskapsskötare och de har tagit med sig sina hjordar och sin småboskap och allt som de äger.’ 33 När det händer sig att farao kallar på er och frågar: ’Vad är ert yrke?’ 34 Då ska ni svara: ’Dina tjänare har varit boskapsskötare från sin ungdom till nu, både vi och våra fäder,’ så att ni kan bo i landet Goshen, för alla herdar är en styggelse för egyptierna.”

47

1 Sedan gick Josef och berättade för farao och sa: ”Min far och mina bröder, deras boskapshjordar och deras småboskap och allt de äger har kommit från Kanaans land och nu är de i landet Goshen [1 Mos 45:10].” 2 Av sina bröder tog han fem män och presenterade dem för farao.

3 Farao sa till hans bröder: ”Vilket är ert yrke?” De svarade farao: ”Dina tjänare är herdar, både vi och våra fäder.” 4 De sa till farao: ”Vi har kommit för att vistas i landet, för det finns inget bete för dina tjänares småboskap (får) eftersom hungersnöden och torkan är stor i Kanaans land. Därför ber (vädjar) vi dig nu, låt dina tjänare bo i Goshens land.”

5 Farao talade med Josef och sa: ”Din far och dina bröder har kommit till dig, 6 Egyptens land ligger framför dig, se till att din far och dina bröder bor i den bästa delen av landet. Låt dem bo i Goshens land. Om du vet om (känner till) några duktiga män ibland dem, så gör dem till chefer över min boskap.”

7 Josef tog in sin far Jakob och satte honom framför farao och Jakob välsignade farao.

[Abraham är satt att bli en välsignelse för alla familjer på jorden, se 1 Mos 12:3. Jakob, Abrahams barnbarn, talar nu ut en välsignelse över farao.]

8 Farao sa till Jakob: ”Hur många är dagarna och åren av ditt liv?”

9 Jakob svarade farao: ”Dagarna och åren av min vandring är 130 år. Få och onda har dagarna av mitt liv varit och jag har inte uppnått dagarna och åren av mina förfäders liv, de dagar som de vistades (på jorden).” 10 Jakob välsignade farao och gick ut från faraos ansikte.

11 Josef etablerade sin far och sina bröder och gav dem besittningar i Egyptens land, i den bästa delen av landet, i landet Rameses [som senare blev en stad i området som också kallas Goshen vid Nilens deltaområde, se 2 Mos 1:11; 12:37], som farao hade befallt. 12 Josef försåg sin far och sina bröder och hela hans fars hushåll med bröd, i enlighet med vad de behövde för sina små.

Josef och hungersnöden

13 Det fanns inget bröd i hela landet för hungersnöden var mycket svår, så att Egyptens land och Kanaans land förtvinade på grund av hungersnöden. 14 Josef samlade in alla pengar som fanns i Egyptens land och i Kanaans land, för den säd som de köpte. Och Josef tog in pengarna till faraos hus. 15 När pengarna var spenderade i Egyptens land och i Kanaans land, kom alla egyptier till Josef och sa: ”Ge oss bröd, för varför skulle vi dö i din åsyn? För alla våra pengar är slut.”

16 Josef svarade: ”Kom hit med er boskap. Jag ska ge er bröd för boskapen om pengarna är slut.” 17 De förde sin boskap till Josef och Josef gav dem bröd i utbyte mot deras hästar, boskap, småboskap och deras åsnor. Han gav dem bröd i utbyte mot all deras boskap det året.

18 När det året gått till ända kom de till honom ett andra år och sa till honom: ”Vi vill inte undanhålla för vår herre hur alla våra pengar är spenderade, och småboskapen och boskapshjordarna är min herres. Ingenting är kvar i min herres åsyn förutom våra kroppar och vår mark. 19 Varför skulle vi dö inför dina ögon, både vi och vår mark? Köp oss och vår mark för bröd, och vi och vår mark ska vara faraos slavar. Ge oss bröd så att vi kan leva och inte dö och så att marken inte blir ödelagd.”

20 Josef köpte Egyptens mark till farao eftersom egyptierna, alla män, sålde sina fält på grund av att svälten var så svår för dem. Så blev marken faraos. 21 Angående folket, förflyttade han dem stad för stad från den ena änden av Egyptens gräns till den andra. 22 Endast prästernas mark köpte han inte (löste inte in), eftersom prästerna hade sin del från farao och åt den ranson som farao gav dem. Därför sålde de inte sin mark.

23 Sedan sa Josef till folket: ”Se, jag har idag köpt er och er mark till farao. Här är säd åt er och ni ska beså marken. 24 Det ska ske att när ni samlar in skörden, ska ni ge en femtedel till farao och fyra delar ska vara era egna till att beså fälten och till er mat för dem som är i ert hushåll och till mat för era små.”

25 De sa: ”Du har räddat våra liv. Låt oss finna nåd (oförtjänt kärlek) i min herres ögon, och vi ska vara faraos slavar.”

26 Josef upprättade en stadga angående Egyptens land denna dag, att farao ska ha en femtedel, bara prästernas mark ska inte tillhöra farao.

27 Israel bodde i Egyptens land, i landet Goshen och de fick sina besittningar där och var fruktsamma och förökade sig mycket.

28 Jakob levde i Egyptens land i 17 år. Jakobs dagar, åren av hans liv blev 147 år. 29 Tiden närmade sig när Israel [Jakob] måste dö och han kallade på sin son Josef och sa till honom: ”Jag ber dig, om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek) i dina ögon, lägg – jag ber dig – din hand under min höft och agera välvilligt och trofast med mig. Jag ber dig, begrav mig inte i Egypten. [Tre gånger används hebr. na som används som en vädjan och ofta översätts jag ber dig.] 30 Men när jag sover med mina fäder, ska du föra ut mig ur Egypten och begrava mig på deras begravningsplats.” Han [Josef] svarade [sin far]: ”Jag ska göra som du har sagt.”

31 Han [Jakob/Israel] sa: ”Ge mig din ed” Och han [Josef] gav honom sin ed och Israel böjde sig ner [och tillbad] över sängens huvudända. [Jfr 1 Kung 1:47]

48

Manasse och Efraim

[På Abrahams, Isaks och Jakobs tid är traditionen att den förstfödde blir nästa familjehuvud. Som äldste son ärver han namn, status och sin fars egendom. Det är inte ovanligt att Gud överraskar, vilket vi redan sett flera exempel på i Första Moseboken. I detta stycke följer Josef traditionen och placerar Manasse, sin förstfödde, på den högra sidan för att ta emot den största välsignelsen. Jakob korsar då sina armar och välsignar Efraim med sin högra hand. Josef tar för givet att det är ett misstag, men Jakob vet exakt vad han gör.]

1 Efter allt detta kom man till Josef och sa: ”Se, din far är sjuk.” Då tog han med sig sina två söner Manasse och Efraim. 2 Och man berättade för Jakob och sa: ”Se, din son Josef kommer till dig.” Israel styrkte sig själv (samlade ihop sina krafter) och satt på sängen.

3 Jakob sa till Josef: ”Gud den Allsmäktige (El Shaddaj) visade sig för mig i Loz [annat namn för Betel] i Kanaans land och välsignade mig [1 Mos 28:19; 35:9-15], 4 och sa till mig: ’Se, jag ska göra dig fruktsam och föröka dig, och av dig ska jag göra ett helt kompani (en stor skara eller en hel armé) av människor, och jag ska ge detta land till din säd efter dig som en evig egendom.’

5 [Jakob fortsätter tala till Josef:] Nu är dina två söner mina, de som föddes till dig i Egyptens land innan jag kom till dig i Egyptens land, Efraim och Manasse, precis som Ruben och Simeon är och ska vara mina. 6 Och deras ättlingar som du ska få efter dem, ska vara dina, de ska uppkallas efter dina bröder i deras arv. 7 För mig, när jag kom från Paddan, dog Rakel ifrån mig i Kanaans land på vägen, när det fortfarande var ett stycke kvar till Efratah. Jag begravde henne där på vägen till Efratah.” Platsen heter idag Betlehem.

8 När Israel [Jakob] fick se Josefs söner frågade han: ”Vilka är dessa?”

9 Josef svarade sin far: ”De är mina söner, som Gud (Elohim) har gett mig här.”

Han sa: ”För fram dem, jag ber dig, till mig och jag ska välsigna dem.”

10 Nu var Israels ögon grumliga på grund av hög ålder så att han inte kunde se. Han förde dem nära honom och han kysste dem och omfamnade dem.

11 Israel sa till Josef: ”Jag trodde inte att jag skulle få se ditt ansikte och se, Gud har låtit mig se din säd (dina söner) också!”

12 Josef tog ner dem från sina knän och föll ner (böjde sig) med sitt ansikte mot marken. 13 Josef tog dem båda, Efraim i sin högra hand mot Israels vänstra hand, och Manasse i sin vänstra hand mot Israels högra hand, och förde dem nära honom. 14 Israel sträckte ut sin högra hand och lade den på Efraims huvud – som var den yngre – och sin vänstra hand på Manasses huvud, så att han korsade sina händer, för Manasse var den förstfödde. 15 Han välsignade Josef och sa:

”Den Gud (Elohim – i bestämd form: Guden) inför vilken mina fäder

Abraham och Isak vandrade,

den Gud (Elohim – i bestämd form: Guden) som har varit min herde (”har vallat mig”) [som har lett mig och fört mig på bete]

hela mitt långa liv [från min födelse ända] till denna dag,

16 ängeln (budbäraren) [Herren själv] som återlöste (friköpte) mig från allt ont (all ondska)

– må han välsigna ynglingarna.

Och låt mitt namn nämnas i dem

och mina fäders namn – Abraham och Isak,

och låt dem växa till i stort antal (bli många) mitt i landet (över jorden).” [2 Mos 1:7]

[Här används det hebreiska verbet gaal (att återlösa) för första gången i Bibeln. Substantivet på samma rot – återlösare, är ett av namnen på Jesus. Hans uppdrag på korset var att återlösa, se Joh 1:29; Ef 1:7; Heb 9:12. Därför är det inte en slump att just uttrycket ”allt ont” finns med när gaal förekommer för första gången i Skrifterna. Det pekar profetiskt på vad som ligger i Guds frälsningsplan.]

17 När Josef såg att hans far lade sin högra hand på Efraims huvud, ogillade han det (det var något ont i hans ögon), så han tog tag i sin fars hand för att flytta den från Efraims huvud till Manasses huvud. 18 Josef sa till sin far: ”Inte så min far, för detta är den förstfödde, lägg din högra hand över hans huvud”.

19 Hans far vägrade och sa: ”Jag vet (känner mycket väl till) det min son. Jag vet det. Han ska också bli ett folk och även han ska bli stor. Likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam) ska hans yngre bror bli större än han och hans säd (efterkommande) ska bli en myckenhet av folk (nationer).” 20 Han välsignade dem den dagen och sa:

”Av dig ska Israel välsigna och säga:

’Gud (Elohim) ska göra dig som Efraim och som Manasse.’ ”

Så satte han Efraim före Manasse.

21 Israel sa till Josef: ”Se, jag dör, men Gud (Elohim) ska vara med dig och föra dig tillbaka till dina fäders land. 22 Jag ger dig nu, utöver vad dina bröder får, en bergsrygg (sluttning eller staden Shechem) som jag tagit från amoréerna med svärd och båge.”

[Hebr. shekhem kan syfta på en bergsrygg, sluttning eller även staden Shechem. Han kan referera till marken han köpte, se 1 Mos 33:18-19, men eftersom en strid nämns talar det för att det är händelserna i 1 Mos 34:25-29 som åsyftas. Josef begravdes senare i Shechem, se Jos 24:32.]

[ Tolv eller tretton stammar?

Josefs söner, Efraim och Manasse, adopteras av Jakob (vers 5), så totalt blir det som om Israel hade 14 söner! När landet senare fördelas får Josef inget landområde, istället är det Manasse och Efraim som tilldelas land, och Josef ersätts alltså av sina söner. Här finns en förebild på hur Jesus återlöser två folk (judar och hedningar) och låter dessa två folk ta hans plats som ett folk, men ändå två (vers 16).

Även om det är tretton stammar som går in i det nya landet är det bara tolv stammar som får landområden. Levi har inte ett eget område (Herren är deras arv, se 5 Mos 18:19-20). Det finns flera samband mellan talet 13 och talet 1. Det hebreiska ordet för räknetalet ett är echad. Ordet består av tre bokstäver alef (talvärde 1), chet (talvärde 8) och dalet (talvärde 4). Summan av talvärdena för dessa tre bokstäver är 13. Inom judendomen är 13 det nummer som krävs för att starta något nytt. Talet ett tillsammans med tretton förekommer på många områden. När en pojke når tretton års ålder (och firar bar mitsvah) räknas han som en man och ”blir ett” med folket.]

49

Jakob välsignar sina söner

1 Jakob kallade på sina söner och sa: Samla ihop er tillsammans, så att jag kan berätta för er vad som ska ske (hända) med er vid dagarnas slut.

[Redan från födseln hade Jakobs liv varit kantat med stridigheter inom familjen men även en brottningskamp med Gud, se 1 Mos 25:26, 33; 28:12; 32:25. Här i livets slutskede profeterar han från djupet av sin ande över sina söner. Profetiorna baseras både på deras karaktär och handlingar. Dessa ord är både välsignelser över sönerna och profetior om framtiden, därav uttrycket vid dagarnas slut, eftersom en del av det som sägs inte kommer att fullbordas förrän i ändens tid.]

2 Församla er och lyssna, Jakobs söner, till Israel, er far.

[Uppräkningen av de tolv sönerna i detta kapitel följer mödrarna (Leah, Bilhah, Zilpah och Rakel) och födelseordningen. I GT finns 28 uppräkningar, baserade på:

• Födelseordning (1 Mos 29:31-30:24; 35:23-26).

• Förhållande till tabernaklet (4 Mos 2).

• Tilldelat landområde (Hes 48).

• De tolv portarna (Hes 48:30-35).

I NT finns två uppräkningar i Upp 7:4-8; 21:12.] 3 Ruben[betyder ”se en son”] du är min förstfödde,

min makt och förstlingsfrukten av min styrka,

överlägsen i värdighet och överlägsen i styrka.

4 Instabil som vatten [utan förmåga till självdisciplin] saknar du överlägsenheten,

eftersom du steg upp i din fars bädd,

där orenade du den, han steg upp till min bädd.

5 Simeon och Levi är bröder

– våldets vapen är deras blodsband.

[Simeon betyder ”att höra”; Levi ”sammanfogad med”.]

6 Låt inte min själ komma till deras rådslag,

må aldrig min heder bli förenad med deras sällskap,

för i sin vrede slaktar de män

och med sin godtyckliga nåd (vilja – hebr. ratson) lemlästar de oxar.

7 Förbannad är deras vrede,

för den är häftig och deras ilska, för den är grym.

Jag ska dela dem i Jakob

och förskingra dem i Israel.

8 Juda[betyder ”lovprisning”], dig ska dina bröder prisa,

din hand ska vara på dina fienders nacke,

dina fäders söner ska böja sig ner inför dig.

9 Juda är ett lejons unge,

från bytet har du stigit upp.

Han lutar sig ner, han lägger sig som ett lejon,

som en lejoninna – vem ska resa upp honom?

10 Spiran ska inte lämna Juda,

inte härskarstaven från hans fötter,

så länge man kommer till Shilo (till dess han kommer som den tillhör) [en referens till Messias],

och till honom ska folkens lydnad vara.

11 Han binder sin åsna (unga laståsna av hankön; sin unga och spänstiga åsnehanne) vid vinstocken

och sitt åsneföl [av hankön] vid den ädla rankan [som ger det utvalda vinet].

Han tvättar sina kläder [ordagrant: sitt klädesplagg] i vin

och sin dräkt [sin mantel] i druvans juice (blod).

12 Hans ögon ska bli röda med vin

och hans tänder vita med mjölk.

[Hebr. shiloh i vers 10 är sannolikt inte någon geografisk plats utan snarare ett uttryck för att Messias ska komma som den som rättmätigt ska styra med spiran som omnämns i denna vers. Själva ordet är den feminina formen för viloplats. Därför kan man tänka sig att spiran/härskarstaven ska vila mellan Messias fötter utifrån hur hebreiskan är formulerad här. Med den betydelsen blir det väldigt tydligt att denna välsignelse är profetisk och talar om Jesus, Lejonet av Juda, som i tusenårsriket ska ha härskarstaven i sin hand och åtnjuta folkens lydnad.]

13 Sebulon[hebr. Zevolun betyder ”upphöjd”] ska bo vid havets strand

och han ska bli en strand (hebr. chof) (säker hamn – hebr. chof) för skepp

och hans sida [landsgräns] ska vändas mot Sidon.

[Sebulon välsignas före sin äldre bror Isaskar. Denna profetia är intressant eftersom det landområde som Sebulon så småningom tilldelas inte ligger varken vid Medelhavskusten eller Galileiska sjön, utan i ett litet område däremellan. Med tiden får de ändå tillgång till både Medelhavet och Galileiska sjön, eftersom Via Maris går genom deras område och de utmärker sig senare som just sjöfarare.]

14 Isaskar[betyder ”det finns gottgörelse”] är en storvuxen åsna,

som ligger ner mellan två fårfållor (lägerplatser, bördor).

15 Han såg en viloplats, att den var god (bördig, bekväm)

och att landet var tilltalande (vackert, prunkande, rofyllt).

Han böjde sin skuldra (ryggen) till att bära (bördor)

och blev en plikttrogen tjänare i sitt arbete.

[Ordet fårfållor (hebr. mispetayim) i vers 14 är svåröversatt. Ordet står i dualis, vilket verkar betyda att åsnan har lagt sig mellan två föremål/platser av samma sort. Eftersom vers 15 talar om viloplats och bördor kan betydelsen ha med dessa ord att göra. Isaskars söner omnämns som ”män som förstod tidens tecken och insåg vad Israel borde göra”, se 1 Krön 12:13.]

16 Dan[betyder ”domare”] ska döma (skaffa rätt) sitt folk

som en av Israels stammar.

17 Dan ska vara en orm på vägen,

en behornad orm på den vältrampade (välkända och av många använda) vägen,

som biter hästens häl

så att ryttaren faller baklänges.

18 På din frälsning (räddning) väntar jag, Herre (Jahveh).

[Mitt i välsignelsen av sina söner vänder sig Jakob direkt till Herren (Jahveh). Denna vers är första gången ordet ”frälsning” (hebr. yesua) används i Bibeln.]

19 Gad[betyder ”en som skär” – attackeraren] ska skära (attackera) honom

men han ska skära (attackera) dem [fienden] i hälen [där de är sårbara, på flykten].

[Namnet Gad betyder korianderfrö men även trupp eller stor folkskara. Roten kommer från verbet gadad som betyder att skära, attackera eller invadera, alltså beskrivningar på vad en militär trupp gör. Tillsammans med Ruben och Manasse låg Gads område mellan moabiterna i söder, ammoniterna i öster och araméerna i nordost. På grund av alla krigen för sin existens blev de kända som krigsmän, se 1 Krön 5:18; 12:8, 12.]

20 Från Asher[betyder ”lycklig”] kommer rikliga (överflödande, mättande) rätter

och han ska ge mat till kungliga nöjen (rikligt uppdukade festbord).

21 Naftali[betyder ”brottning”] är en hind som blivit fri,

han ger goda ord (talar välsignelse, uppmuntran och tröst).

[Detta är en profetia om att lärjungarna ska förkunna evangeliet, de goda orden, det glada budskapet. Nästan alla Jesu lärjungar kommer från Sebulons och Naftalis stammar, eftersom dessa båda stammar beblandade sig i området vid Gennesarets sjö som ursprungligen tilldelades Naftali och var området där Jesus kallade de flesta lärjungarna. Nasaret ligger i Sebulons område och Kapernaum i Naftalis område.]

22 Josef[betyder ”låt honom förökas – vara bärare av riklig frukt”] är en fruktbärande son,

en fruktbärande son vid källan,

döttrarna marscherar över muren.

23 Bågskyttarna har varit hätska mot honom

och skjutit på honom och hatat honom.

24 Likväl var hans båge fast (stadig, stabil)

och hans armar och händer smidiga (snabba och lättrörliga),

genom händerna hos den Mäktige i Jakob,

därifrån (från) Herden, Israels klippa,

25 genom din fars Gud (El) som hjälper dig,

och den Allsmäktige (Shaddaj) som ska välsigna dig

med välsignelser från himlarna därovan,

välsignelser från djupet [underjordiska källor] som vilar (breder ut sig) därunder,

välsignelser från bröst och moderliv.

26 Din fars välsignelser

har vida överträffat (har varit mäktigare än) mina förfäders välsignelser,

upp till den yttersta gränsen av de eviga kullarna.

De ska vara över Josefs huvud,

och över hjässan på honom som är avskild (helgad – hebr. nazir) från sina bröder.

[5 Mos 33:16; 4 Mos 6:2]

[Josef är kanske den mest tydliga förebilden på Jesus i GT. Josef var en ”fruktbärande son”, se vers 22 och Jesus kallas vinstocken och de som är sammankopplade ska bära frukt, se Joh 15:5; Gal 5:22-23. Josef kallas en ”son vid källan” och Jesus är livets källa, se Joh 4:14.]

27 Benjamin[betyder ”högra sonens hand” eller ”min högra hands son”] är en rovlysten varg,

på morgonen slukar han bytet

och på kvällen fördelar han rovet.

[Benjamin var den yngste och minste av Israels söner. Han har sitt område i norra Jerusalem. Tempelberget tillhör Benjamins område tillsammans med ett område norrut, medan Olivberget och Västra berget i Jerusalem tillhör Juda tillsammans med områden söderut som bland annat inkluderar Betlehem och Hebron. Gud utvalde alltså ett område för sin boning, templet här på jorden, i den minsta stammens område. Guds högra hand är också ett uttryck för hans styrka. Det kan också syfta på Jesus som är på Guds högra sida och den delen av gudomen som ska sitta på Tempelberget och regera från Jerusalem i tusenårsriket.

Benjamins stam var känd för att vara krigare. Ett par exempel på personer från Benjamins stam är Ehud (Dom 3:15) och kung Saul (1 Sam 9:21). I NT nämns Saulus som var en benjaminit som stred i trons goda kamp, se Fil 3:5; 2 Tim 4:7.]

28 Alla dessa är Israels tolv stammar, och detta är det som deras far talade till dem och välsignade dem, var och en i enlighet med hans välsignelse, välsignade han dem.

[Detta är första gången frasen ”Israels tolv stammar” används. När landet så småningom delas upp inkluderas inte Levi; däremot blir Josefs två söner ledare för två stammar. Manasse och Efraim tar Josefs och Levis plats.]

Jakobs död

29 Han befallde och sa till dem: ”Jag är på väg att samlas till mitt folk, begrav mig med mina fäder i grottan som finns på hettiten Efrons fält, 30 i grottan på Machpelas fält framför Mamre, i Kanaans land, som Abraham köpte, med fältet från hettiten Efron som en egendom och begravningsplats. 31 Där begravde de Abraham och Sarah, hans hustru. Där begravde de Isak och Rebecka, hans hustru, och där begravde jag Leah. 32 Fältet och grottan som är där, som köptes från hettiternas söner.”

33 När Jakob hade slutat att befalla sina söner, samlade han ihop (drog upp) sina fötter i sängen och andades sitt sista andetag och blev samlad till sitt folk.

50

1 Då föll Josef ner över sin fars ansikte, grät över honom och kysste honom. 2 Josef befallde sina tjänare, läkarna, att balsamera hans far och läkarna balsamerade Israel [Jakob]. 3 Det tog 40 dagar, vilket är så många dagar en balsamering tar. Egyptierna grät över honom i 70 dagar. [De 70 dagarna inkluderar troligtvis de 40 dagar som det tog att balsamera, följt av 30 dagars sorg, se 5 Mos 34:8.]

4 När sorgedagarna var över talade Josef till faraos hus och sa: ”Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek) i era ögon, tala då, jag ber er, i faraos öra och säg: 5 Min far tog en ed av mig och sa: ”Se, jag ska snart dö. Du måste begrava mig i min grav som jag har grävt ut för mig själv i Kanaans land” Så, vänligen, låt mig nu gå upp och begrava min far och sedan återvända.”

6 Farao svarade: ”Gå upp och begrav din far i enlighet med eden som du gav honom.”

7 Josef gick upp och begravde sin far, och med honom gick faraos tjänare upp, de äldste i hans hus och alla äldste i Egyptens land, 8 och alla av Josefs hus och hans bröder. Bara sina små (barn) och sin småboskap och hjordarna, lämnade de i Goshen. 9 Med honom gick både vagnar och ryttare och det var ett stort sällskap.

10 De kom till Atads tröskplats på andra sidan [floden] Jordan. Där sörjde de och jämrade sig högljutt. Han sörjde sin far i sju dagar. 11 När landets invånare, kanaanéerna, såg sorgen på Atads tröskplats sa de: ”Detta är en djup sorg för egyptierna.” Därför fick den namnet Evel-Mitsraim (betyder Egyptens klagan eller sorgesång), som ligger bortom Jordan.

12 Hans söner gjorde mot honom i enlighet med hans befallning till dem. 13 Hans söner bar honom till Kanaans land och begravde honom i grottan på Machpelas fält, som Abraham köpte med fältet som en egendom och begravningsplats från hettiten Efron, framför Mamre. 14 Efter att han begravt sin far, återvände Josef till Egypten, han och hans bröder och alla som gått upp med honom för att begrava hans far.

Josef lugnar sina bröder

15 När Josefs bröder såg (började inse konsekvenserna av) att deras far [Jakob] var död, sa de: ”Vad händer om Josef hatar oss (är bitter och långsint) och nu kommer att hämnas för allt ont vi gjort mot honom?” 16 Därför skickade de ett bud till Josef som löd så här:

”Innan din far dog 17 bad han oss meddela dig, Josef, detta:

’Jag ber dig [Josef],

var snäll och förlåt dina bröders synder

och allt illa de gjort mot dig.’

Vi, tjänare åt din fars Gud (Elohim), ber dig att förlåta oss.”

När Josef hörde hur de talade brast han i gråt. 18 Sedan kom också hans bröder och föll ner framför honom och sa: ”Här är vi, vi är dina slavar.”

19 Men Josef svarade dem: ”Var inte rädda, skulle jag ta Guds plats? 20 Ni ville skada mig, men som ni kan se har Gud vänt det till något gott, för att rädda många människors liv. 21 Var inte rädda, jag ska försörja er och era barn.” Sedan tröstade Josef dem och talade till deras hjärta (uppmuntrade dem).

[Samma tanke utvecklas av Paulus i Rom 8:28. Gud vänder det som var tänkt att skada till att verka för hans syften.]

22 Josef bodde i Egypten, han och hans fars hus (hela hans släkt), och Josef blev 110 år. [Enligt egyptiska inskriptioner och texter var just 110 år den idealiska åldern. Även Josua blev 110 år, se Jos 24:29.] 23 Josef såg [sin andra son] Efraims söner till den tredje generationen; även Manasses son, Machir [Josefs barnbarn], blev far till barn [som lades] på Josefs knän.

[Manasse var Josefs förstfödde, vars son hette Machir, se 4 Mos 26:29; 32:39-40. Att ”lägga på Josefs knän” anspelar på den sed där det nyfödda barnet lades på knäna, först på fadern, som genom att ta emot det erkände barnet som sitt eget och sedan modern, se 1 Mos 30:3. Josef adopterade sina barnbarn och barnbarnsbarn, vilket betyder att de fick del av hans välsignelse och arv, se även 1 Mos 30:3.]

Josefs död

24 Josef sa till sina bröder: ”Jag dör, men Gud (Elohim) ska verkligen besöka er (hebr. paqad paqad) och föra er upp, ut ur detta land, exakt som han gav sin ed (lovade) till Abraham, till Isak och till Jakob.” 25 Josef tog en ed av Israels söner och sa: ”Gud ska verkligen besöka er och då [när ni lämnar Egypten] ska ni bära med er mina ben härifrån” [Hebr. paqad är ett rikt ord som betyder att se, besöka, komma ihåg och kan även användas för att räkna och mönstra. Ordet upprepas två gånger både här och i vers 24, detta förstärker och försäkrar att Gud ska se och beskydda israeliterna.] 26 Så dog Josef, han blev 110 år. De [följde den egyptiska seden och] balsamerade honom och lade honom i en kista i Egypten.

[Utifrån undersökningar av mumier var livslängden i Egypten 40-50 år. När israeliterna flera hundra år senare lämnar Egypten fullföljer Mose detta löfte, se 2 Mos 13:19, och Josef blir begravd i Shechem, se Jos 24:32. Enligt judisk tradition är det dessa män som fullföljt detta uppdrag som får möjlighet att fira pesach sheni (den andra påsken), se 4 Mos 9:6-14. Berättelsen om Josef avslutas med att israeliterna kommer till Egypten. Här lever de i generation efter generation, medvetna om att deras framtid är i ett annat land, ett löftesland, som de flesta av dem inte sett.]

2 Moseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

2 Moseboken

Inledning

De första sex orden i den hebreiska grundtexten är: ”Och namnen på Israels söner som kom är”. Detta är exakt samma fras som i 1 Mos 46:8, vilket tydligt visar att berättelsen fortsätter genom Första och Andra Moseboken. På hebreiska kallas boken för det första ordet i första versen som är ”Namnen”, på hebreiska Shmot. På grekiska kallas den Exodos, som betyder ”gå ut”. Man kan dela upp Andra Moseboken i två delar. Den första beskriver uttåget ur Egypten fram tills israeliterna korsar Vasshavet. Den andra beskriver Guds förbund med dem och ökenvandringen till deras eget land. I Egypten var Israel faraos egendomsfolk, vid berget Sinai blir de Guds egendomsfolk.

Skrivet: Omkring år 1445-1405 f.Kr.

Berör tidsperioden: Uttåget ur Egypten

Författare: Mose.

1

INLEDNING (1:1-2:25)

Bakgrund

1 Och namnen på Israels söner, de som kom tillsammans med sina familjer [från Kanaans land på grund av en stor hungersnöd] till Egypten (hebr. Mitsrajim), var:

2 Ruben (hebr. Reoven), Simeon (hebr. Shimon), Levi och Juda (hebr. Jehoda);

3 Isaskar (hebr. Jisashchar), Sebulon (hebr. Zevolun) och Benjamin (hebr. Binjamin);

4 Dan och Naftali; Gad och Asher.

5 De som härstammade från Jakob [hans tolv barn och barnbarn] var då sammanlagt sjuttio personer. Josef var redan i Egypten.

6 [Tiden gick och] Josef dog, och det gjorde även hans bröder. Snart var hela den [första] generationen [som kom till Egypten] borta. 7 Men israeliterna var fruktsamma och förökade sig, de växte till och blev mycket starka (talrika) och hela landet fylldes av dem.

[Gud uppfyllde sitt löfte till Abraham, Isak och Jakob – israeliterna hade blivit ett stort folk. De hade blivit så stora att de var ett eget folk bland egyptierna.

Det hebreiska namnet för Egypten är Mitsrajim. Det ordet användes inte av egyptierna själva, de hade namnet Tavi som betyder ”två länder” och troligtvis syftar på övre och nedre Egypten. Det hebreiska ordet Mitsrajim härstammar från Chams (Hams) andra son Mitsrajim (1 Mos 10:6). Ordet står i formen dual, vilket kan ha att göra med kopplingen till det övre och nedre Egypten. Betydelsen är inte helt känd, men ordet liknar det hebreiska matsor som betyder belägring och att vara inträngd. Här kan finnas en geografisk koppling till det smala ”inträngda” landet längs med floden Nilen. Civilisationen är ju centrerad kring just Nilen och landet är ”dubbelt” inträngt på var sin sida av den. Att Bibeln väljer att använda detta beskrivande ord för Egypten, gör att berättelsen blir mer generell och kan appliceras på alla möjliga situationer och områden som ”tränger in” och vill förslava en människa. Stegen för befrielse där t.ex. familjen spelar en viktig roll (den behöver samlas och återupprättas innan uttåget kan ske, se 2 Mos 12:3-4) kan även appliceras i vårt samhälle idag.]

Historielöshet är farligt

8 Egypten fick en ny kung som inte kände till Josef [hur han räddat landet från hungersnöd och gjort Egypten till ett mäktigt rike].

[Jakobs son Josef såldes som slav av sina egna bröder. Men trots motgångar välsignade Gud honom i Egypten och han blir till sist faraos högra hand. Han hade fått förmåga att tyda drömmar. Under sju goda år byggde landet upp ett spannmålslager som gjorde att de klarade sju svåra år då skördarna slog fel. Man sålde även till kringliggande länder vilket gjorde Egypten rikt, se 1 Mos 40-41. I den egyptiska historien skedde ett tydligt skifte mellan den sjuttonde och den artonde dynastin. Hyksosfolket som regerat Egypten under 100 år besegrades. Den nya kungen skulle i så fall vara farao Amose som kom till makten i det nya riket någon gång omkring 1550 f.Kr.]

9 Kungen sa till sitt folk: ”Se, israeliterna har blivit för många och för starka för oss. 10 Nu måste vi handla klokt i den här situationen. Annars blir de ännu fler och om det blir krig kan de alliera sig med våra fiender och kämpa mot oss, och sedan ge sig av härifrån.”

Farao inför hårdare slavarbete

[Planen för att minska folkmängden var hårt arbete och fattigdom, vilket indirekt skulle leda till att många dog i förtid.]

11 Därför satte man slavdrivare över israeliterna för att förtrycka dem med hårt arbete. De tvingade dem att bygga förrådsstäderna Pitom och Ramses [för att härbärgera skördar] åt farao. 12 Men ju mer man förtryckte dem, desto fler blev de och desto mer bredde de ut sig. På grund av detta kände sig egyptierna ännu mer hotade. 13 Israeliterna tvingades då till ren slavtjänst. 14 Egyptierna förbittrade israeliternas liv genom att ge dem tungt arbete med lera och tegel och alla möjliga sorters arbete på fälten. De plågade sina israeliska slavar tills allt arbete var gjort.

Ännu mer drastiska åtgärder – döda alla pojkar som föds

[Den första åtgärden med hårt arbete fungerade inte, så farao vidtar mer direkta åtgärder för att begränsa antalet israeliska män.]

15 Den egyptiske kungen talade med de hebreiska barnmorskorna, en av dem hette Shifra [”den vackra”] och den andra Pua [”den glänsande”]. [Israeliterna var så många att det är troligt att Shifra och Pua var de som ansvarade över alla hebreiska barnmorskor. Namnen på dessa två gudfruktiga kvinnor nämns i texten, medan den dåtida ”viktiga” kungen inte namnges.] 16 Han sa: ”När ni hjälper de hebreiska kvinnorna vid förlossningen ska ni se efter om det är en pojke eller flicka. Är det en pojke så döda honom, är det en flicka så låt henne leva.”

17 Men barnmorskorna fruktade (ärade och tillbad) Gud och gjorde inte som egyptiernas kung sagt till dem, utan lät pojkarna leva. 18 Då kallade kungen till sig dem igen och sa: ”Varför gör ni så att pojkarna får leva?”

19 Barnmorskorna svarade farao: ”De hebreiska kvinnorna är inte som de egyptiska, de är fysiskt starkare, och de har redan fött innan barnmorskan kommer till dem.”

20 Gud beskyddade barnmorskorna, och folket ökade snabbt i antal och blev stort. 21 Eftersom barnmorskorna fruktade (ärade och tillbad) Gud, lät Gud deras hus växa.

22 Då gav farao denna befallning till hela sitt folk: ”Alla pojkar som föds måste kastas i floden [Nilen], men alla flickor kan ni låta leva.” [Att gå emot detta bud var antagligen förenat med dödsstraff.]

2

Mose föds

1 En man från Levis släkt gifte sig med en dotter från Levis släkt.

[Mannen hette Amran och kvinnan Jocheved, se 2 Mos 6:20. Levi var den stam som var avdelad att vara präster och lovsångare. Mellan vers ett och två passerar sexton år. Familjen har två barn, tonårsdottern Mirjam och sonen Aron som är tre år, se 2 Mos 2:8; 7:7.]

2 Hustrun blev gravid [för tredje gången] och födde en son. När hon såg att han var frisk (vacker, god) gömde hon honom i tre månader. [Apg 7:20; Heb 11:23] 3 När hon inte längre kunde dölja honom, tog hon en korg av papyrusgräs och strök på jordbeck och tjära [för att göra den vattentät]. Sedan lade hon barnet i korgen (arken) och satte ut den i vassen vid strandkanten [av floden Nilen].

[Samma hebreiska fras (tóv meód) som när Gud sa ”det är mycket gott” när han skapat människorna i 1 Mos 1:31 använder Jocheved här när hon säger att hennes barn var ”mycket vackert”. Ordet för ”korg” (hebr. teva) som Moses mor gör i ordning, används även i 1 Mos 6:14 om arken som räddade Noa och hans familj.]

4 Hans syster [tonårsdottern Mirjam] ställde sig (positionerade sig) en bit därifrån för att se hur det skulle gå för honom. 5 Då kom faraos dotter ner för att bada i floden. Hennes väninnor (unga kvinnor) gick [vidare] längs med strandkanten. När faraos dotter fick se korgen mitt i vassen skickade hon dit sin tjänarinna för att hämta den. 6 När hon öppnade den såg hon den lille pojken. Han grät och hon fick medlidande med honom och sa: ”Detta är ett av de hebreiska barnen.”

7 Då sa hans syster [Mirjam] till faraos dotter: ”Ska jag gå och hämta en hebreisk ammande kvinna, så hon kan amma barnet åt dig?”

8 Faraos dotter sa till henne: ”Ja gå.” Då gick den unga tonårsflickan och kallade dit barnets mor.

9 Faraos dotter sa till henne [Jocheved, barnets mor]: ”Tag med dig detta barn och amma det åt mig, jag ska ge dig lön för det.” Så kvinnan tog barnet och ammade det.

10 När barnet blev större [antagligen 3-4 år gammalt] tog hon honom till faraos dotter, och han blev hennes son. Hon gav honom namnet Mose (hebr. Mosheh), för hon sa: ”Jag har dragit upp (hebr. mashah) honom från vattnet.”

[Namnet Mose kan relatera till egyptiska ord för ”son” eller ”att föda en son”. Här ges förklaringen till namnet hur han drogs upp, där det finns en likhet med det hebreiska verbet för att dra upp. Kanske pratade prinsessan hebreiska, eller i kontakten med Moses föräldrar och familj lärde hon sig några ord och bestämde sig för detta namn. Det är möjligt att han fick detta namn av sina föräldrar redan i samband med omskärelsen den åttonde dagen. Oavsett hur, så hedrar prinsessan medvetet sin sons hebreiska ursprung och gör honom samtidigt till en legitim egyptier med ett namn på sitt eget språk som understryker att hon adopterar en son.]

Moses eget uttåg

Flykten från Egypten

[Berättelsen hoppar nu ungefär 36 år framåt i tiden. Mose var omkring 4 år när han blev adopterad, och är nu 40 år gammal, se Apg 7:23-30 och 2 Mos 7:7.]

11 En dag, när Mose hade växt upp, gick han ut till sina bröder [sitt folk – israeliterna] och såg deras tunga arbete. Han fick se hur en egyptisk man slog en av hans bröder. 12 Han tittade sig omkring, och när ingen såg på slog han ihjäl egyptiern och gömde kroppen i sanden. 13 Han gick ut nästa dag och såg två av sina hebreiska bröder slåss med varandra. Då sa Mose till den som startat bråket: ”Varför slår du din landsman?”

14 Han svarade: ”Vem har satt dig till herre och domare över oss? Tänker du döda mig som du dödade egyptiern [igår]?”

Då greps Mose av panik och tänkte: ”Det jag har gjort måste ha blivit känt.”

15 [Hans farhågor stämde och ryktet spred sig fort.] När farao fick höra vad som hänt, ville han döda Mose. Men Mose flydde undan farao [österut] ända till midjaniternas land där han stannade. Där satte han sig ner vid en brunn.

Bosätter sig i midjaniternas land

16 Nu var det så att prästen i Midjan hade sju döttrar. [Mose satt vid brunnen och vilade sig efter sin resa.] Döttrarna kom och öste upp vatten och fyllde hoarna för att ge vatten till sin fars får. 17 När några herdar kom och körde i väg dem, försvarade Mose dem och hjälpte sedan till att ge vatten till deras får.

18 När döttrarna kom hem till sin far Reguel [som betyder ”Guds vän”, han kallas också Jetro] frågade han: ”Varför är ni hemma så tidigt i dag?” 19 De svarade: ”En egyptisk man hjälpte oss mot herdarna. [De andra herdarnas trakasserier mot dem verkade vara något de var vana vid.] Han öste även upp vatten åt oss och lät fåren dricka.”

20 Då sa han till sina döttrar: ”Var är han nu? Varför lämnade ni honom [där vid brunnen]? Gå och hämta honom och bjud in honom på middag.” 21 [De hittade Mose och han tackade ja till inbjudan.] Mose var villig (kom överens om) att stanna hos prästen.

Mose fick [så småningom prästen] Jetros dotter Sippora till hustru. 22 Hon födde en son och han gav honom namnet Gershom, ”eftersom jag är en främling i detta land”, sa han.

[Mose hade nu blivit en medborgare hos midjaniterna, långt borta från både landet Egypten och hans eget folk, israeliterna. På hebreiska är ger främling och shom där, så sammantaget är Gershom ”Jag var en främling där” i det land där hans son föddes. Enligt Demetrius, en historiker i Alexandria 225 f.Kr., så kom namnet Midjan från en av Abrahams söner. Han skriver också att Mose och Sippora båda härstammade från Abraham. Mose i sjunde och Sippora i sjätte led.]

Gud har inte glömt sitt folk

23 Många år senare dog Egyptens kung [som var ute efter Mose liv]. Israeliterna fortsatte att sucka på grund av sitt slaveri. De ropade i sin nöd, och deras klagan steg upp till Gud. 24 När Gud hörde deras jämmer tänkte han på sitt förbund med Abraham, Isak och Jakob. 25 Gud såg situationen som israeliterna var i, och brydde sig om (förstod, glömde inte) dem.

3

Mose och den brinnande busken

1 Mose vallade fåren åt sin svärfar Jetro (hebr. Jitro), som var präst i Midjan. En gång drev han fåren bortom öknen och kom till Guds (Elohims) berg Horeb (hebr. Chorev) [annat namn på Sinai berg].

[Mose är nu 80 år, han lämnade Egypten vid 40-års ålder och har vallat sin svärfars får sedan dess, se Apg 7:30. Chorev delar rot med ordet för torr/öde (hebr. charev), vilket indikerar att berget och området är öken. Ordet delar även rot med ordet cherev som betyder svärd. Det får en djupare innebörd då vi vet att Guds ord beskrivs som ett svärd (Heb 4:12) och det var på detta berg som Gud senare skulle ge dem undervisningen, Torah, som är den grundläggande delen av Guds ord.]

2 Herrens ängel (utsände budbärare) uppenbarade sig för honom i en eldslåga mitt i en törnbuske. [Den som talar ur busken kallas både Herrens ängel och Gud. En allmänt accepterad uppfattning är att det är Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens ängel innan han tar mänsklig gestalt.]

Mose tittade och såg att törnbusken brann av elden, men törnbusken blev inte förtärd. 3 Så Mose sa (tänkte för sig själv): ”Jag går dit (lämnar flocken) för att se denna märkliga syn! Varför brinner inte törnbusken upp?”

4 När Herren såg att han gick för att se efter, ropade Gud till honom ur törnbusken: ”Mose! Mose!”

Han svarade: ”Här är jag.”

[Det hebreiska ordet för törnbuske är seneh, snarlikt Sinai. Ordet används bara här och i 5 Mos 33:16. Den exakta arten på busken är inte känd, men ordet beskriver en buske med taggar. Antagligen är det ett mindre akaciaträd, samma träslag som Mose senare får instruktionen att använda som material för tabernaklet, förbundsarken och skådebrödsbordet, se 2 Mos 25:10, 23; 26:15. Törne är förknippat med det mänskliga och förbannelsen, se 1 Mos 3:18, men genom historien vänder Gud på den förbannelsen. Mose får se Gud ta sin boning i en oansenlig törnbuske och senare manifestera sin närvaro i förbundsarken av akaciaträ. Finalen sker då Jesus, krönt med en törnekrona, bär världens synd på korset.]

5 Gud sa: ”Kom inte närmare! Ta av dig dina sandaler, för den plats du står på är helig mark.” [Det är på grund av Guds närvaro som det blir en helig, en från världen avskild, plats.] 6 Han fortsatte: ”Jag är din fars Gud, Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud.”

Då dolde Mose sitt ansikte, för han var rädd för att se på Gud.

7 Herren sa: ”Jag har verkligen sett (det har inte undgått mig) hur mitt folk plågas i Egypten. Jag har hört deras klagorop, på grund av deras slavdrivare. Jag känner väl till deras lidande. 8 Därför har jag kommit ner för att befria dem från egyptierna och föra upp dem från detta land till ett land som både är gott och rymligt och som flödar av mjölk och honung, det område där det nu bor kanaanéer, hettiter, amoréer, perisséer, hivéer och jevuséer.

[Trots egentligen ogynnsamma förhållanden med hög luftfuktighet och hetta har Israel drastiskt ökat sin mjölkproduktion sedan 1950-talet, då en ko i genomsnitt producerade 4 000 liter mjölk per år, till otroliga 12 000 liter de senaste åren. Varje år på kvällen som inleder veckohögtiden shavuot (pingsten på våren) släpps ”mjölk- och honungsrapporten” från den israeliska statistiska centralbyrån. Israel är det land i världen som leder statistiken överlägset med över 30% över USA som kommer på andra plats. En israelisk ko producerade 2019 i genomsnitt 11 852 liter mjölk per år, medan motsvarande siffra i Sverige var omkring 9 000 liter. Genomsnittet i Europa var 6 000 liter och i Indien 1 000 liter.]

9 Se, israeliternas rop har nått mig, och jag har också själv sett hur egyptierna förtrycker (torterar) dem. 10 Därför ska du gå nu, så jag kan sända dig till farao och du ska föra mitt folk, israeliterna, ut ur Egypten.”

[Nu följer en dialog mellan Mose och Gud. Mose kommer med fyra ursäkter till varför han inte vill gå och till sist säger han rent ut, sänd någon annan, se 2 Mos 4:13.]

Ursäkt 1 – Jag är ovärdig

11 Men Mose sa till Gud: ”Vem är jag, att jag skulle gå till farao och att jag skulle föra israeliterna ut ur Egypten?”

12 Gud svarade: ”Jag ska verkligen vara med dig (jag är med nu och kommer alltid att vara med dig). Detta ska vara tecknet för dig att jag har sänt dig: När du har fört folket ut ur Egypten, ska ni tjäna Gud på detta berg.”

[Detta är inledningen till Guds förklaring av sitt namn. Det viktiga är inte tjänarens kvalifikationer, utan vem Gud är och att han är med sin tjänare, då är inget omöjligt.]

Ursäkt 2 – Jag känner inte Gud tillräckligt bra

13 Men Mose sa till Gud: ”Anta att jag skulle gå till israeliterna och säga: ’Era fäders Gud har sänt mig till er’, och de frågar mig: ’Vad är hans namn?’ Vad skulle jag svara dem?”

14 Gud sa till Mose: ”JAG ÄR den JAG ÄR (jag har alltid varit närvarande, jag är det nu och kommer alltid att vara det). Du ska säga så här till israeliterna: ’JAG ÄR har sänt mig till er.’ ”

15 Gud sa också till Mose: ”Så här ska du säga till israeliterna: ’Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim) – Abrahams Gud, Isaks Gud och Jakobs Gud – har sänt mig till er.’ Detta är mitt namn för evigt, och så ska jag åkallas från släkte till släkte.

16 Gå nu och kalla samman Israels äldste och säg till dem: ’Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim) – Abrahams, Isaks och Jakobs Gud (Elohim) – har uppenbarat sig för mig och sagt: Jag har sett vad som händer er i Egypten, 17 och jag har beslutat att föra er bort från förtrycket i Egypten upp till

kanaanéernas,

hettiternas,

amoréernas,

perisséernas,

hivéernas och

jevusiternas land.

Till ett land som flödar av mjölk och honung.’

18 De [Israels äldste] kommer att lyssna på dig. Sedan ska du och Israels äldste gå till den egyptiska kungen och säga: Herren (Jahveh), hebréernas Gud, har visat sig för oss. Vi ber dig om tillåtelse att gå tre dagsresor in i öknen och offra åt Herren vår Gud.

19 Men jag vet [redan] att Egyptens kung inte kommer låta er gå frivilligt. Nej, inte ens av en mäktig hand [någon mänsklig armé]. 20 Så jag ska sträcka ut min hand och slå Egypten med en serie av iögonfallande tecken. Sedan ska han släppa er. 21 Jag ska göra så att egyptierna kommer att behandla detta folk [som är mitt folk] väl. När ni lämnar Egypten ska ni inte gå därifrån tomhänta. 22 Varje [hebreisk] kvinna ska fråga sin [egyptiska] grannfru, och andra kvinnor som råkar vara i hennes hus, efter föremål av silver och guld och även kläder. Dessa ska ni klä era söner och döttrar med. På det sättet ska ni plundra egyptierna [på det som tillhör er, det som undanhållits er genom slaveriet].”

4

Ursäkt 3 – Ingen kommer att tro mig

1 Mose svarade: ”Men tänk om de inte tror mig eller lyssnar på vad jag säger, utan säger: ’Herren (Jahveh) har inte visat sig för dig’? ”

2 Då sa Herren (Jahveh) till honom: ”Vad har du i din hand?”

3 Han svarade: ”En [fåraherdes] stav.”

Herren sa: ”Kasta den på marken.”

Han kastade den på marken, och den förvandlades till en orm (hebr. nachash), och Mose ryggade tillbaka [av rädsla]. [Att använda en orm som ett tecken skulle vara något som rörde om i deras begreppsvärld, eftersom kobran var en av de religiösa symbolerna i Egypten.]

4 Men Herren sa till Mose: ”Sträck ut din hand och ta den i stjärten.”

[Mose övervinner sin rädsla.] Han sträckte ut sin hand och tog den, och ormen blev åter en stav i hans hand.

5 Herren sa: ”Detta [tecken] är för att de äldste ska tro att Herren, deras fäders Gud – Abrahams, Isaks och Jakobs Gud – har visat sig för dig.”

6 Herren sa också till honom [och ger ett andra tecken]: ”Stick handen innanför manteln!”

Han stack in handen i manteln, och när han drog ut den var handen sjuk (hebr. tsara) – vit som snö.

[Det hebreiska ordet tsaraat är en generell term för olika sorters hudsjukdomar. Det är en sorts mögel som visar sig som ljusa fläckar och svullnader på huden, se 3 Mos 13-14. Traditionellt har ordet spetälska använts, men det motsvarar inte den sjukdom som vi idag kallar lepra eller Hansens sjukdom.]

7 Herren sa: ”Stick på nytt handen innanför manteln!”

Han stack in handen i manteln, och när han drog ut den var handen normal igen, som resten av hans kropp.

8 [Herren sa:] ”Om de inte tror eller bryr sig om det första tecknet [med staven], så kanske de tror det andra tecknet [med handen]. 9 Men om de inte tror på dessa två tecken eller lyssnar på dig, så ska du ta lite vatten från Nilen och hälla det på torra landet (marken – hebr. jabbashah). [Detta blir det tredje tecknet.] Då ska vattnet från floden förvandlas till blod på torra land (hebr. jabeshet).”

[Två olika hebreiska ord för ”torrt land” används i denna vers. Det första är det generella ordet som används i skapelsen och när israeliterna korsar Röda havet och Jordan torrskodda. Det sista används bara här och i Ps 95:5, där det används om hur Gud är större än alla avgudar.]

Ursäkt 4 – Jag är inte kvalificerad

10 Då sa Mose [och kom med ännu en ursäkt] till Herren (Jahveh): ”Min Herre (Adonai, fokus på Guds storhet och makt), jag har så svårt att uttrycka mig. Jag har aldrig varit bra med ord, varken förut eller efter att du har talat till din tjänare. Jag stakar mig och stammar (är långsam att tala och har en trög tunga).”

11 Herren (Jahveh) sa till honom: ”Vem har skapat människans mun? Vem skapar de stumma, de döva, de som kan se eller de som är blinda? Är det inte jag, Herren? 12 Så gå nu, jag ska vara med din mun och lära dig vad du ska tala.”

Skicka någon annan i stället

[Ursäkterna är slut och nu säger Mose rent ut att han inte vill gå.]

13 Men Mose sa: ”O, min Herre (Adonai), skicka ditt budskap med någon annan, vem som helst.”

14 Då blev Herren arg på Mose, och sa: ”Har du inte en bror, Aron [som är 3 år äldre, se 2 Mos 7:7], leviten [som är en skolad präst och van vid att tala Guds ord]? Jag vet att han är duktig på att tala (ordagrant: ’talande tala’ – hebr. davar davar), dessutom är han faktiskt på väg just nu för att möta dig. När han ser dig kommer han att glädja sig i sitt hjärta. 15 Du ska tala till honom och lägga orden i hans mun, och jag ska vara med din mun och med hans mun, och jag ska lära er båda två vad ni ska göra. 16 Han [Aron] ska tala för dig [vara din talesman] inför folket, och det ska ske, att han ska vara din mun, och du ska vara som en gud (elohim) för honom. 17 Du ska också ta denna stav i din hand, med den ska du göra tecknen.”

Mose vänder tillbaka till Egypten

18 Mose gick hem till sin svärfar Jetro (hebr. Jitro) och sa: ”Låt mig gå tillbaka till mina bröder och systrar i Egypten, jag vill se om de fortfarande lever.”

Jetro sa till Mose: ”Gå i frid (var välsignad).” 19 Herren sa till Mose medan han var i Midjan: ”Gå tillbaka till Egypten. [Jag försäkrar dig:] Alla de män som var ute efter att ta ditt liv lever inte längre.”

[Mose var nu åttio år gammal. De som fyrtio år tidigare ville döda Mose var nu döda, se 2 Mos 2:15. Det kan vara Amenotep I och hans efterträdare Amenotep II, och i så fall är den nuvarande farao Amenotep III. En intressant detalj är att hans förstfödda son Tutankhamon dog bara 18-19 år gammal, vilket stämmer bra in på den tionde plågan i kapitel 12.]

20 Då tog Mose sin hustru och sina söner [Gershom och Elieser, se 2 Mos 18:2-4] och lät dem sitta upp på en åsna och återvände till Egypten. Han hade Guds (Elohims) stav i handen.

[Mose stav i vers 2 har nu blivit Guds stav. Det verkar som att det var ett misstag att ta med sig sin familj för detta uppdrag, i 2 Mos 18:1-6 skickar han hem dem.]

21 Herren sa till Mose: ”När du går tillbaka till Egypten ska du inför farao utföra alla de övernaturliga tecken som jag har gett dig makt att göra. Men jag ska förhärda hans hjärta så att han inte släpper folket. [Bibeln är tydlig med att också farao själv förhärdar sitt hjärta, se 2 Mos 7:13; 8:15, 32; 9:34.] 22 Du ska säga till farao: ’Så säger Herren: Israel är min förstfödde son. 23 Jag har sagt till dig att släppa min son, så att han kan frambära offer åt mig. Men du har vägrat, och därför ska jag döda din förstfödde son.’ ”

[Texten i vers 22-33 är riktad till farao. Den andra delen kan dock vara riktad till både farao och Mose. Farao släppte folket motvilligt först efter 10 plågor, men det är motvilligt Mose ger sig av tillbaka till Egypten. Det går att hitta 10 punkter där Mose förhalar och motsätter sig uppdraget. Den tionde är i nästa vers när de stannar.]

En oväntad händelse

24 Längs med vägen [mot Egypten] stannade de på en plats för att övernatta. [Ännu en antydan att Mose försenar sitt uppdrag.] Där kom Herren emot honom och det verkade som att han ville döda honom [troligtvis den förstfödde sonen Gershom].

[Den hebreiska texten har ”honom”. Av de fyra personerna där kan det syfta på Mose, hans förstfödde Gershom eller Elieser, se 2 Mos 18:2.] 25 Då tog Sippora en vass flintbit och skar bort förhuden på sin son och strök (vidrörde) honom [Gershom eller Mose] ned till foten med den och sa: ”Du är min blodsbrudgum.” [Det hebreiska ordet för ”strök” är samma ord som används i 2 Mos 12:22 där israeliterna ”stryker” lammets blod på dörrposterna för att den förstfödde inte ska dö.] 26 När han [syftar antagligen på Gud] lät honom [Mose] vara, sa Sippora ”du är min blodsbrudgum på grund av omskärelsen.”

[I Guds förbund med Abraham och Israels folk var omskärelsen av pojkar viktig, se 1 Mos 17:9-14. Det verkar som om Mose och Sippora hade försummat att göra detta för en av sina söner, eller för båda. Även om den exakta betydelsen av dessa verser inte är helt klar, ser vi att Gud var noga med att Mose, som skulle befria sitt folk, följde Guds bud.]

Aron möter Mose

27 Herren sa till Aron [Moses tre år äldre bror som var kvar i Egypten]: ”Gå och möt Mose i öknen.” Han gick, och vid Guds berg träffade han honom och kysste honom. [Det var ett kärt återseende efter fyrtio år. Det visar också att de inte hade någon osämja mellan sig eftersom kyssen på den här tiden var ett viktigt fredstecken.] 28 Mose berättade för Aron allt som Herren hade sänt honom att säga och alla tecken han hade fått befallning att utföra.

29 Sedan gick Mose och Aron därifrån [till Egypten] och kallade samman israeliternas äldste. 30 Aron talade [upprepade] allt vad Herren (Jahveh) hade talat till Mose, och han gjorde tecknen inför folket, 31 och folket trodde [på Mose och på Arons ord]. När de hörde att Herren hade tagit sig an israeliterna och att han hade sett hur de led, föll de ner och böjde sig ner och tillbad [i tacksägelse till Gud].

5

Mose konfronterar farao (5:1-7:13)

Det första besöket

1 En tid därefter gick Mose och Aron till farao och sa: ”Så säger Herren, Israels Gud: Släpp mitt folk så att de kan fira högtid i öknen till min ära.”

2 Men farao [som själv ansåg sig vara en gud] svarade: ”Vem är Herren (Jahveh). Varför skulle jag lyda honom och släppa Israel? Jag känner inte Herren, och jag tänker inte släppa Israel.”

3 De svarade: ”Hebréernas Gud har visat sig för oss. Låt oss få gå tre dagsresor ut i öknen och offra åt Herren, vår Gud. Annars kommer han över oss med pest eller svärd.”

4 Kungen i Egypten svarade dem: ”Mose och Aron, varför har ni gjort så att folket slutat arbeta [gett dem falska förhoppningar]? Gå tillbaka till ert slavarbete!”

5 Farao sa [till dem eller tänkte för sig själv]: ”Befolkningen är stor, och ni vill att de ska slippa arbeta!”

Resultatet – ännu hårdare arbete

6 Samma dag kommenderade han [de egyptiska] slavdrivarna som var över folket och [de israeliska] förmännen [som ledde sina landsmän, se vers 14]: 7 ”Ni ska inte längre ge folket halm för att göra tegel. Låt dem gå ut och hämta halm själva. 8 Ni ska dock kräva samma mängd tegel av dem som förut, minska inte kvoten. De är lata, det är därför de ropar: ’Låt oss gå och offra till vår Gud.’ 9 Gör därför deras arbete så hårt för dem så att de inte har tid att tänka på något annat än arbete. Kanske slutar de då att lyssna på dessa lögner [som Mose och Aron talar]!”

10 Då gick slavdrivarna över folket och förmännen ut och sa till folket: ”Så säger farao: ’Jag ger er inte någon halm. 11 Gå ut och hämta den bäst ni kan. Det blir inget avdrag på kvoten [Ni ska producera lika mycket tegel som förut].’ ”

12 Folket begav sig ut över hela Egypten för att samla strå [kortare stubb från fälten] för att ha som halm. 13 Slavdrivarna pressade dem hårt och sa: ”Fullgör ert arbete, er dagliga kvot på samma sätt som när ni fick halm.” 14 De israeliska förmännen som faraos slavdrivare hade satt över folket, blev slagna och man sa: ”Varför har ni inte fullgjort er kvot av tegel som tidigare, varken i går eller i dag?”

Israels förmän klagar hos farao

15 Då kom Israels förmän till farao och ropade: ”Varför behandlar du dina tjänare så här? 16 Man ger ingen halm åt dina tjänare, ändå säger man: ’Gör tegel!’ Dina tjänare blir nu slagna, trots att skulden ligger hos ditt eget folk.”

17 Han svarade: ”Nej, det är ni som är lata, ni är verkligen lata (overksamma)! [Ni försöker komma undan ert arbete.] Därför säger ni ’Låt oss gå och offra till Herren (Jahveh).’ 18 Ut med er, tillbaka till ert arbete! Ni ska inte få någon halm, men ni måste producera samma kvot tegel.”

19 De israeliska förmännen förstod att de var illa ute när de blev tillsagda att arbetsbördan inte skulle lätta. De var tvungna att göra lika mycket tegel varje dag som de gjort tidigare.

20 När förmännen lämnat farao gick de på en gång till Mose och Aron som väntade på dem. 21 De sa: ”Låt Herren se och döma vad ni gjort. På grund av er ser farao och hans tjänare på oss som om vi vore något motbjudande (ordagrant: ’en avskyvärd stank’). Du har satt svärdet i deras hand för att döda oss.” [Nu har de en ursäkt att dräpa oss.]

Mose klagar inför Herren

22 Då vände sig Mose på nytt till Herren (Jahveh) och sa: ”Herre (Adonai, fokus på Guds storhet och makt), varför har du låtit så mycket elände komma över detta folk? Varför har du sänt mig? 23 Ända sedan jag gick till farao för att tala i ditt namn har hans ondska mot detta folk bara ökat, och du har inte gjort något för att rädda ditt folk.”

6

1 Herren svarade Mose [uppmuntrar och upprepar och förstärker sitt tidigare löfte, se 2 Mos 3:19; 4:21]: ”Nu ska du få se vad jag ska göra med farao. Genom en stark hand ska han låta folket gå [och inte bara det], han ska driva ut dem från sitt land genom en stark hand.” [Uttrycket ”en stark hand” som används här två gånger syftar antagligen på Guds kraft, se 2 Mos 3:20. Plågorna som kom över landet gjorde att egyptierna till sist önskade att folket ska skulle gå och skickade iväg dem, se 2 Mos 12:33.]

Gud lovar att befria sitt folk

2 Gud talade till Mose: ”Jag är Herren (Jahveh). 3 Jag visade mig för Abraham, Isak och Jakob som Gud den Allsmäktige (El-Shaddaj) [1 Mos 17:1; 35:11]. Dock gjorde jag mig inte känd (fick de inte erfara mig) under mitt namn Herren (Jahveh). 4 Jag har också upprättat mitt förbund med dem och lovat att ge dem Kanaan, det land där de bodde som främlingar. 5 Jag har också hört israeliternas jämmer över att egyptierna har gjort dem till slavar, och jag har tänkt på (inte glömt) mitt förbund. 6 Säg därför till israeliterna:

’Jag är Herren (Jahveh).

Jag ska föra er ut från förtrycket under egyptierna.

Jag ska rädda er från deras slaveri.

Jag ska återlösa (hebr. gaal) er med min utsträckta arm, och genom väldiga straffdomar.

7 Jag ska göra er till mitt folk.

Jag ska vara er Gud.

Ni ska förstå att

jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim),

som för er bort från förtrycket hos egyptierna.

8 Jag ska föra er till det land som jag svor att ge åt Abraham, Isak och Jakob.

Jag ska ge det åt er till arv och egendom.

Jag är Herren (Jahveh).’ ”

[I vers 6 används hebr. gaal för första gången i Andra Moseboken. Hela denna berättelse om hur Gud befriar israeliterna ur slaveriet är den enskilt största typologin i hela GT på det som Jesus gör under påskveckan när han går till korset för oss som vår Återlösare (hebr. goel; substantivet till verbet gaal), se även Rut 2:20; Job 19:25.]

9 Så Mose talade så till Israels söner, men de hörde inte på honom på grund av missmod och det hårda arbetet. [Ordagrant är missmod ”korta ande”. Ordet kan översättas otålig eftersom det inte finns någon ande av hopp kvar. Versen beskriver hur israeliterna både själsligt och kroppsligt var så brutna att de inte kunde ta till sig hans uppmuntrande ord.]

10 Herren talade till Mose: 11 ”Gå och tala till farao, kungen av Egypten, att han ska förvisa Israels söner från sitt land.”

12 Men Mose talade till Herren: ”Herre, se [hur hopplös situationen är], israeliterna lyssnar inte på mig, varför skulle då farao lyssna? Dessutom har jag ju svårt för att tala.” [Ordagrant ”har jag oomskurna läppar”. Uttrycket verkar relatera till tidigare misslyckanden, se 2 Mos 4:24-26.]

13 Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron och befallde dem (gav dem uppdraget) att säga till både Israels barn och farao, kungen i Egypten, att israeliterna skulle föras ut ur Egyptens land.

Moses och Arons släkttavla

Fem generationer

[Här sker en paus i berättelsen. Man kan säga att det är en ”cliffhanger”, hur det ska gå? Varken israeliterna eller farao lyssnar på Mose och själv är han på gränsen att ge upp, se vers 12. Mitt i berättelsens höjdpunkt kommer en tillbakablick som visar hur Mose och Aron är den fjärde generationen från Jakob via Levis stam. Genealogin är begränsad till de tre första sönerna till Jakob: Ruben, Simeon och Levi. De följande nio sönerna är inte relevanta för att visa Moses och Arons släktskap och tas inte med. Jakob kallas också Israel, se 1 Mos 32:28. I listningen nedan är de namn som ingår i Moses och Arons släktträd fetmarkerade.]

14 Dessa var överhuvuden var och en för sin släkt.

Första generationen och deras barn

Sönerna till Ruben, Israels [Jakobs] förstfödde:

Chanoch (Henok) och Pallo,

Chetsron (Hesron) och Karmi;

detta var de rubenitiska familjerna.

15 Sönerna till Simeon [Shimon – Jakobs andra son]:

Jemuel, Jamin, Ohad, Jachin, Sochar (Tsochar) och Saul (Shaol), sonen till en kanaaneisk kvinna;

detta var de simonitiska familjerna.

16 Sönerna till Levi[Israels tredje son] hette i åldersordning:

Gershon [hans söner listas i vers 17],

Kehat[hans söner listas i vers 18] och

Merari [hans söner listas i vers 19].

Levi blev 137 år gammal.

[Jakob hade tolv söner, men eftersom den här släkttavlan handlar om Mose och Aron, så räcker det att ta med sönerna fram till Jakobs tredje son Levi.]

Andra generationen och deras barn

[Nu följer den andra generationen av Levis stam.]

17 Sönerna till Gershon, familj för familj:

Livni och Shimi.

18 Sönerna till Kehat:

Amram[hans söner listas i vers 20],

Jishar [hans söner listas i vers 21],

Hebron (hebr. Chevrón) och

Ussiel [hans söner listas i vers 22].

Kehat blev 133 år gammal.

19 Sönerna till Merari:

Machli och Mushi.

Detta var de levitiska familjerna i åldersordning.

Tredje generationen och deras barn

20 Amram gifte sig med Jocheved, sin faster, och hon födde honom

Aron och

Mose.

Amram blev 137 år gammal.

21 Sönerna till Jishar:

Korach, Nefeg och Sikri.

22 Sönerna till Ussiel:

Mishael, Elsafan och Sitri.

Fjärde generationen och deras barn

23 Aron gifte sig med Elisheva, dotter till Amminadav och syster till Nachshon, och hon födde honom:

Nadav och Avihu,

Elazar och Itamar.

24 Sönerna till Korach:

Assir, Elkana och Aviasaf;

detta var de korachitiska familjerna.

[Att Korach finns med här beror antagligen på det uppror han senare kom att leda, se 4 Mos 16. Rent släktmässigt hade han samma status som Mose och Aron.]

Femte generationen och deras barn

25 Elazar, Arons son, gifte sig med en av Putiels döttrar, och hon födde honom:

Pinchas.

Dessa var överhuvuden för de levitiska släkterna, familj för familj.

26 Det var denne Aron och denne Mose som Herren befallde att föra israeliterna ut ur Egypten, ordnade i häravdelningar. 27 Det var de som talade med farao, kungen av Egypten, om att israeliterna skulle föras ut ur landet – just dessa båda, Mose och Aron.

Aron blir Moses talesman

[I tre verser sammanfattas nu samtalet före släkttavlan, sedan fortsätter berättelsen där Aron får föra Moses talan.]

28 På den dag då Herren (Jahveh) talade till Mose i Egypten 29 talade han: ”Jag är Herren (Jahveh). Allt vad jag talar till dig ska du tala till farao, kungen av Egypten.” 30 Men Mose vädjade till Herren: ”Jag har ju svårt för att tala [ordagrant ’jag har oomskurna läppar’]. Varför skulle farao lyssna till mig?”

7

1 Herren svarade Mose: ”Nu gör jag dig som en gud för farao [för att säga mina ord till honom], och din bror Aron ska bli din profet. 2 Du ska tala allt vad jag befaller dig, och din bror Aron ska tala det till farao så att han måste låta israeliterna lämna hans land. 3 Men jag ska göra så att faraos hjärta förhärdas. Trots att jag kommer att göra många övernaturliga tecken och under i Egyptens land, 4 ska farao inte lyssna till dig. Jag ska lägga min hand på Egypten och jag ska föra ut mina härskaror, mitt folk israeliterna, ut ur Egyptens land genom stora straffdomar. 5 Då ska egyptierna förstå att jag är Herren, när jag sträcker ut min hand över Egypten och för ut israeliterna från dem.”

6 Mose och Aron gjorde allt som Herren hade befallt dem. 7 När de talade med farao var Mose 80 år gammal och Aron 83 år.

8 Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron, han sa: 9 ”När farao talar till er: ’Gör ett övernaturligt tecken. [Bevisa er auktoritet.]’, ska du säga till Aron: ’Kasta din stav framför farao’, så ska den bli en orm (krokodil – hebr. tanin).”

[Ordagrant inleds och avslutas vers 8 med verbet amar, att tala. Detta betonar hur Herren talar med Mose.]

Andra besöket

10 Mose och Aron gick till farao och gjorde exakt som Herren hade sagt till dem. Aron kastade sin stav inför farao och hans tjänare, och den blev en orm (krokodil – hebr. tanin).

[Tidigare i 2 Mos 4:3 (och i vers 15) används det vanliga ordet för orm (hebr. nachash), här används istället tanin, ett ord som kan vara ett annat ord för orm eller beskriva en krokodil. Ordet används om havsdjuren i 1 Mos 1:21. Intressant är att faraonerna ansågs vara Sobek – krokodilguden, se även Hes 29:3-5.]

11 Då kallade farao till sig sina visa män och magiker (trollkarlar), och dessa – de egyptiska spåmännen (skrivare, från ordet för penna) – gjorde liknande saker [imiterade Guds mirakler] med hjälp av magi (ockulta krafter). [Enligt judisk tradition hette två av dem Jannes och Jambres, se 2 Tim 3:8.] 12 Var och en av dem kastade sin stav och de blev till ormar (krokodiler – hebr. tanin), men Arons stav slukade deras stavar. 13 Men faraos hjärta blev förhärdat (tillslutet – hebr. chazaq) och han lyssnade inte till dem, precis som Herren (Jahveh) hade talat.

[Det hebreiska ordet chazaq betyder att ”förhärda” och ”tillsluta”. När det används om hjärtat beskriver det en vilja som är orubblig och hård. Den hebreiska verbformen här anger inte om det är farao själv eller Gud som initierar förhärdandet. Samma öppna skrivsätt används även i 2 Mos 7:22; 8:19; 9:7. Gud känner människans hjärta och kan förutsäga människors agerande, se Jer 17:10. När Mose först kallas berättar Herren att han vet att farao kommer göra motstånd och vägra att släppa israeliterna, se 2 Mos 3:19-20. Han har också berättat att han i slutändan kommer att förhärda faraos hjärta, se 2 Mos 4:21; 7:3.

Är farao då bara en bricka i Guds spel utan någon egen vilja? Under de tio plågorna framträder ett mönster där det sker ett gradvis förhärdande där farao själv först förhärdar sitt eget hjärta, se 2 Mos 8:15, 32; 9:13. Efter femte plågan sker ett skifte, vid den sjätte plågan står det för första gången att Gud förhärdar faraos hjärta, se 2 Mos 9:34. Vid sjunde plågan förhärdar farao på nytt sitt eget hjärta, men nu verkar han ha passerat en gräns utan återvändo. Från och med åttonde plågan och framåt är det Herren som förhärdar honom ytterligare, se 2 Mos 10:1, 20; 10:27; 11:10.

1. Blod: Faraos hjärta ”blev hårt”, se 2 Mos 7:22

2. Grodor: Farao ”förhärdade sitt eget hjärta”, se 2 Mos 8:15

3. Insekter: Faraos hjärta ”blev hårt”, se 2 Mos 8:19

4. Flugor (skalbaggar): Farao ”förhärdade sitt eget hjärta”, se 2 Mos 8:32

5. Boskap dör: Faraos hjärta blev hårt, se 2 Mos 9:7

6. Bölder: ” Herren förhärdade faraos hjärta”, se 2 Mos 9:12

7. Hagel och eld: Farao ”förhärdade sitt eget hjärta”, se 2 Mos 9:34

8. Gräshoppor: Herren säger: ” Jag har förhärdat faraos hjärta”, se 2 Mos 10:1, 20

9. Mörker: ” Herren förhärdade faraos hjärta”, se 2 Mos 10:27

10. Den förstföddes död: ” Herren förhärdade faraos hjärta”, se 2 Mos 11:10

De nio första plågorna (tecknen) kan grupperas i tre grupper med tre plågor i varje grupp. De följer ett liknande mönster: Vid de två första plågorna varnas farao, medan den tredje plågan (i varje grupp) sker utan varning. Vid de tre första plågorna är det Aron som håller ut sin stav (2 Mos 7:19; 8:6, 17). Den fjärde och femte sänds från Gud (2 Mos 8:21; 9:3). Vid den sjätte plågan använder Mose sina händer och kastar aska i luften (2 Mos 10:9) och i de tre sista sträcker han ut sin hand (2 Mos 9:23; 10:13, 22). Den tionde plågan kommer från Gud, se 2 Mos 12:29.]

De första nio plågorna (7:14-10:29)

Den första plågan – Nilens vatten blir till blod

14 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Faraos hjärta är hårt (tillslutet). Han vägrar att släppa folket. 15 Gå till farao på morgonen, då går han ut till vattnet och du ska stå på flodstranden och möta honom. Staven som blev en orm (hebr. nachash) ska du ha i din hand. [2 Mos 4:3] 16 Du ska säga till honom: ’Herren (Jahveh), hebréernas Gud (Elohim), har sänt mig till dig och säger: Släpp mitt folk så att de kan tjäna (hålla gudstjänst till) mig i öknen, och se, du har inte lyssnat.

[Här används det hebreiska ordet avad för att ”betjäna”. Ordet betyder att tillbe men också att arbeta. Samma ord används i vers 2 Mos 20:9 om att ”arbeta” sex dagar och om slavarbetet i 2 Mos 1:13, 14, se även 1 Mos 2:5; 15. I grekisk filosofi och tänkande, som influerat mycket av västvärlden, anses arbete vara något ont och det andliga gott. För Gud hör tillbedjan och arbete ihop.]

17 Detta är vad Herren säger: Genom detta ska du veta att jag är Herren (Jahveh). Se, jag ska slå på vattnet som är i floden med staven i min hand och det ska förvandlas till blod. 18 Fisken som är i floden ska dö och floden ska bli stinkande [av all rutten fisk] och egyptierna ska avsky (tappa tålamodet; tröttas ut av) att dricka flodens vatten.’ ” [Här används hebr. laa i betydelsen att de blir uttröttade, irriterade och tappar tålamodet på att söka efter rent dricksvatten.]

19 Herren sa till Mose: ”Säg till Aron: ’Ta din stav och sträck ut din hand över Egyptens vatten – över floderna, över dess kanaler, över dess pölar och över allt dess samlade (hebr. miqveh) vatten [dvs. reservoarer, men även mindre kärl] – så att det blir till blod.’ Det ska vara blod över hela Egyptens land även i träkärl och stenkärl [allt vatten, både naturligt och uppsamlat, ska bli till blod].”

20 Mose och Aron gjorde som Herren (Jahveh) hade befallt. Han lyfte upp staven och slog vattnet i Nilen inför faraos och hans tjänares ögon. Då förvandlades allt vatten i floden till blod (blev det blodrött). [Hebreiskan kan tolkas så att vattnet bokstavligt blev till blod, eller att det blev färgat blodrött. Ordet symboliserar också död, vilket blev effekten eftersom fiskarna dör och folket får gräva brunnar för att få drickbart vatten, se vers 21, 24.] 21 Fiskarna som fanns i floden dog och floden stank (luktade och smakade) så illa att egyptierna inte kunde dricka vattnet. Blodet var överallt (i alla slags vatten) över hela Egyptens land.

[Plågorna var riktade ”mot alla gudar i Egypten”, se 2 Mos 12:12. Egyptierna tillbad fler än 2 000 olika gudar. Eftersom Nilen med sina årliga översvämningar skapade de bördiga förutsättningarna var flera gudar kopplade till just Nilen. Den stora skaparguden Khnum var Nilens beskyddare. Hapi var Nilens ande och guden för flodens årliga översvämning. Han ansvarade för fiskarna, fåglarna och bördigheten i marken runt floden genom översvämningarna. Dessa båda gudar sågs som livets källa, Khnum gav livet och Hapi gav mat och vatten som är förutsättningen för att livet ska bestå. Osiris var underjordens gud och Nilen ansågs vara hans blodflöde.]

22 Men de egyptiska spåmännen (skrivare, från ordet för penna) gjorde samma sak med sina hemliga konster.

Faraos hjärta blev förhärdat (tillslutet) och han lyssnade inte på dem, precis som Herren (Jahveh) hade talat. 23 Farao vände sig om och gick in i sitt hus utan att ens ta någon notis om dem. 24 Alla egyptier grävde runt floden efter dricksvatten för de kunde inte dricka vattnet från Nilen. 25 Det gick sju fulla dagar efter att Herren (Jahveh) hade slagit Nilen.

[En hel vecka utan drickbart vatten någonstans i hela Egypten påverkade hela samhället. Det fanns säkert vin och andra drycker i förråden som gjorde att man inte var helt utan vätska och det fanns fortfarande mat i landet, men mycket av denna mat krävde vatten för att kunna tillagas. Därför kan vi utgå ifrån att detta blev en vecka som alltmer övergick i svält för folket i landet, både i faraos palats och i alla andra hem. Att plågan varade i sju fulla dagar talar bildligt om att detta är något som kommer att bli komplett, fullbordat och fullföljt. En bild på evigt straff för den som inte vill lyda Guds vilja. Eftersom Gud är långmodig och stor i mildhet ger han fler möjligheter för farao att vända om, innan han slutgiltigt sätter sin plan i verket. Att det blir just tio plågor är också ett tal för Guds fullhet och fullbordan.]

8

Den andra plågan – grodor

1 Sedan talade Herren (Jahveh) till Mose och sa: Gå till farao och säg till honom: ”Släpp mitt folk så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) mig. 2 Men om du vägrar låta dem gå, då ska jag slå (drabba) hela ditt land med grodor.

[Gudinnan Heket associerades med grodorna. Hon ansvarade för barnafödande, skapelse och att spannmålen växte. Som en vattengudinna var fertilitet och särskilt den senare delen av graviditeten och födandet viktiga delar av hennes ansvar. Hon ansågs vara Khnums hustru. Khnum gjorde människan av lera på sin drejskiva och sedan inblåste Heket livsanden i leran innan hon placerade den i kvinnans livmoder. Khnum och Hapi var källan till liv medan Heket var garanten för kommande generationer så att livet inte tar slut.]

3 Floden ska krylla av grodor och de ska komma upp (ur floden) och komma in i ditt hus, och komma in i ditt sovrum, och upp i din säng. De ska komma in i dina tjänares hus och i folkets hus in i deras ugnar och upp i deras baktråg. 4 Grodorna ska klättra upp på dig själv, ditt folk och alla dina tjänare.” [Mängder av grodor kommer att krypa omkring på kroppen på alla människor.]

5 Sedan talade Herren (Jahveh) till Mose: ”Säg till Aron: ’Sträck ut din hand med din stav över floden, kanalerna och pölarna så att grodor kommer upp över hela Egyptens land.’ ” 6 Då sträckte Aron ut sin hand över Egyptens vatten och grodorna kom upp och täckte hela landet.

7 Men spåmännen (skrivare, från ordet för penna) gjorde samma sak med sina hemliga konster och fick upp grodor över hela Egyptens land.

8 Då kallade farao på Mose och Aron och sa: ”Be till Herren (Jahveh) att han tar bort grodorna från mig och från mitt folk. Sedan ska jag låta folket gå så att de kan offra till Herren (Jahveh).” 9 Mose svarade farao: ”Gör mig den äran! Vid vilken tid ska jag be för dig, dina tjänare och ditt folk att grodorna ska lämna (bokstavligt bli avhuggna från) dig och ditt hus och endast finnas kvar i Nilen?” 10 ”I morgon”, sa han [farao]. Så han [Mose] sa: ”Låt det ske i enlighet med ditt ord, så att du ska veta att det finns ingen like till Herren vår Gud (Jahveh Elohim). 11 Grodorna ska lämna dig, ditt hus, dina tjänare och ditt folk. De ska bara finnas kvar i Nilen.”

12 Efter att Mose och Aron hade gått ut från farao, ropade Mose till Herren (Jahveh) angående grodorna som han hade sänt över farao. 13 Herren (Jahveh) gjorde i enlighet med Moses ord och grodorna dog från husen, från gårdarna och från fälten. 14 Man samlade ihop dem i trave på trave (många stora högar) och landet stank. [Det luktade vedervärdigt av döda grodor precis överallt.] 15 Men när farao såg lättnaden, förhärdade (tillslöt) han sitt hjärta och lyssnade inte på dem, så som Herren (Jahveh) hade talat.

Den tredje plågan – insekter

16 Herren (Jahveh) talade till Mose: Säg till Aron: Sträck ut din stav och slå stoftet på marken så ska det komma upp insekter (hebr. kenim) [troligtvis knott eller löss; kanske myggor] ur marken i hela Egypten. 17 De gjorde så. Aron sträckte ut sin hand med sin stav och slog stoftet på marken och det kom upp insekter på människor och boskap. Allt stoft på marken blev till insekter över hela Egyptens land.

[Den egyptiske guden Geb var markens gud i Egypten. Nu hade han plötsligt inte kontroll över marken längre när myriader av stickande insekter kom upp ur marken. Man trodde också att Geb kunde behålla dig i graven eller låta dig gå vidare till livet efter detta. Därför var det viktigt att tillbe honom så att man inte blev kvar i graven. Ordet för insekter är pluralformen av hebr. ken. Det kan syfta på knott, löss eller någon annan liten insekt som angriper både människor och djur. Eftersom Aron slår sin stav på markens stoft (hebr. afar) är det troligare att det är knott eller löss, än myggor som ofta kläcks i våtmark. Det var också något speciellt. Myggor var vanligt förekommande, eftersom Nilen varje år svämmade över vilket skapade gynnsamma förhållanden för myggor.]

18 När spåmännen (skrivare, från ordet för penna) försökte göra samma sak och få fram insekter med hjälp av sina hemliga konster, kunde de inte det, de misslyckades. Nu var det fullt med insekter överallt, på både människor och boskap. 19 Spåmännen (skrivare, från ordet för penna) sa till farao: ”Detta är Guds (Elohims) finger.”

Men faraos hjärta blev förhärdat (tillslutet) och han lyssnade inte på dem, så som Herren (Jahveh) hade talat.

Den fjärde plågan – flugor (eller skalbaggar)

20 Sedan talade Herren (Jahveh) till Mose: Stig upp tidigt på morgonen och stå (positionera dig) framför farao. När han kommer till vattnet (Nilen) ska du säga till honom: Detta är vad Herren (Jahveh) säger: Släpp mitt folk så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) mig. 21 Annars, om du inte låter mitt folk gå, ska jag sända flugsvärmar över dig, dina tjänare, ditt folk och in i era hus. Egyptens hus ska bli fulla (så att det fullständigt kryllar) av svärmande flugor till och med i husgrunderna.

[Den egyptiska guden Khepri hade kontrollen över alla insekter, flugor och skalbaggar. Han hade kontroll över skapelsen och han ansågs även så mäktig att han var den som personligen flyttade solen över himlen varje dag.]

22 Men på den dagen ska jag göra skillnad för landet Goshen, där mitt folk bor, så att ingen flugsvärm kommer dit, för att du ska veta att jag, Herren (Jahveh), är (finns) mitt i landet (på jorden).

[Här gör Gud för första gången åtskillnad på egyptierna och israeliterna så att plågan inte drabbar det judiska folket.]

23 Jag ska göra en åtskillnad mellan mitt folk och ditt folk. I morgon ska denna plåga inträffa. [Farao har dagen på sig att ångra sig, men gör det inte.] 24 Herren (Jahveh) gjorde precis så. En massiv flugsvärm kom in i faraos alla hus och in i hans tjänares hus. Hela Egyptens land ruinerades på grund av de enorma flugsvärmarna.

25 Farao kallade på Mose och Aron och sa: ”Gå, offra till er Gud i landet.” 26 Men Mose svarade: ”Det skulle inte vara rätt. De offer som vi har för avsikt att offra till Herren vår Gud (Jahveh Elohim) är en styggelse för egyptierna. Skulle inte egyptierna stena oss om vi offrar vad som är en styggelse för dem? 27 Vi måste vandra en tredagarsresa ut i öknen och offra till Herren vår Gud (Jahveh Elohim) precis som han har instruerat oss.”

28 Farao sa: ”Jag ska låta er gå så att ni kan offra till Herren er Gud (Jahveh Elohim) i öknen. Gå bara inte så långt bort. Be för mig.”

29 Mose svarade: ”Se, när jag går ut från dig ska jag be till Herren (Jahveh) att flugsvärmarna lämnar farao, hans tjänare och folket i morgon. Bara farao slutar att handla förnedrande (vara bedräglig, luras – hebr. talal) och vägrar folket gå för att offra till Herren (Jahveh).”

[Det ovanliga ordet för att lura (hebr. talal) har samma rot som ordet tel som används om en stad som byggts upp och rivits ner. Faraos sätt är som ett grymt skämt där faraos förväntning har byggts upp som en stad synlig för alla, för att sedan raseras, på nytt byggas upp för att igen raseras.]

30 Därefter gick Mose ut från farao och bad till Herren (Jahveh). 31 Herren (Jahveh) gjorde precis som Mose hade sagt och tog bort flugsvärmarna från farao, från hans tjänare och från hans folk. Ingenting blev kvar. 32 Men farao förhärdade (tillslöt) sitt hjärta och lät inte folket gå.

9

Den femte plågan – boskapen insjuknar

1 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Gå till farao och tala till honom: Detta är vad Herren (Jahveh), hebréernas Gud (Elohim), säger: Släpp mitt folk så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) mig. 2 Om du vägrar att låta dem gå och fortsätter att hålla dem kvar, 3 se, då ska Herrens (Jahvehs) hand komma över din boskap på fälten, över hästarna, åsnorna, kamelerna, boskapsbesättningar och smådjursflockar. Det ska bli en förödande pest. 4 Men Herren (Jahveh) ska göra åtskillnad på Israels boskap och Egyptens boskap så att ingenting ska dö som tillhör Israels barn (söner).” [Här gör Gud på nytt skillnad mellan egyptierna och israeliterna, se även 2 Mos 8:22.]

[Den egyptiska gudinnan Hathor var kungens amma, hon var också gudinna med ansvar för kärlek, fertilitet och kvinnor. Hon ansågs även vara den som rensade landet från dem som inte var rätt troende, hedningar i förhållande till den egyptiska gudavärlden. Detta är också en dom mot den religiösa hierarkin där kalvar, kor och oxar tillbads och var högt ansedda.]

5 Och Herren (Jahveh) satte ut en bestämd tid och sa: ”I morgon ska detta äga rum i landet.” 6 Nästa dag gjorde Herren (Jahveh) denna gärning (utförde detta ord). All boskap [hästar, åsnor, kameler, får och getter, se vers 3] i Egypten dog, men av Israels barns boskap dog inte ett enda djur. 7 När farao frågade hade inte ett enda djur som tillhörde Israels barn (söner) dött.

Men faraos hjärta blev förhärdat (tillslutet) och han lät inte folket gå.

Den sjätte plågan – bölder

8 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose och Aron: ”Ta händerna fulla med aska från ugnen [kan syfta på aska från de ugnar där man bränt kadavren efter de döda djuren] och låt Mose kasta upp den mot himlen inför faraos åsyn. 9 Det ska bli fint damm över hela Egyptens land och ska bli som bölder som blommar upp med sår på både människor och djur över hela landet.”

[Med denna sjätte plåga tar Herren itu med hela det egyptiska systemet för läkedom. I Egypten grasserade alla upptänkliga sjukdomar och krämpor. Men läkedom handlade inte om medicin utan uteslutande om magi och ockultism. Olika åkommor tillskrevs skilda gudar och gudinnor som antingen kunde förhindra eller förorsaka dessa sjukdomar. Varje åkomma hade sin egen ritual, trolldryck eller amulett för att beveka den specifika guden.

En av ritualerna för helande var särskilt grym. Den föreskrev att man skulle offra en levande människa som brändes på ett högt altare. Sedan kastade man upp askan i luften och trodde att när den spreds med vinden skulle det ge välsignelse och helande. När Mose tar aska i handen och kastar upp i luften mot himlen framför farao så är det en direkt konfrontation mot denna sed.]

10 Så de tog aska från ugnen och stod framför faraos ansikte. När Mose kastade upp askan mot himlen blev den till bölder som blommade upp med sår på både människor och djur över hela landet. 11 Trollkarlarna kunde inte stå framför Mose på grund av bölderna, för de var på trollkarlarna precis som på alla egyptier.

12 Men Herren förhärdade (tillslöt) faraos hjärta så att han inte lyssnade till dem. Så som Herren (Jahveh) hade talat till Mose [2 Mos 4:21; 7:3].

[Efter den 5:e plågan står det i 2 Mos 9:6 att ”all boskap dog.” Vilka djur var det då som fick bölder i den 6:e plågan, se 2 Mos 9:10, och vilken boskap är det som tas in från fälten och skyddas från haglet i den 7:e plågan, se 2 Mos 9:20-25? Det finns flera förklaringar.

Hebreiska kol, översatt ”alla” i 2 Mos 9:6, behöver inte betyda vartenda ett utan också ”alla typer”. I den grekiska översättningen Septuaginta väljs inte gr. holon, som beskriver varenda en, utan pas som beskriver ”alla sorter och olika typer”. Betydelsen blir då att den femte plågan med någon form av sjukdom påverkade alla olika sorters boskap som hästar, åsnor, kameler, boskap, får och getter. Denna tolkning stärks av att några verser innan räknas just dessa olika typer av tamboskap upp, se 2 Mos 9:3.

Bibeln anger inte heller hur lång tid som passerar mellan den femte och sjätte plågan. Om det nu verkligen var varenda en av all boskap som utplånades, kan egyptierna tagit boskap från israeliterna eller köpt från grannländer. Vad gäller haglet i den 7:e plågan varnades ”de som fruktade Herren bland faraos tjänare” att ta in sin boskap under tak för att inte dö, se 2 Mos 9:20. Även om Bibeln inte uttryckligen säger det kan dessa gudfruktiga egyptier blivit skonade även tidigare, på samma sätt som israeliterna, när den egyptiska boskapen drabbades av sjukdom redan under den 5:e plågan.]

Den sjunde plågan – hagel och eld

13 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Stig upp tidigt på morgonen och stå (positionera dig) framför farao och säg till honom: ’Detta är vad Herren (Jahveh), hebréernas Gud (Elohim), säger: Släpp mitt folk så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) mig. 14 Denna gång ska jag sända alla hemsökelser (plågor – hebr. magefa) till ditt hjärta, och till dina tjänare och till ditt folk, så att ni ska veta att det inte finns någon som jag i hela världen. 15 Sannerligen skulle jag nu ha kunnat sträcka ut min hand och slå dig och ditt folk med en pest som hade sopat bort dig från jordens yta. 16 Likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam) har jag låtit dig stå av denna anledning; för att visa dig min makt och för att mitt mäktiga namn ska återberättas (räknas – hebr. safar) över hela jorden. 17 Ändå upphöjer du dig själv över mitt folk genom att inte låta dem gå. 18 Se, i morgon vid den här tiden ska jag låta det regna med en mycket häftig hagelstorm, vars like aldrig har skådats i Egypten sedan den dag det grundades och till nu. 19 Sänd ut detta ord (gör det känt i hela Egypten); Stalla in din boskap och allt som du har ute på fälten. Varje person eller djur som är kvar ute på fältet och inte tagits hem (till stallet) kommer att dö när haglet faller ner på dem.’ ”

20 De som fruktade (vördade) Herrens (Jahvehs) ord bland faraos tjänare såg till att hans egna tjänare och boskap tog skydd in i husen, 21 men de som inte fruktade (vördade) Herrens (Jahvehs) ord lämnade sina tjänare och sin boskap ute på fälten.

22 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Sträck ut din hand mot himlen och låt det hagla över hela Egypten, på människor, på djur och allt som växer på fälten över hela landet.”

[Den egyptiska gudinnan Nut hörde ihop med himlen. Hon förfogade över en barriär som skilde kaos från den kosmiska ordningen i den här världen. Hon var hustru till markens gud Geb och sågs som beskyddare av jorden. Nut ansågs särskilt ansvarig för natthimlen med sina stjärnkonstellationer som kunde förutspå framtiden, det vi kallar för astrologi. Nut var en av de viktigaste gudinnorna. Egyptierna trodde att de skyddades från naturens destruktiva krafter när de tjänade henne. När haglet fördärvade både djur, grödor och människor visade sig hennes kraft verkningslös.]

23 Mose sträckte ut sin hand mot himlen och Herren (Jahveh) sände åska och hagel. Eld kom ner på jorden när Herren (Jahveh) lät hagel falla över Egyptens land. 24 Haglet föll tungt med blixtar mitt i haglet. Dess like hade aldrig tidigare skådats över Egypten sedan landet blev till.

[Haglet består av både eld och is. Mirakulöst smälter inte elden isen och isen släcker inte elden. Dessa motsatta krafter verkar tillsammans för att utföra Guds vilja. Den medeltida franska rabbinen Rashi, som skrivit det mest inflytelserika kommentarverket till GT, noterar också hur ordet för himmel (hebr. shamaim) består av två ord: eld (hebr. esh) och vatten (hebr. maim).]

25 Haglet slog ner allt som fanns på fälten, både människor och djur, allt i hela Egyptens land. Det slog också ner alla grödor på fälten och bröt sönder alla träd. 26 Bara i landet Goshen där Israels barn (söner) bodde, föll inget hagel. [Här gör Gud åter skillnad på egyptier och israeliter.]

27 Farao kallade på Mose och Aron och sa till dem: ”Jag har syndat denna gång. Herren (Jahveh) är rättfärdig, medan jag och mitt folk är onda. 28 Be till Herren (Jahveh), det räcker med Guds (Elohims) åska och hagel. Jag ska låta er gå. Ni behöver inte stanna längre.”

29 Mose sa till honom: ”Så snart jag har gått ut ur staden ska jag sträcka ut min hand till Herren (Jahveh). Åskan ska sluta och haglet ska upphöra så att du må veta att jorden är Herrens (Jahvehs). 30 Men angående dig och dina tjänare vet jag att ni fortfarande inte fruktar (vördar) Herren Gud (Jahveh Elohim).”

31 Linet och kornet var fördärvat, eftersom kornet hade gått i ax och linet stod i blom. 32 Men vetet och speltvetet hade inte fördärvats eftersom det skördas senare. [Av dessa agrara notiser vet vi att detta måste ha ägt rum i månadsskiftet mars/april.]

33 Mose gick ut ur staden, bort från farao, och sträckte upp sin hand till Herren (Jahveh). Då slutade åskan och haglet upphörde och regnet vräkte inte längre ner på jorden. 34 Men när farao såg att regnet, haglet och åskan hade upphört, utökade han sin synd och förhärdade (tillslöt) sitt hjärta, både han och hans tjänare. 35 Faraos hjärta var förhärdat (tillslutet) och han lät inte Israels barn (söner) gå, så som Herren (Jahveh) hade talat genom Moses hand.

10

Den åttonde plågan – gräshoppor

1 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Gå till farao, för jag har förhärdat (tillslutet) hans hjärta och hans tjänares hjärtan, så att jag kan visa mina tecken i deras mitt. 2 Detta ska du återge (berätta) i öronen [betoning som förstärker att tydligt undervisa] för dina söner och deras söner (barn och barnbarn) hur jag har gjort Egypten till åtlöje [spelat egyptierna ett spratt], liksom mina tecken [plågorna] som jag har gjort ibland dem, så att ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).”

3 Mose och Aron gick in till farao och sa till honom: ”Detta är vad Herren (Jahveh), hebréernas Gud (Elohim), säger: Hur länge ska du vägra att ödmjuka dig inför mig? Släpp mitt folk så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) mig. 4 Annars, om du vägrar att låta mitt folk gå, se, i morgon ska jag föra in gräshoppor över dina gränser. 5 Sedan ska de täcka jordens yta (ansikte), så att ingen ska kunna se marken. De ska äta det som undkom, det som blev kvar efter haglet och äta alla era träd ute på fälten. 6 Dina hus ska fyllas (av gräshopporna), det ska också dina tjänares hus och alla egyptiers hus, på ett sätt som dina fäder eller förfäder aldrig har sett från den dag då de kom till jorden till idag.” Sedan vände han sig om och gick ut från farao.

[Med gräshopporna är det flera egyptiska gudar som straffas. Shu var den gud som kontrollerade vindarna och Gud sände gräshopporna med östanvinden. Nefri vaktade utsädet, Renenutet var gudinnan som vakade över skörden, Geb var markens gud så alla dessa fick se sig omintetgjorda när Gud lät gräshopporna fördärva all vegetation. Heset var överflödets gud i Egypten och även detta togs bort när inte marken gav någon gröda. Alla dessa gudar var sådana man litade på i Egypten för tillväxt och en säker och god skörd som gav välstånd.]

7 Faraos tjänare sa till honom: ”Hur länge ska den här mannen vara en snara för oss? Skicka iväg dessa människor så att de kan betjäna (hålla gudstjänst för) sin Gud (Elohim). Inser du inte att hela Egypten blir fördärvat?”

8 Mose och Aron hämtades till farao igen och han sa till dem: ”Gå och betjäna (håll gudstjänst för) Herren er Gud (Jahveh Elohim). Vilka är det som går?” 9 Mose svarade: ”Vi ska gå med våra unga och våra gamla, våra söner och våra döttrar. Vi ska gå med våra fårflockar och boskapshjordar. För vi måste fira en Herrens (Jahvehs) högtid till honom (till Guds ära).” 10 Men han sa till dem: ”Må Herren (Jahveh) vara med er om jag någonsin skulle låta er gå med era små. Se, ondska är i era ansikten. 11 Inte på det viset. Gå nu, ni som är män, och betjäna (håll gudstjänst för) Herren (Jahveh), för det är vad ni önskar.” Sedan drevs de ut från faraos ansikte (närvaro).

12 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Sträck ut din hand över Egyptens land så att gräshopporna kan komma upp över Egypten och äta varje planta som haglet har lämnat.” 13 Mose sträckte ut sin stav över Egyptens land och Herren (Jahveh) förde en östanvind över landet, hela den dagen och hela natten, när det blev morgon förde östanvinden med sig gräshoppssvärmarna. 14 Gräshoppssvärmarna kom upp över hela Egyptens land och stannade kvar inom hela Egyptens område (innanför Egyptens samtliga gränser), så tätt att dess like aldrig varit tidigare, och inte heller ska bli igen. 15 De täckte hela marken så att den blev förmörkad, och de åt upp varenda planta i hela landet och all frukt från träden som haglet hade lämnat. Inte en enda tillstymmelse till något grönt, inget träd eller planta på fälten fanns kvar i hela Egyptens land.

16 Då kallade farao snabbt på Mose och Aron och sa: ”Jag har syndat mot Herren er Gud (Jahveh Elohim) och mot er. 17 Förlåt nu min synd bara denna gång, be till Herren er Gud (Jahveh Elohim) så att han tar bort denna död ifrån mig.” 18 Han [Mose] gick ut från farao och bad till Herren (Jahveh). 19 Då vände Herren (Jahveh) vinden så att den kom mycket starkt från väster och den förde bort gräshopporna och drev ut dem i Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet]. Inte en enda gräshoppa blev kvar inom hela Egyptens område (innanför Egyptens samtliga gränser). 20 Men Herren förhärdade (tillslöt) faraos hjärta och han lät inte Israels barn (söner) gå.

Den nionde plågan – tre dagars mörker

21 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Sträck ut din hand mot himlen och det ska bli mörkt över hela Egyptens land. Ett mörker som man kan ta på.” [Ps 105:28]

[Detta mörker var inget vanligt mörker utan ett som man fysiskt kan ta på och känna/erfara. Solguden Ra var den högsta i rang bland Egyptens gudar och nu kan han inte skingra detta mörker. Men dessutom fanns en annan gud som hette Apep som var en motståndare till Ra och som rådde över mörkret. Även han konfronterades i denna plåga eftersom Gud lät solen skina bland israeliterna och därmed visade att det var Gud som bestämde även över mörkret.]

22 Mose sträckte ut sin hand mot himlen och det blev ett tjockt mörker över hela Egyptens land som varade i tre dagar. 23 Den ene kunde inte se den andre och ingen kunde resa sig från sin plats på tre dagar. Men alla Israels söner (allt folk) hade ljus där de vistades.

24 Farao kallade på Mose och sa: ”Gå, betjäna (håll gudstjänst för) Herren (Jahveh). Lämna bara era fårflockar och boskapshjordar, era små kan också gå med er.” 25 Men Mose sa: Du måste också ge oss offer och brännoffer i våra händer, så att vi kan offra till Herren vår Gud (Jahveh Elohim). 26 Vår boskap ska också gå med oss, inte en enda klöv ska lämnas bakom. Vi måste ta av dem för att betjäna Herren vår Gud (Jahveh Elohim). Själva vet vi inte hur vi ska betjäna Herren (Jahveh) förrän vi kommer dit.

27 Men Herren (Jahveh) förhärdade (tillslöt) faraos hjärta och han var inte villig att låta dem gå. 28 Farao sa till honom: ”Gå bort från mig. Akta dig för att komma inför mitt ansikte igen, för om (den dag – hebr. bejom) du ser mitt ansikte igen kommer du att dö.” 29 Mose svarade: ”Som du talar [du har nu själv sagt/önskat det], jag ska aldrig se ditt ansikte igen.”

11

Den tionde plågan

Den förstföddes död

1 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Jag ska låta ännu en plåga komma över farao och Egypten. Därefter ska han låta er gå härifrån. När han låter er gå ska han med kraft (forcerat) kasta ut er (tvinga ut er) allihop härifrån. 2 Tala nu in i folkets öra och låt varje man bland er begära av sin granne, och varje kvinna av sin grannfru, juveler av silver och juveler av guld.” 3 Herren (Jahveh) gav folket favör i egyptiernas ögon. Mannen Mose var verkligen, sannerligen stor i faraos tjänares ögon och i folkets ögon.

[I princip alla egyptier såg vid det här laget på Mose som en stor gud, kanske den störste, eftersom han, genom alla tecken som Herren låtit honom göra, nu hade visat att Egyptens alla olika gudar inte hade den makt som folket tills nu hade tillskrivit dem.]

4 Mose sa [till farao]: ”Detta är vad Herren (Jahveh) säger: Vid midnatt ska jag gå ut mitt i Egypten (hebr. Mitsrajim), 5 och alla förstfödda i Egyptens land ska dö. Från faraos förstfödde som sitter på hans tron till den förstfödde bland tjänarinnorna vid kvarnen, tillsammans med allt förstfött bland boskapen.

[I denna plåga är det farao själv som utmanas. Farao var en av de högsta gudarna i Egypten tillsammans med gudinnan Isis som var barnens beskyddare. När det står allt förstfött gäller det oavsett ålder. Det är alltså inte bara barn som dör utan också äldre personer som är förstfödda i sin familj. Se även Heb 11:28]

6 Det ska bli en stor gråt över hela Egyptens land, dess like har aldrig hörts förut och kommer inte att höras igen. 7 Men inte så mycket som en hund kommer att morra (gläfsa; ordagrant: röra sin tunga) mot någon av Israels barn (söner), varken mot människa eller boskap, så att ni ska veta att Herren (Jahveh) gör åtskillnad mellan Egypten och Israel. 8 Och alla dessa dina tjänare ska komma ner till mig och falla ner inför mig och säga: Dra ut, du och allt ditt folk som följer dig. Därefter ska jag gå.” Sedan gick han ut från farao i brinnande vrede. 9 Herren (Jahveh) hade sagt till Mose: Farao ska inte lyssna på dig för att mina tecken ska bli mångfaldigade i Egyptens land.

10 Mose och Aron gjorde alla dessa tecken inför farao och Herren (Jahveh) förhärdade (tillslöt) faraos hjärta, så att han inte lät Israels barn (söner) gå ut ur hans land.

12

Påskhögtiden instiftas

(3 Mos 23:5-8; 4 Mos 28:16-25; 5 Mos 16:1-8)

1 Herren (Jahveh) hade talat till Mose och Aron i Egyptens land: 2 ”Denna månad [aviv/nisan – på våren] ska vara den viktigaste månaden, den ska bli den första av årets månader.

[ Det judiska året

Israeliternas nya år ska börja med att komma ihåg uttåget från Egypten. Den första månaden är på hebreiska aviv och betyder månaden då axen mognar, det babyloniska namnet är nisan. Månaden motsvarar ungefär mars/april. De tolv månaderna från vår till vår är:

nisan (aviv), ijar (ziv), sivan, tamuz, av, elul, tishri, cheshvan, kislev, tevet, shvat och adar.

Vart annat eller tredje år läggs en 13:e månad till för att kompensera för de drygt 10 dagar som annars saknas i solåret. Denna extra månad kallas den andra adar (hebr. adar bet). För att särskilja den vanliga månaden adar kallas den för den första adar (hebr. adar alef). Högtiden purim, som alltid infaller i adar, firas i den andra adar då det är skottår, men många firar även lilla purim (hebr. purim qatan) redan under den första adar. Det judiska nyåret, då man växlar år, infaller sedan andra templets förstörelse (70 e.Kr.) dock på hösten i den 7:e månaden tishri på den första dagen som är rosh hashana (som är det namn som jom teroah, shofarhögtiden, kallas sedan 1600-talet).]

3 Tala till hela Israels folk [berätta för dem]: På den 10:e dagen i denna månad ska varje familj ta ett lamm – ett lamm för varje hushåll. 4 Om något hushåll är för litet för ett lamm [om man är färre än tio personer], så ska mannen och hans närmsta granne dela på ett lamm. Beroende på hur mycket varje person äter och antal familjemedlemmar ska ni beräkna hur många som kan dela på ett lamm. 5 Lammet ska vara felfritt (fullkomligt, oskyldigt) [Heb 7:26; 1 Pet 1:19], av hankön, och ett år gammalt. Ni kan välja det bland fåren eller getterna. 6 Ni ska vakta (ta hand om det) fram till den 14:e i denna månad. [Lammet ska vara separerat fyra dagar från de andra fåren.] Sedan ska hela Israels folk slakta det vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna – hebr. ben arbajim).

[Mellan de två kvällarna är ett hebreiskt uttryck för tiden från det att solen börjar gå ner fram till solnedgången. I Israel är det någon gång mellan klockan tre och klockan sex på eftermiddagen. På Jesu tid hade man börjat tolka det som mellan tolv och sex, antagligen på grund av logistiska problem med att alla skulle slakta i templet och köa i stället för att alla slaktade hemma.

Detta är en förebild på Jesus som red in i Jerusalem fyra dagar före gripandet och korsfästelsen. På samma sätt som lammet här ska leva med och synas av den familj som sedan ska slakta och äta det, måste Jesus bli synad av prästerna i Jerusalem innan han kunde gå till korset. Även dörrposterna och tvärslån är en bild på korset där Jesus gav sitt blod (vers 7). Jesus var ett heloffer (vers 9). Jesu kropp togs ner från korset före kvällen (vers 19).]

7 De ska ta från blodet och stryka det på de båda dörrposterna och på tvärslån över dörren i alla de husen där man ska äta det. 8 De ska äta köttet samma natt, de ska äta det stekt över eld med bröd bakat utan jäst [som är en bild på att det inte har någon ondska i sig] och med bittra örter [för att påminna om slaveriet och lidandet i Egypten]. 9 Ät inte köttet rått eller kokat i vatten, utan stekt över eld med huvudet, benen och innanmäte. 10 Ni får inte lämna kvar något till nästa morgon, det som blir kvar måste ni bränna upp i eld.

11 Så här ska ni äta det: Var klädda som inför en resa [ordagrant: var omgjordade kring länderna, dvs. bind upp rocken för att vara redo att ge sig av], ha sandalerna på era fötter och staven i er hand. Ni ska äta det med hast. Detta är Herrens (Jahvehs) påsk (hebr. pesach).

[Ordet påsk är en försvenskning av det hebreiska ordet pesach, som i sin tur går tillbaka till det hebreiska verbet pasach (vers 13, 23 och 27). En av betydelserna av verbet är att halta och hoppa (2 Sam 4:4; 1 Kung 18:21, 26) med den bildliga betydelsen att hoppa runt utan att landa i ett beslut i 1 Kung 18:21. I Jes 31:5 används pesach tillsammans med verben att beskydda, rädda, befria och flyga/sväva. Verbet används tre gånger i Andra Moseboken om påsken, där det traditionellt översätts ”passera förbi”. Dock finns ett vanligt verb avar, som betyder att passera och gå förbi. Utifrån parallellism i 2 Mos 12:12 är det förståeligt hur pesach kan ha fått denna betydelse i översättningar. Betydelsen att ”hovra över” visar hur Herren beskyddar israeliterna mot fördärvaren som går igenom landet. Parallellismen i 2 Mos 12:27 där Herren räddar, passar bättre in på att hovra och skydda än att passera. Här i 2 Mos 12:11 är första gången substantivet pesach förekommer. Totalt används det 49 (7 x 7) ggr, varav 22 är i Moseböckerna. Verbet används 7 ggr. Den bestämda formen ha-pesach (se vers 21) har talvärdet 153, jfr med Joh 21:11.]

12 För samma natt ska jag passera igenom (hebr. avar) Egyptens land och attackera allt förstfött i Egypten, både människor och djur. Jag ska döma alla Egyptens gudar – Jag Är Herren (Jahveh). 13 Blodet som ni strukit på era hus ska vara ett tecken [för mig] på var ni är. När jag ser blodet ska jag hovra över er (hebr. pasach) [sväva över och beskydda, rädda och befria, se Jes 31:5], och denna plåga ska inte komma över er och förgöra er när jag attackerar Egyptens land.

[På samma sätt ser Gud på oss idag när vi har accepterat Jesu försoning i våra liv. Då slipper vi straffet för våra synder eftersom Jesus tagit det i vårt ställe.]

14 Denna dag ska bli en dag som ni ska komma ihåg. Ni ska fira den som en Herrens (Jahvehs) högtid genom alla släktled, gör det till en sed (vana, tradition) för evigt. 15 Under sju dagar ska ni äta osyrat bröd (bröd bakat utan jäst – hebr. matsa). [Osyrat bröd är en bild på syndfrihet.] På den första dagen måste ni ta bort all jäst (surdeg – hebr. chamets) från era hus. Den som äter bröd bakat med jäst mellan den första och sjunde dagen [under högtiden] ska bli utestängd (avskuren) från Israel. 16 På den första dagen av högtiden och även på den sjunde, samla alla till en helig sammankomst. Inget arbete ska göras på dessa två dagar, förutom att förbereda det som var och en behöver för att äta.

17 Ni ska fira det osyrade brödets högtid, därför att det var just den dagen som jag förde era härar ut ur Egypten. Det ska vara en evig stadga för er att fira denna dag från släkte till släkte. 18 Från kvällen den 14:e dagen i första månaden ända till kvällen den 21:a dagen i månaden ska ni äta osyrat bröd. 19 Ingen jäst (surdeg) får finnas i era hus under dessa sju dagar [av högtid]. Den som äter något som har jäst i sig ska bli utestängd (avskuren) från Israel. Det spelar ingen roll om han är en främling eller född i landet [principen gäller alla]. 20 Var ni än bor [eller samlas], se till att inte äta bröd med jäst [under den veckan].”

21 Sedan kallade Mose till sig alla de äldste och sa till dem: ”Gå och tag ett småboskap (får, lamm) för varje familj, och slakta påskalammet (hebr. pesach). 22 Tag en handfull isopstjälkar. [Isop har en styv och förgrenad stjälk och blir upp till 0,5 meter lång.] Doppa dem i skålen med blodet [som ni tömt från lammet] och stryk det ovanför dörren och ner på de båda dörrposterna. Ingen av er får sedan gå ut förrän nästa morgon.

23 Herren (Jahveh) ska gå igenom (hebr. avar) [landet under natten] för att slå Egypten. Men när han ser blodet ovanför dörren och på de båda dörrposterna, ska han hovra över (hebr. pasach) [beskydda, se vers 13] dörröppningen (hebr. mezozah) och inte tillåta fördärvaren [dödsängeln, se även Ps 78:49; 1 Kor 10:10] att komma in i era hus och slå er. 24 Ni och era barn ska hålla denna händelse som en stadga för evigt. 25 Även efter det att ni kommit in i det land som Herren har talat om [lovat Israel], ska ni hålla (bevara) denna högtid (ceremoni, gudstjänst). 26 När era barn frågar er: ’Varför firar vi den här högtiden?’ [Ordagrant: Vad betyder den här ceremonin för er?] 27 Då ska ni svara: ’Det är påskalammet åt Herren (Jahveh), därför att han hovrade över (hebr. pesach) [beskyddade] Israels barns hus i Egypten när han slog egyptierna, men räddade våra hus.’ ” Då böjde folket sig ner och tillbad.

28 Sedan gick israeliterna och gjorde allt det som Herren hade befallt Mose och Aron. 29 Så hände det vid midnatt att Herren (Jahveh) slog allt förstfött i Egyptens land från faraos förstfödde som sitter på hans tron till den förstfödde bland fångarna i fängelsehålan, tillsammans med allt förstfött bland boskapen. 30 Då reste sig farao upp i natten, han och hans tjänare och alla egyptier och där var ett högt klagorop i Egypten, eftersom där inte fanns ett enda hus där ingen hade dött.

UTTÅGET FRÅN EGYPTEN (12:31-15:21)

[När det gäller dateringen av uttåget finns det två teorier: den sena (1200-talet f.Kr.) och den tidiga (1400-talet f.Kr.), se 1 Kung 6:1 för mer info. Det enorma vulkanutbrottet på den grekiska ön Santorini (dåtida Thera) skulle kunna ge förklaringar på många av plågorna. Utbrottet orsakade jordbävningar, tsunamier och många kubikkilometer aska och pimpsten skakade några av Medelhavets tidiga civilisationer i grunden. Det skulle kunna förklara hur vattnet drog sig tillbaka och en enorm tsunami. Det skulle kunna synas en ”eldstod” på natten osv. Utbrottet som är det värsta någonsin har daterats till 1450 f.Kr. baserat på fynd från intilliggande civilisationer. Dateringar baserade på radiometriska mätningar placerar utbrottet tidigare 1628-1600 f.Kr.]

31 Han [farao] kallade på Mose och Aron mitt i natten och sa: ”Stå upp, gå ut från mitt folk, både ni och Israels söner (alla israeliter) och gå och betjäna (håll gudstjänst för) Herren (Jahveh) som ni har talat. 32 Ta era fårflockar och boskapshjordar, som ni har talat och försvinn! Men välsigna även mig.”

33 Nu uppmanade egyptierna folket ivrigt och enträget och skickade ut dem ur landet med hast, så fort de kunde, för de tänkte att annars dör vi allihop.

34 Folket tog sin deg innan den hade hunnit jäsa och band upp sina baktråg i kläderna på sin skuldra (sina axlar). 35 På det viset gjorde Israels söner (folk) i enlighet med Moses ord. De bad egyptierna om föremål av silver och guld och kläder. 36 Herren (Jahveh) gav folket favör i egyptiernas ögon så att de lät dem få allt de bad om. Så blev egyptierna plundrade.

37 Sedan vandrade Israels barn (söner) från Ramses [Tanis eller Zoan] till Sukkot [troligtvis Tell el Maskhuta, åt sydöst från Ramses], omkring 600 000 starka män [över 20 år] till fots, därtill barnen (familjerna). [I 4 Mos 1 vid räkningen efter uttåget är de 625 550 män över 20 år.] 38 Också en blandad skara (icke-judar) drog upp med dem tillsammans med fårflockar, boskapshjordar och mycket nötkreatur. 39 De hade bakat osyrat (ojäst) bröd av degen som de tog med sig från Egypten. Den var ojäst eftersom de inte hann låta den jäsa när de blev utslängda från Egypten. Inte heller hade de hunnit proviantera (inför uttåget).

40 Tiden som Israels söner (folk) hade vistats i Egypten var 430 år. 41 Och det hände sig att i slutet av de 430 åren, just på den dagen, att alla Herrens (Jahvehs) stora skaror (arméer – hebr. tsevaot) [ordnade efter sina stammar] drog ut från Egyptens land. 42 Det var en vaknatt för Herren (Jahveh) för att föra dem ut ur Egyptens land. Denna samma natt är en vaknatt för Herren (Jahveh), för alla Israels barn (söner) genom generationerna.

43 Och Herren (Jahveh) sa till Mose och Aron: Detta är förordningen om påsken. [Syftar både på högtiden och själva måltiden, påskalammet.] Ingen främling får äta den, 44 men alla mäns tjänare som är köpta för pengar, när ni har omskurit dem ska de äta av det. 45 En besökare och en inhyrd tjänare ska inte äta av det.

46 I ett och samma hus ska det ätas, ni ska inte bära ut något av köttet ut ur huset, inte heller får något ben krossas.

[Detta avsnitt är en tydlig skuggbild av Jesus som vår påsk, vårt påskalamm, bara den som är omskuren enligt förbundets regler får äta, på samma sätt som bara den som är frälst, och därmed har sitt hjärta omskuret i det förnyade förbundet kan ta del av Jesus. Redan här förutsägs det också att inget av hans ben ska krossas och det skedde inte heller, se Joh 19:33; Ps 22:18.]

47 Hela Israels församling måste hålla detta. 48 Men om någon utomstående som bor bland er vill hålla påsken för Herren (Jahveh) måste alla män bli omskurna. Sedan kan de komma nära och hålla den. Han ska då räknas som en infödd i landet. Men ingen oomskuren ska äta av det. 49 Samma undervisning (hebr. Torah) gäller för den infödde som för främlingen som bor bland er.

50 Och alla Israels barn (söner) gjorde så. De gjorde precis som Herren (Jahveh) hade befallt Mose och Aron. 51 Det var på exakt den dagen som Herren förde Israels barn (söner) ut ur Egyptens land som en härskara (armé – hebr. tsevaot). [2 Mos 12:17]

13

Allt förstfött tillhör Herren

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 2 ”Avskilj (helga) alla förstfödda åt mig, vad som än öppnar moderlivet bland Israels barn (söner), både bland människor och djur, det är mitt.”

3 Mose sa till folket: ”Kom ihåg den här dagen, då ni kom ut ur Egypten, ut ur slavhuset (slaveriet), för med styrka förde Herrens (Jahvehs) hand er ut från denna plats. Inget syrat (hebr. chamets) [bröd eller mat som innehåller jäst] ska ätas. 4 Denna dag i månaden aviv [det kanaaneiska namnet på den första månaden i den bibliska kalendern (motsvarar mars/april; kallas också nisan), se 2 Mos 12:2] drog ni ut. 5 Och det ska ske när Herren (Jahveh) ska föra er in i kanaanéernas och hettiternas och amoréernas och hivéernas och jevusiternas land, som han har lovat med ed till era fäder att ge er [1 Mos 12:1-3], ett land som flyter av mjölk och honung, att ni ska betjäna, hålla denna gudstjänst i denna månad. 6 I sju dagar ska du äta osyrat bröd, och den sjunde dagen ska bli en Herrens (Jahvehs) högtid. 7 Alla de sju dagarna ska du äta bröd bakat utan jäst [som är en bild på att det inte har någon ondska i sig], ingenting syrat får finnas hos dig och ingen surdeg någonstans i ditt land.

8 På den dagen ska du berätta för (upplysa) din son: ’Det är på grund av vad Herren (Jahveh) gjorde för mig när jag kom ut ur Egypten.’ 9 Den [högtiden] ska vara som ett tecken på din hand och ett märke på din panna (mellan dina ögon) som ständigt påminner dig så att Herrens (Jahvehs) undervisning (hebr. Torah) alltid är i din mun, för det var med stark hand Herren förde dig ut ur Egypten. 10 Därför ska du hålla denna högtid denna tid år efter år.

11 Nu när Herren (Jahveh) för er in i kanaanéernas land, som han har lovat med ed till er och era fäder och ger det till er, 12 då ska ni avskilja för Herren alla förstfödda från livmodern, och alla förstfödda handjur som ni får ska tillhöra Herren (Jahveh). 13 Varje förstfödd åsna ska du lösa ut med ett lamm, och om du inte löser ut det ska du bryta av dess nacke. Men du måste lösa ut varje förstfödd son bland dina söner.

[När det handlar om djuren är det alltså valfritt att lösa ut ett förstfött djur eller inte, men när det gäller människorna finns inte den valmöjligheten. Jesus är den som löser ut oss alla om vi låter oss bli utlösta.]

14 När din son i framtiden frågar dig: ’Vad är detta?’ Ska du svara honom: ’Med stark hand förde Herren (Jahveh) oss ut från Egypten, ut ur träldomshuset, 15 och när farao vägrade att låta oss gå, slog Herren (Jahveh) allt förstfött i Egyptens land, både människor och boskap. Därför offrar jag allt förstfött av hankön till Herren (Jahveh) men jag löser ut alla förstfödda av mina söner.’

[Ceremonin kallas Pidjon haben, hebreiska för ”friköpandet av sonen”, se 4 Mos 8:16. Seden praktiseras ännu i dag av ortodoxa judar. Fadern överlämnade sin son till en präst i templet och fick honom tillbaka mot en föreskriven symbolisk summa på fem silvermynt. En förstfödd från en prästsläkt – kohen – omfattas inte av budet, se 4 Mos 3:12.]

16 Så ska det bli som ett tecken på din hand och mellan dina ögon (på din panna), för med stark hand förde Herren (Jahveh) ut oss från Egypten.”

Vägen ut ur Egypten

17 Efter det att farao låtit folket gå, ledde Gud (Elohim) dem inte på vägen mot filistéernas land, även om den var närmast, kortast, för Gud (Elohim) sa: Folket kan ändra sig om de ser krig och vilja vända tillbaka till Egypten.

[Gud valde att inledningsvis skona folket från motgångar för att ge dem möjligheten att bli trygga i sin nya situation och lära sig förstå att Gud alltid är pålitlig. Men senare vill han lära oss att lita på honom även i motgång för det tillhör livet som frälst att kunna möta både med- och motgångar tillsammans med Gud. Denna vers lär oss att hjälpa nyfrälsta syskon så att vi skyddar dem från onödiga motgångar i början på sin vandring med Jesus.]

18 Gud lät folket gå runt genom öknen mot Vasshavet (Röda havet). Israeliterna marscherade som en krigshär (ordnade i strukturerade grupper) ut genom Egypten.

[Bibeln använder det generella ordet Vasshavet (hebr. jam sof) och sedan bara havet (2 Mos 14:2, 9, 16, 21, 22, 23, 26, 27, 28, 30; 15:1). I 1 Kung 9:26 refererar det till Aqabaviken och Röda havet vid nuvarande Eilat. Den grekiska översättningen Septuaginta skriver Röda havet. Eftersom Röda havet har två armar på vardera sidan om Sinaihalvön, den västra är Suezviken och den östra är Aqabaviken, finns flera förslag på exakt var israeliterna korsade Röda havet.]

19 Mose tog även med sig Josefs ben, eftersom han hade tagit en ed, ett löfte av Israels barn (söner), och sagt: Gud (Elohim) ska säkerligen komma ihåg er och då ska ni ta mina ben med er.

[Josef kände med säkerhet till det ord som Gud talat till Abraham när han sagt att de skulle vara slavar i Egypten under fyra generationer och sedan komma tillbaka till landet, se 1 Mos 15:13-16, därför tog han detta löfte av Israels söner som nu Mose uppfyller.]

20 Israeliterna bröt upp från Sukkot och slog läger i Etam på gränsen till öknen.

[De tar inte den snabbaste havsvägen Via Maris (handelsvägen längs med havet mellan Egypten och Mesopotamien) som går genom filistéernas land, se vers 17, utan går i sydostlig riktning genom öknen Sinai.] 21 Herren (Jahveh) gick framför dem. På dagen i en molnstod (pelare av rök/moln) för att visa dem vägen och på natten i en eldstod (pelare av eld) för att ge dem ljus. På så sätt kunde de vandra både dag och natt. 22 Han tog inte bort molnstoden på dagen och inte heller eldstoden på natten.

14

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till israeliterna, att de ska vända om och slå läger utanför Pi Hachirot [detta ord är snarlikt det hebreiska ordet herut, som betyder frihet] mellan Migdol [betyder torn] och havet; mitt emot Baal Tsefon ska ni slå läger vid havet. 3 Farao ska säga angående Israels söner (folk): De vandrar planlöst i landet, öknen har stängt in dem.

[Pi Hachirot betyder ”platsen där papyrusplantan växer” och bör vara i Egyptens lågland, troligtvis inte så långt från Nilen. En annan tolkning ger betydelsen ”ingången till grävningarna”, och i så fall refererar det till den kanal som byggdes i nordsydlig riktning, och som går genom regionen nära Qantara. Baal Tsefon är ”porten till norr”. Eftersom de vandrade söderut på Sinaihalvön var de omringade av vatten på alla sidor utom norrut och det kunde mänskligt sett verka helt meningslöst att gå den vägen, det skulle bara leda dem tillbaka till utgångspunkten om de inte hade några båtar som kunde ta dem över vattnet.]

4 Jag ska göra så att faraos hjärta förhärdas (tillsluts) och han ska komma efter dem, sedan ska jag bli förhärligad på farao tillsammans med hela hans armé och egyptierna ska veta att Jag Är Herren (Jahveh). Så blev det.

Farao förföljer israeliterna

5 När man berättade för Egyptens kung att folket hade flytt förändrades faraos och hans tjänares hjärtan mot folket och de sa: Vad är det vi har gjort som låtit Israel lämna sin plats som våra slavar? 6 Han [farao] gjorde i ordning sin vagn och tog sitt folk med sig. 7 Han tog 600 av de finaste vagnarna tillsammans med alla andra vagnar i Egypten och härförare över dem.

[De flesta enheterna med vagnar under den här perioden var mellan 10 och 150, så 600 är ett stort antal, men inte orimligt. När Ramses II stred mot hettiterna vid slaget i Qadesh skröt hans fiende med 2 500 vagnar.]

8 Herren (Jahveh) förhärdade (tillslöt) faraos hjärta, kungen i Egypten, så att han jagade efter Israels söner (folk), eftersom Israels söner (folk) drog ut med en hög hand (självsäkert, stolt) [i faraos ögon helt öppet och trotsigt]. 9 Men egyptierna jagade dem med alla faraos hästar och vagnar, liksom hans ryttare och hans armé, och kom ikapp dem där de var lägrade vid havet utanför Pi Hachirot mitt emot Baal Tsefon. [På nytt nämns platserna, se vers 2.]

10 När farao var nära, upptäckte israeliterna att egyptierna var på marsch mot dem, och israeliterna blev helt skräckslagna och ropade till Herren, 11 och de sa till Mose: ”Är det för att det inte finns några gravar i Egypten du fört oss ut hit för att dö i öknen? Varför har du behandlat oss så illa och fört oss ut ur Egypten? 12 Var det inte detta ord vi talade till dig i Egypten? Vi sa: ’Lämna oss ifred så att vi kan vara slavar under egyptierna.’ Det är bättre för oss att tjäna egyptierna som slavar än att dö i öknen.”

13 Mose sa till folket: ”Sluta att känna fruktan! Stå fasta (fly inte) och ni ska få se hur Herren befriar (frälser) er i dag. De egyptier ni ser i dag, ska ni aldrig mer se igen. [Går också att översätta: ’Så som ni ser egyptierna idag, ska ni aldrig mer se dem igen.’] 14 Herren ska strida för er, och ni ska vara stilla (tysta, döva; hålla er lugna; ta intryck).”

[Ordet stilla (hebr. charesh) har mer än en innebörd. Gud ville att israeliterna skulle stanna upp och vara tysta – dvs. upphöra med sina förskräckta rop och sitt uttalade missnöje, se vers 10, 11 och 12. De skulle vara likt dövstumma som bara skulle bevittna Guds ingripande – hur han skulle ta hand om den egyptiska armén som närmade sig. Grundordet har också betydelsen att gravera in eller plöja någonting, och i detta sammanhang handlar det om att låta hjärtat bli märkt av Guds frid och låta vetskapen om hans ingripande sjunka djupt in – mitt i och trots omständigheterna.]

15 Herren sa till Mose: ”Varför ropar du till mig? Tala till israeliterna att gå framåt [ut i havet]. 16 Lyft upp din stav och sträck ut din hand över havet och dela det, och israeliterna ska gå på torr mark rakt igenom havet. 17 Och jag, se, skåda, jag ska förhärda (tillsluta) egyptiernas hjärtan och de ska jaga efter dem så att jag ska bli förhärligad på farao och hans armé, hans vagnar och ryttare. 18 Då ska egyptierna veta att Jag Är Herren (Jahveh), när jag förhärligar mig på farao och hans vagnar och hans ryttare.”

19 Guds (Elohims) ängel (budbärare), som [vanligtvis] gick före Israels läger (armé), flyttade sig och gick [nu] bakom dem, så molnstoden (pelaren av rök/moln) [2 Mos 13:21] flyttade sig från [att vara] framför dem och stod [nu] bakom dem. 20 Den [molnstoden, ängeln] kom på det sättet emellan egyptiernas läger och israeliternas läger. Molnet var där med mörker [för egyptierna], ändå gav det ljus där under natten [åt israeliterna], ingen kom nära den andre på hela natten.

[Den hebreiska texten är inte helt tydlig i vers 20, som ordagrant lyder: ”Molnet och mörkret var där och lyste upp natten.” Den grekiska översättningen Septuaginta översätter: ”Mörkret föll, och hela natten gick utan att arméerna kom i närheten av varandra.” Poängen är att de båda lägren var åtskilda och ingen kunde passera molnstoden som var emellan dem.]

Havet delas

21 Mose sträckte ut sin hand mot havet, och Herren drev undan havet med en stark vind från öster hela natten. Han förvandlade havet till torrt land och vattnet delades. 22 Israeliterna vandrade tvärs igenom havet på torr mark, medan vattnet stod som en mur på båda sidor om dem. [Totalt är det omkring två miljoner människor som passerar genom havet den natten, se 2 Mos 12:37.]

23 Men egyptierna jagade efter dem och gick ut efter dem till mitten av havet, alla faraos hästar, hans vagnar och hans ryttare. 24 Nu hände det sig under morgonväkten [den sista av de tre nattväkterna – från klockan två till klockan sex på morgonen] att Herren (Jahveh) tittade ner på Egyptens armé från eldstoden och molnstoden och förorsakade panik (förvirring, tumult – hebr. hamam) i den egyptiska hären. [Ordet för förvirring är snarlikt verbet för rörelse (hebr. hom) och att vråla och dåna (hebr. hamah).] 25 Han lät hjulen falla av [den grekiska översättningen har ”fastna”] deras vagnar och fick dem att köra tungt så att egyptierna sa: Gå bort från Israels ansikte (kom inte nära Israel) för Herren (Jahveh) strider för dem, mot egyptierna.

26 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: Sträck ut din hand över havet så att vattnet kommer tillbaka över egyptierna, över deras vagnar och över deras ryttare. 27 Så Mose sträckte ut sin hand över havet och havet återvände till sin styrka när morgonen grydde och egyptierna flydde mot det och Herren (Jahveh) skakade ner (skingrade, kringströdde – hebr. naar) egyptierna mitt i havet. 28 Och vattnet återvände och övertäckte vagnarna och ryttarna, liksom hela faraos armé som gått efter dem ut i havet, inte så mycket som en enda en av dem fanns kvar (överlevde).

29 Men Israels barn (söner) vandrade på torr mark mitt i havet och vattnet stod som en mur för dem på deras högra sida och på deras vänstra sida. 30 På det sättet frälste (räddade) Herren (Jahveh) Israel ur egyptiernas hand den dagen och Israel såg egyptierna döda på stranden. 31 Och Israel såg det stora verk som Herren (Jahveh) gjorde på egyptierna, och folket fruktade (vördade) Herren (Jahveh) och de trodde på Herren (Jahveh) och hans tjänare Mose.

15

Lovprisning

Moses sång

1 Då sjöng Mose och israeliterna denna sång till Herren, de sjöng:

Jag vill sjunga till Herren,

för han har vunnit en överväldigande seger.

Häst och ryttare störtade (slungade) han ner i havet.

2 Herren (Jah, kortformen av Jahveh, betecknar att han alltid har existerat) är min styrka (starkhet) och min lovsång,

han blev min frälsning (räddning).

Han är min Gud (El) och jag vill prisa honom,

min faders Gud (Elohim) och jag vill upphöja honom.

3 Herren (Jahveh) är en stridsman,

Herren (Jahveh, Jag Är och har alltid existerat) är hans namn.

4 Faraos vagnar och hans armé

har han kastat i havet;

hans högsta befälhavare

dränktes också i Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet].

5 Djupen har täckt dem,

de sjönk till botten som stenar.

6 Din högra hand, Herre (Jahveh),

var majestätisk i kraft (helt överlägsen allt annat).

Din högra hand, Herre (Jahveh),

krossade fienden.

7 I din stora härlighet (upphöjdhet, majestät)

slog du ner dem som reste sig upp mot dig.

Du släppte lös din förtärande eld (vrede)

som förtärde dem som halm.

[Samma verb ”släpp lös” användes genomgående i kravet mot farao att ”släppa” israeliterna fria. Ironiskt nog släpps nu Guds eld lös över honom själv då han vägrade lyda Gud.]

8 En fnysning från din näsa [östanvinden som blåste under natten, se 2 Mos 14:21]

dämde upp vattnen (staplade upp dem).

det böljande (forsande vattnet) reste sig som en mur,

vattenströmmarna stelnade i havets djup.

9 Fienden sa:

”Jag ska jaga,

jag ska hinna i kapp,

jag ska fördela bytet,

min vilja ska ske med dem,

jag ska dra mitt svärd,

min hand ska utrota dem.”

10 men du [Herre] blåste med din vind (andades),

och havet övertäckte dem.

De sjönk (virvlade ner)

som bly i de väldiga vattnen.

11 Vem bland gudarna [alla avgudar som fanns i Egypten] liknar dig, Herre (Jahveh)?

Vem är som du –

majestätisk i helighet (helt fullkomlig, totalt avskild från allt orent) [motsatsen till all synd],

värdig förundran (respekt, vördnad) under lovsång,

du som gör under (förunderliga ting, mirakler)?

12 Du sträckte ut din högra hand

och jorden slukade dem.

13 Du i din nåd (omsorgsfulla kärlek) ledde folket

som du återlöst (hebr. gaal) [2 Mos 6:6]. Du har väglett dem i din styrka och i din heliga boning.

14 När folken hör bävar de.

Ångest har tagit sitt grepp om Filistéens inbyggare.

15 Edoms ledare är skräckslagna.

Ångest har gripit Moabs mäktiga män.

Alla Kanaans invånare smälter bort.

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

16 Skräck och fruktan ska falla över dem,

genom din arms storhet

ska de bli förstenade (bli stilla som stenar),

till dess ditt folk har passerat, Herre (Jahveh),

till dess folket som du friköpt passerat förbi.

17 Du förde dem in och planterade dem

på bergen av ditt arv,

platsen, Herre (Jahveh), som du har gjort för dig själv att bo på,

det heliga (templet), Herre (Adonai), som dina händer har förberett.

18 Herren ska regera från evighet till evighet!

19 För faraos hästar med hans vagnar och hans ryttare gick ut i havet, men Herren (Jahveh) förde tillbaka vattnet över dem. Ändå kunde Israels söner (folk) gå mitt i havet på torr mark.

Mirjams sång

20 Sedan tog profetissan Mirjam, Arons syster, en tamburin i sin hand och alla kvinnor följde henne med tamburiner och med dans, 21 medan Mirjam sjöng för dem:

Sjung till Herren (Jahveh),

för högt är han upphöjd!

Hästen och dess ryttare

har han kastat i havet!

Prövningar i öknen (15:22-18:27)

Bittert vatten blir gott

22 Sedan ledde Mose folket vidare från Vasshavet. De gick ut i öknen Shor. De gick tre dagar in i öknen och fann inget vatten. 23 Och när de kom till Mara kunde de inte dricka Maras vatten för det var bittert. Därför kallades platsen Mara (som betyder bitter). 24 Och folket knotade mot Mose och sa: Vad ska vi dricka?

25 Och han ropade till Herren (Jahveh) och Herren (Jahveh) visade honom ett träd, och han kastade det [hela, eller en del av det] i vattnet och vattnet blev sött. Där gjorde han en stadga och en förordning för dem och där prövade han dem.

[Hebr. ets används om träd, men även grenar och bräder av trä, se Hag 1:8; Hes 37:16. Det kan vara någon mindre buske som Mose rycker upp och kastar i vattnet eller en gren från trädet.]

26 Han [Mose] sa: ”Om du hör Herren (Jahveh) din Guds (Elohim) röst och noga lyssnar till hans budord och håller alla hans förordningar, ska jag inte lägga på dig någon av de sjukdomar som jag lade på egyptierna, för jag är Herren din läkare (hebr. JHVH rafa).”

[Titeln Jahveh rafa är det första av förbundsnamnen som Herren låter Israels barn få veta. Det sker i den andra månaden i den hebreiska kalendern som är ijar (infaller i april/maj). På hebreiska består ordet av tre bokstäver alef–jod–resh (איר). Begynnelsebokstäverna för frasen ”Jag Herren din läkare” (tre hebreiska ord ani Jahveh rafa) är också alef, jod och resh – ijar. Frasen är alltså en akronym för månaden ijar, en månad som ofta förknippas med helande.]

27 Sedan kom de till Elim där det fanns 12 vattenkällor och 70 palmträd. Där lägrade de sig vid vattnet.

16

Gud förser dem med mat

1 När hela Israels folk vandrade ut från Elim och kom till Sinaiöknen, mellan Elim och Sinai, på femtonde dagen i andra månaden [ijar – april/maj] sedan de hade lämnat Egypten, 2 klagade hela Israels folk på (lade hela skulden på, ropade högljutt mot) Mose och Aron i öknen. 3 Israeliterna sa till dem: ”Om vi ändå hade fått dö för Herrens hand i Egyptens land, när vi satt vid köttgrytorna och hade tillräckligt med bröd, men ni har fört oss ut till den här öknen för att låta hela folket dö av hunger.”

4 Då sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Jag ska låta det regna bröd från himlen åt er. Folket ska gå ut och samla ett dagsbehov för varje dag, så jag kan pröva dem, om de vill vandra efter min undervisning (hebr. Torah) eller inte. 5 På den sjätte dagen ska de tillreda det de får in, och det ska vara dubbelt så mycket som det de samlar in de andra dagarna.”

6 Mose och Aron sa till israeliterna: ”I kväll ska ni veta att det är Herren (Jahveh) som har fört er ut från Egyptens land, 7 och i morgon ska ni se Herrens (Jahvehs) härlighet (ära, glans), för Herren har hört er klagan mot (oförmåga att lita på) honom. Vilka är vi [Mose och Aron], att ni klagar på oss [vi är bara budbärare, det är Gud ni klagat på].”

8 Mose sa [ordföljden i denna mening är i grundtexten abrupt och repeterar vers 6 och 7, det kan vara så att det återspeglar att Mose inte var en god talare]: ”Ni ska förstå detta när Herren (Jahveh) ger er kött att äta på kvällen, och bröd på morgonen för att mätta er, eftersom Herren har hört er klagan, att ni klagar på honom. Vad gäller oss, vilka är vi? Er klagan är inte mot oss, utan mot Herren (Jahveh).”

9 Mose sa till Aron: ”Säg till Israels folk, kom nära (samlas till gudstjänst inför) Herren (Jahveh) för han har hört hur ni har klagat.”

10 Medan Aron sedan talade till israeliterna, tittade de alla mot öknen, och då syntes Herrens (Jahvehs) härlighet (ära, glans, påtagliga närvaro) i ett moln.

11 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 12 ”Jag har hört israeliternas klagan. Tala till dem: ’Vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [2 Mos 12:6] ska ni få kött att äta, och på morgonen ska ni få bröd att äta så att ni blir mätta (får alla behov fyllda), så ska ni förstå att jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).’ ”

13 Den kvällen kom det vaktlar i sådan mängd att de täckte hela lägret, och nästa morgon var öknen runt lägerplatsen våt av dagg. [Vakteln är en flyttfågel, vid ett annat tillfälle förde Herren dem till lägret med hjälp av en vind, se 4 Mos 11:31.] 14 När daggen var borta låg det ute i öknen något kornliknande (frasigt), tunt som rimfrost på marken. 15 När israeliterna såg det frågade de varandra: ”Vad är det här?” eftersom de inte visste vad det var. [”Vad är det här” är på hebreiska man hu, och ordet som senare används för manna är man.]

Mose sa till dem: ”Det är den mat som Herren ger er att äta. 16 Detta är vad Herren har befallt: ’Samla in det ni behöver för att bli mätta, en omer [ca 3 liter] per person. Ta till alla dem som bor i ditt tält.’ ” [Per person är ordagrant ”per skalle” (hebr. gul-golet) jämför ordet golgata, se Joh 19:13. Omer-måttet, som var dagsbehovet av manna för en person, definieras i vers 36 till en tiondels efa.]

17 Israeliterna gjorde så, och några samlade mer, andra mindre. 18 När de mätte upp det med ett omer-mått, hade den som samlat mycket ingenting över, och den som hade samlat lite inte för lite. Var och en hade samlat så mycket som han behövde till mat.

19 Mose sa också till dem: Låt ingen spara någonting av detta till morgonen. 20 Likväl lyssnade (lydde) de inte på Mose. Några av dem sparade det till nästa morgon, men det växte maskar [i det] och det ruttnade. Och Mose blev vred (hebr. qatsaf) på dem. 21 Så de samlade det morgon för morgon, var och en efter sitt eget behov, och när solen blev varm (steg högre på himlen) smälte det (bort).

22 På sjätte dagen samlade de dubbelt så mycket bröd, två omer [omkring 6 liter] till varje person. Och alla ledare för folket kom och berättade för Mose. 23 Men han sa till dem: ”Detta är vad Herren (Jahveh) har talat. I morgon är det sabbatsvila, en helig sabbat för Herren (Jahveh). Baka allt ni har lust till och koka det ni vill koka. Lägg undan åt er allt som blir över och spara (bevara) det till i morgon.”

24 Så de sparade det till morgonen, precis som Mose instruerat och det ruttnade inte och det föddes inga maskar i det. 25 Sedan sa Mose: Ät detta idag, för idag är det Herrens sabbat. Idag hittar ni ingenting på marken. 26 Ni ska samla det under sex dagar men den sjunde dagen är sabbat, och då finns det ingenting.

27 Likväl, på den sjunde dagen gick några ut för att samla, men de fann ingenting. 28 Herren (Jahveh) sa till Mose: Hur länge ska ni vägra att hålla mina budord och min undervisning (hebr. Torah)? 29 Se, Herren (Jahveh) har gett er sabbaten, så på den sjätte dagen ger han er bröd för två dagar. Låt var och en stanna på sin plats och låt ingen gå ut på den sjunde dagen. 30 Då vilade folket på den sjunde dagen.

31 Israels hus gav det namnet manna. Det var vitt som korianderfrö och smakade som rån gjorda med honung.

32 Sedan sa Mose: Detta är vad Herren (Jahveh) har befallt: Låt en full omer [ca 3 liter] av det bevaras för kommande generationer, så att de ser brödet som jag mättade er med i öknen, när jag förde er ut ur Egyptens land.

33 Mose sa till Aron: Ta en kruka och fyll den med en full omer [ca 3 liter] av manna. Spara den inför Herren (Jahveh) så att den bevaras för kommande generationer. 34 Precis som Herren (Jahveh) befallde Mose, sparade Aron det framför vittnesbördet, så att det bevarades. 35 Israels barn (söner) åt manna i 40 år. De åt mannat till dess de kom för att bosätta sig i landet, när de kom till gränsen av Kanaans land. [Jos 5:11-12] 36 En omer [ca 3 liter – dagsbehovet av manna för en person, se vers 16] är en tiondels efa.

[Både omer och efa var volymmått. Citat från olika antika texter visar att efa-måttet var allt från 20 till 45 liter. En tiondels efa (en omer) motsvarar då omkring 3 liter. Måttet omer används bara i detta kapitel. Det hebreiska ordet omer kommer från amar som betyder samla och binda kärvar. Måttet var troligen unikt för ökenfärden och var inte i bruk på senare tid, eftersom Mose förklarar hur många efa det motsvarar i denna kommentar i slutet på detta stycke som är som en fotnot. Omer-måttet ska inte förväxlas med chomer-måttet som används i 3 Mos 27:16; 4 Mos 11:32; Hes 45:11, 13-14.]

17

Vatten från klippan

(4 Mos 20:1-13)

1 Hela Israels folk fortsatte sin vandring från Sinaiöknen och följde Herrens instruktioner [de följde molnstoden, se 4 Mos 9:18, 19]. De slog läger i Refidim, men där fanns inget vatten att dricka för folket. [Detta är ett mycket torrt område i södra Sinaiöknen utan några vattenkällor. Israeliterna beräknas vara omkring två miljoner människor, se 2 Mos 12:37.]

2 Då började folket strida mot Mose (de ställde honom inför rätta och gjorde en rättslig tvist av denna fråga och ville avsätta honom).

De sa: ”Ge oss vatten att dricka.”

Mose svarade: ”Varför strider ni med mig? Varför frestar (prövar) ni Herren?”

3 Men folket var så uttorkade och i desperat behov av vatten att de fortsatte att klaga på Mose och muttrade: ”Varför förde du oss ut ur Egypten? Var det för att vi, våra barn och vår boskap skulle dö av törst?”

4 Då ropade Mose till Herren och sa: ”Vad ska jag ta mig till med detta folk? De är nästan redo att stena mig [till döds].”

5 Herren svarade Mose: ”Gå framför folket och ta med dig några av de äldste i Israel. Ta den stav i din hand som du hade då du slog på Nilen, och börja gå. 6 Jag ska stå framför dig på klippan vid Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg], och du ska slå på klippan, och då ska det komma vatten från den så att folket kan dricka.” Mose gjorde så inför de äldste i Israel. 7 Han gav platsen namnet ”Massa” och ”Meriva”, eftersom israeliterna hade stridit [mot Mose och Gud] och eftersom de frestat (prövat) Herren, och sagt: ”Är Herren med oss eller inte?” [Det hebreiska ordet massa betyder fresta och pröva. Ordet meriva betyder strida, provocera.]

Seger över amalekiterna

8 Sedan kom amalekiterna och stred med Israel vid Refidim [betyder: ”viloplats”].

[Amalekiterna var ättlingar till Abraham via Esau, se 1 Mos 36:15. De var ett nomadfolk som bodde i Negev och Sinai och levde på att plundra, se Dom 3:13. De hade tämjt kamelen och använde den i sina attacker. Kamelen kan springa 70 km/h (mycket snabbare än en häst) och var väl lämpad att användas för överraskningsattacker av de amalekitiska rövargängen, se Dom 6:3, 5. Ryktet om israeliternas vandring och de tillgångar de hade med sig hade säkert nått amalekiterna som nu rörde sig söderut för att få ett lätt byte. I 5 Mos 25:17-18 beskrivs hur de på ett fegt sätt attackerade och isolerade en del av de tröttaste israeliterna som var längst bak. De beskrivs också som gudlösa. I berättelsen som följer här indikeras också att de var bättre rustade militärt sett än israelerna, och hade inte Gud gripit in på ett övernaturligt sätt när Mose, Aron och Hur bett, skulle de lätt besegrat israeliterna, se vers 11.

Den exakta platsen för Refidim är okänd. Eftersom det inte fanns vatten, kanske det inte var en oas som oftast annars rastplatserna var. Ordet Refidim är plural och kommer från hebr. refida som betyder ryggstöd och har med att ligga ner och vila men även stöd. Ordet knyter an till att det var en ”rastplats” men även till att Aron och Hur ”stöttade” Moses armar i bönen.]

9 Mose sa till Josua: ”Välj ut åt oss män, gå ut och strid med amalekiterna. I morgon ska jag stå på toppen av kullen med Guds (Elohims) stav i min hand.”

10 Josua gjorde som Mose hade sagt och stred med amalekiterna, medan Mose, Aron [Moses bror] och Hur (hebr. Chor) [en vän; konstnären Betsalels farfar, se 2 Mos 31:2] gick upp till toppen av kullen (höjden – hebr. giva). 11 När Mose höll upp sin hand hade Israel övertaget, men när han lät sin hand falla (lät den vila) hade amalekiterna övertaget. 12 Moses hand blev tung, så de tog en sten och lade under honom och han satte sig på den. Aron och Hur (hebr. Chor) höll upp hans händer, en på ena sidan och den andra på andra sidan. Och hans händer var stadiga (stabila; ordagrant ”sanna” – hebr. emonah) till dess att solen gick ner.

[Detta är första gången det hebreiska ordet emonah förekommer. Det är ett rikt ord som betyder stabilitet, trofasthet och även sanning. Det kommer från ordet för sanning (hebr. emet) som rent bokstavligt också står stadigt, se inledningen till Ps 12. Emonah används totalt 49 ggr och 22 av dem i Psaltaren.]

13 Josua försvagade (slog ner – hebr. chalash) [ovanligt ord, se Job 14:10; Jes 14:12] Amalek och hans folk med svärdseggen (bokstavligt ”svärdets mun” – hebr. peh cherev).

14 Herren sa till Mose: ”Skriv ner detta som ett minne i en skrift (bokrulle), och upprepa det i Josuas öron (läs/berätta det för honom), för jag ska utplåna [radera – som ett manuskript som görs rent från skrift] minnet av Amalek under himlarna (ordagrant: ’från under himlarna’).”

[Detta är första gången som det antyds att Josua är den som kommer efterträda Mose. Skriftrullen kan syfta på Andra Moseboken, eller en annan separat bokrulle. I 5 Mos 25:17-19 upprepas denna uppmaning att inte glömma vad amalekiterna gjorde. Att Amaleks minne helt ska utplånas på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från himlarna. I Predikaren används perspektiven ”under solen” (Pred 1:1) och ”under himlarna” (Pred 3:1; 2 Kor 12:2) som är det högsta och utgår från Guds tronrum.]

15 Då byggde Mose ett altare och gav det namnet Herren mitt segerbaner (Jahveh Nissi). 16 Han sa: ”Handen på Herrens (Jahs) tron, Herren (Jahveh) ska strida med Amalek från generation till generation (släkte till släkte).”

[Detta är den första fiende som Israel strider med efter uttåget. Orden här är profetiska, flera strider utkämpas med Amalek genom åren. Så småningom får kung Saul uppdraget att bekämpa amalekiterna och vid det tillfället säger profeten Samuel att allt ska tillspilloges, men Saul är olydig (1 Sam 15:1-3). Senare under drottning Esters tid heter fienden Haman, även han en amalekit (Est 3:1). Amalek är ursprunget till allt judehat och antisemitism.]

18

Jetro besöker Mose

1 Nu hörde Jetro (hebr. Jitro), prästen i Midjan och Moses svärfar [2 Mos 2:15], om allt som Gud (Elohim) hade gjort för Mose och för sitt folk Israel och hur Herren (Jahveh) hade fört Israel ut ur Egypten (hebr. Mitsrajim – det inträngda landet). 2 Jetro, Moses svärfar, hade tagit [hand om] Moses hustru Sippora [2 Mos 2:21] efter att Mose sänt iväg henne 3 med hennes två söner [2 Mos 4:24-26]. En [den förstfödde] hade namnet Gershom [på hebreiska låter det som ”främling där”, se 2 Mos 4:22], eftersom han sa: ”Jag är en främling i ett annat land”, 4 och namnet på den andra var Elieser [Eliezer, på hebreiska låter det som ”Gud – min hjälp”], eftersom han sa: ”Min faders Gud (Elohim) är min hjälp, och räddade mig från faraos svärd.”

5 Så Jetro, Moses svärfar, kom med hans söner och hans hustru till Mose i öknen där han slagit läger på Guds (Elohims) berg.

6 Han sa till Mose [via en budbärare]: ”Jag, din svärfar Jetro, kommer till dig, och din hustru och hennes två söner.” [I vers 5 står det ordagrant ”hans söner” och ”hans fru”, här är det ”hennes barn”, se även vers 3. För att det ska bli deras barn behövs båda föräldrarnas medverkan i uppfostran.]

7 Då gick Mose ut för att möta sin svärfar och böjde sig ner och kysste honom. De frågade varandra om hur det stod till (varandras väl och ve) och de kom in i tältet. 8 Mose återgav (räknade upp – hebr. safar) för sin svärfar allt som Herren (Jahveh) hade gjort mot farao och egyptierna för Israels skull, liksom alla prövningar som kommit över dem under vägen och hur Herren (Jahveh) hade hjälpt dem.

9 Jetro gladdes (var mycket glad) över all den godhet som Herren (Jahveh) hade visat mot Israel, eftersom han hade befriat dem ur Egyptens hand. 10 Och Jetro sa: ”Välsignad är Herren (Jahveh) som har befriat er ur egyptiernas hand och ur faraos hand och har befriat folket från Egyptens hand. 11 Nu vet jag att Herren (Jahveh) är större än alla gudar, eftersom de har handlat övermodigt mot dem. 12 Sedan bar Jetro, Moses svärfar, fram ett brännoffer och offrade det till Gud (Elohim). Aron kom också, tillsammans med alla äldste från Israel, för att äta bröd med Moses svärfar inför Gud (Elohim).

Jetro undervisar Mose om delegering

(5 Mos 1:9-18)

13 Nästa dag satt Mose och dömde folket och de stod runt Mose från morgonen till kvällen.

14 När Moses svärfar [Jetro] såg allt han gjorde för folket, sa han: ”Vad är det du gör för folket? Varför sitter du själv, ensam, med allt folket stående omkring dig från morgon till kväll?” 15 Mose svarade sin svärfar: ”Det är för att folket kommer till mig för att fråga Gud (Elohim). 16 När de har ett bekymmer kommer de till mig och jag dömer mellan en man och hans granne. På det sättet får jag dem att förstå Guds (Elohims) stadgar och undervisning (hebr. Torah) [instruktionerna i de fem Moseböckerna].”

17 Men Moses svärfar [Jetro] sa till honom: ”Det du gör är inte bra. 18 Du kommer att trötta ut dig själv, liksom folket som är med dig, för uppgiften är för stor för dig. Du kan inte göra allt själv, ensam. 19 Lyssna till min röst (på det som jag säger), jag ska ge dig råd och Gud (Elohim) ska vara med dig. Du representerar folket inför Gud och tar deras angelägenheter till Gud (Elohim). 20 Upplys dem om stadgar och undervisning, och visa dem vilken väg de måste gå och vilket arbete de måste utföra. 21 Men du ska leta upp kapabla män bland allt folket, män som fruktar (vördar, respekterar) Gud (Elohim), sanningsenliga män (män som håller sig till sanningen), som hatar mutor. Utse dem till att råda över tusen, hundra, femtio och tio. 22 Låt dem döma folket under alla tider. Låt sedan alla stora (komplicerade) ärenden tas till dig men alla småärenden kan de döma själva, på det sättet delar de bördan med dig (avlastar dig). 23 Om du gör detta (på det sätt) som Gud (Elohim) har befallt dig, ska du kunna uthärda (klara av arbetsbördan) och alla dessa människor ska gå till sin plats i frid (shalom, tillfreds med lösningen på sina problem).

24 Mose lyssnade på sin svärfar och gjorde allt som han sagt. 25 Mose valde ut dugliga män från hela Israel och gjorde dem till ledare över folket, ledare för 1 000, 100, 50 och 10. 26 De dömde folket hela tiden. De svåra (komplicerade) ärendena tog de till Mose, men alla småsaker dömde de själva.

27 Sedan lät Mose sin svärfar lämna och han gick sin väg till sitt eget land.

19

Förbundet vid Sinai (kap 19-24)

1 I den tredje månaden, efter att Israels barn (söner) hade gått ut från Egyptens land – just på den dagen [vid nymåne, den 1:a sivan] – kom de till Sinais öken. [Israeliterna lämnade Egypten vid midnatt den 15:e nisan (2 Mos 12:31), vandrade under månaden ijar (april/maj) och kom fram till Sinai öken 2,5 månader senare den 1:a sivan.] 2 De lämnade nämligen Refidim och kom till Sinais öken och slog läger i öknen. De slog läger framför berget [Sinai/Horeb].

[Exakt var Sinaiberget (också kallat berget Horeb) ligger är inte klargjort. Enligt tidig kristen tradition är det Jebel Musa på Sinaihalvön (här finns Katarinaklostret, enligt tradition grundat 337 e.Kr. av kejsarinnan Helena). Ett annat förslag är Jabal al-lawz på arabiska halvön. Ett tredje är Hashem el-Tarif inte så långt från Eilat. Fler förslag är Jebel Sinn Bishr (norra Sinai), Helal, Jebel Serbal (södra Sinai), Karkom (Israel). De kriterier som Bibeln anger är:

• 11 dagsresor från Kadesh Barnea (5 Mos 1:2), om man går 15 km per dag motsvarar det 16 mil.

• 14 dagsturer från Elim, eftersom de kom till Sinai 50 dagar efter uttåget, se 2 Mos 16:1.

• Inte längre än att man kan föra en fårhjord från Midjan dit, se 2 Mos 3:1-22.]

Guds mäktiga närvaro vid Sinai

3 Mose gick upp till Gud (Elohim), och Herren (Jahveh) talade till honom från berget:

”Så ska du säga till Jakobs hus (släkt) och berätta för israeliterna:

4 ’Ni har själva sett vad jag gjort med egyptierna och hur jag lyfte er på örnvingar och förde er till mig själv. 5 Och nu, om ni noggrant lyssnar till mig och håller mitt förbund, då ska ni vara min dyrbara egendom [med speciellt privilegium, men också väldigt ansvar] framför (ut från) alla andra folk, för hela jorden är min. 6 Och ni ska vara ett rike av präster (hebr. kohanim) för mig och ett heligt folk [avskilt för ett uppdrag].’ [2 Mos 12:1-3]

Detta är vad du ska tala till israeliterna.”

[Uttrycket ”rike av präster” är unikt här för hela GT (även om språket är snarlikt i Jes 61:6). Ordet rike förutsätter en kung, vilket är Herren själv. En präst (hebr. kohen; plural kohanim) har i sin betydelse att vara en som tjänar en överordnad. Israeliterna har ett uppdrag att vara Guds representanter för världen, se 2 Mos 19:5. Den tolkningen stöds även i hur frasen används i NT, se 1 Pet 2:9; Upp 1:6. Den första prästen (kohen) som nämns i GT är Melkisedek, se 1 Mos 14:18. Ordet används även om präster, se 1 Mos 41:45; 2 Mos 3:1; 1 Kung 4:5.]

7 När Mose kom tillbaka sammankallade han folkets äldste. Han lade fram för dem alla dessa ord som Herren (Jahveh) hade befallt honom att säga, 8 och hela folket svarade tillsammans: ”Allt som Herren (Jahveh) har talat ska vi göra.” Mose gick tillbaka till Herren (Jahveh) med folkets svar.

9 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Jag är på väg att komma till dig i ett tjockt moln så att folket ska höra när jag talar med dig och tro på dig för alltid.” Sedan berättade Mose folkets ord för Herren (Jahveh). 10 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Gå till folket och helga dem idag och i morgon. Låt dem tvätta sina kläder. 11 Var redo på den tredje dagen. För på den tredje dagen ska Herren (Jahveh) komma ner på berget Sinai i folkets åsyn. 12 Du ska sätta upp gränser för folket runtom och säga: ’Var noggranna med att inte gå upp på berget eller beröra dess gräns. Den som rör berget ska med säkerhet dödas. 13 Inte en hand får röra det [att röra vid en död kropp gjorde en person oren, se 4 Mos 5:2], utan blir stenad eller genomborrad, oavsett om det är ett djur eller en människa, ska det inte leva.’ När shofaren (vädurshornet) ljuder, ska de komma till berget.”

14 Sedan gick Mose ned från berget till folket, helgade dem och sedan tvättade de sina kläder. 15 Han sa till folket: ”Var redo på den tredje dagen. Kom inte nära era fruar (ha inget sexuellt umgänge).” [3 Mos 15:16-18]

16 På morgonen på den tredje dagen var det åska (röster) och blixtar (ljungeldar), ett tjockt moln på berget och tonen (ljudet) av en extraordinärt skarp (hög, ljudlig) shofar. Allt folket i lägret bävade.

[Det finns några intressanta kommentarer till detta avsnitt i den judiska traditionen. Rabbi Johanan skriver: ”Guds röst delades i 70 röster som talade på 70 språk så att alla länder kunde förstå. När varje land hörde rösten på sitt eget modersmål ingav det dem fruktan.” Här finns likheter till vad som skedde på pingsten, se Apg 2:1-13.]

17 Då förde Mose ut folket ur lägret för att möta Gud (Elohim), och de stod på den lägsta delen av berget. 18 Nu var hela Sinai berg höljt i rök, eftersom Herren (Jahveh) hade stigit ned på det i eld. Röken steg upp som röken från en ugn. Hela berget skakade kraftigt. 19 När ljudet av shofaren blev starkare och starkare talade Mose och Gud (Elohim) svarade honom med ett åskmullrande ljud.

20 Sedan kom Herren (Jahveh) ner till berget Sinai, till toppen på berget. Herren kallade upp Mose till toppen på berget, så Mose gick upp. 21 Sedan sa Herren (Jahveh) till Mose: ”Gå ner och varna folket, så att de inte bryter igenom (gränsen) och ser Herren (Jahveh) och många av dem dör. 22 Även prästerna som kommer nära Herren (Jahveh) måste helga sig själva så att Herren (Jahveh) inte far ut (blir vred) mot dem.”

23 Mose sa till Herren (Jahveh): ”Folket kan inte komma upp på berget Sinai för du är den (den ende) [syftar på att Herren är en, som det står i 5 Mos 6:4] som har varnat oss och sagt: Sätt gränser runt berget och håll det helgat.”

24 Sedan sa Herren (Jahveh) till honom: ”Gå ner. Du ska komma tillbaka upp, du och Aron med dig. Men låt inte prästerna och folket bryta igenom för att komma upp till Herren (Jahveh), annars ska han fara ut mot dem.”

25 Så Mose gick ner till folket och berättade för dem.

20

De tio orden

(5 Mos 5:6-12)

[Detta stycke är ett av de mest välkända i Bibeln, det återkommer även i 5 Mos 5:6-12 då det upprepas för en ny generation. Även om stycket ofta har rubriken ”tio Guds bud” står det ordagrant ord (hebr. davar) och inte bud (hebr. mitsvah) i den hebreiska texten. Det förstärker att det handlar om instruktioner. Ett annat namn är dekalogen, en term av grekiskt ursprung som också betyder ”tio ord”. Jesus nämner alla dessa tio budord och förstärker alla utom sabbatsbudet, se Matt 5:17-48; 19:18-19; 22:35-40. Se även Rom 13:9; Ef 6:2-3; Upp 9:20-21. Lite längre fram i Andra Moseboken är det tydligt att detta stycke består av tio punkter och skrevs på två stentavlor, se 2 Mos 34:1, 28. Bibeln anger inte om bara första ordet skrevs ned, eller hur de delades in, men det är rimligt att tro att det är fem på den ena och fem på den andra, på samma sätt som vi har fem fingrar på vardera handen.

De tio orden kan delas in i två grupper där den första handlar om vördnad och respekt för Gud och den andra om vördnad och respekt för andra människor. Att älska Gud och människor sammanfattar hela undervisningen, se Matt 22:36-40. Det är värt att notera att det första ordet inte är ett förbud utan en beskrivning på något som Herren har gjort (vers 2). Det är ett Guds kärleksord om hur han har befriat från slaveri. Det ligger som en grund för det som följer. Andra person singular används (dig, din), inte plural (jfr 2 Mos 19:15 där pluralformen används). Gud riktar sig också personligt till var och en av oss.]

1 Sedan talade Gud dessa ord:

1) Jag är Herren

(5 Mos 5:6)

2 Jag är Herren din [personliga] Gud (Jahveh Elohim), som förde dig ut ur Egyptens land, ut ur slavhuset (slaveriet).

[Det hebreiska namnet för Egypten är Mitsrajim. Det ordet användes inte av egyptierna själva, de hade namnet Tavi som betyder ”två länder” och troligtvis syftar på övre och nedre Egypten. Det hebreiska ordet Mitsrajim härstammar från namnet på Chams (Hams) andra son Mitsrajim (1 Mos 10:6). Mitsrajim står i formen dual, vilket kan ha att göra med kopplingen till det övre och nedre Egypten. Betydelsen är inte helt känd, men ordet liknar ord som belägring, inträngd osv. Genom att använda detta ord, följt av ”ur slaveriet”, blir Guds befrielseverk bredare och handlar inte bara om israeliternas fångenskap i Egypten, utan kan appliceras på alla möjliga situationer och områden som kan förslava och tränga in från den plan Gud har för en människa. Genomgående används andra person singular (din, dig) – Gud är en personlig frälsare.]

2) Ha inga andra gudar

(5 Mos 5:7-10)

3 Du ska inte ha några andra (främmande) [plural] gudar (elohim) vid sidan av mig (ordagrant: ”över mitt ansikte”; som konkurrerar med min plats).

4 Du ska inte göra dig någon bildstod [staty i trä eller sten] eller någon avbild

av något uppe i himlen

eller nere på jorden

eller i vattnet under jorden.

5 Du ska inte tillbe (böja dig inför) dem, och inte heller tjäna dem.

[Ordet för att tjäna (hebr. avad) betyder både att tjäna något gudomligt och att arbeta. Samma ord används i vers 9 om att ”arbeta” sex dagar, se även 1 Mos 2:5; 15. För Gud hör tillbedjan och arbete ihop och är inte åtskilda som i grekiskt tänkande där det heliga och det profana skiljs åt.]

Jag, Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), är en nitälskande Gud [hebr. El qana; en avundsjuk Gud (i fråga om avgudadyrkan och falsk tillbedjan) som kräver odelad lojalitet]. Jag låter fädernas synd drabba (besöker, konsekvenserna av denna synd drabbar) barnen fram till tredje och fjärde släktled när man hatar mig, 6 men visar min trofasta kärlek mot tusenden [i tusen generationer] när man älskar mig och håller mina budord.

3) Representera inte Herrens namn på ett felaktigt sätt

(5 Mos 5:11)

7 Du ska inte representera (ordagrant: ”lyfta upp”, ”bära”) Herrens (Jahvehs) namn (hans karaktär) på ett felaktigt sätt (tanklöst, i tomhet).

Herren ska inte låta den som missbrukar hans namn vara ostraffad.

[Ofta har detta bud förringats till att inte nämna Guds namn på ett lättsinnigt sätt eller att inte svära. Att ”bära” Herrens namn har innebörden att inte häda hans namn, men tyngdpunkten finns i att inte representera honom och hans karaktär på ett felaktigt sätt. Detta skulle kunna beskrivas som ”religiös ondska” som sker i Guds namn. Om en ogudaktig begår onda handlingar är det illa. När någon som säger sig tro på Gud gör samma onda handling och säger att det är i Guds namn, begår denne inte bara ondska utan skadar även människors syn på Gud. Man behöver inte ha en kristen tro för att begå detta brott. En islamist som i Guds namn ropar Allahu akbar (”Gud är större” på arabiska) och mördar, gör att det är svårare för människor att tro att det kan finnas en god Gud. Ett av de vanligaste argumenten mot den kristna tron är just brott mot detta bud begångna av korsfarare förr i tiden, eller idag av islamister.]

4) Kom ihåg vilodagen

(5 Mos 5:12-15)

8 [Följande gäller dig och din familj:] Kom ihåg sabbatsdagen och håll den helgad [avsätt den som en speciell dag dedikerad till Gud]. 9 Sex dagar ska du arbeta och uträtta alla dina sysslor (vardagliga arbetsuppgifter), 10 men den sjunde är Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) sabbat. Då ska du inte utföra något arbete, varken du eller din son eller din dotter, din tjänare eller din tjänarinna, din boskap eller invandraren inom dina portar (i dina städer).

11 För [under] sex dagar färdigställde (gjorde, arbetade; – hebr. asah) Herren (Jahveh) himlarna och jorden, havet – ja, allt som finns inom dem. Men han vilade under den sjunde dagen. Det är därför Herren (Jahveh) har välsignat sabbatsdagen och gjort den till en helgad dag (avsatt den som en speciell dag). [1 Mos 2:2-3]

[Det inledande ”för” är det hebreiska ki. Det anger motiveringen till sabbaten. Hebr. asah har en vid betydelse av att göra, avskilja, ordna, arrangera, tillförordna och färdigställa. I det här fallet inkluderas allt Gud gjorde de sex skapelsedagarna. Med himlarna avses, när det specifikt kombineras med jorden och havet, allt som finns ovanför jorden.]

[ Sabbaten – rabbinska tolkningar

Det judiska folket firar sabbat från fredag kväll då solen går ner fram till lördag kväll en timma efter solnedgången. Det är ett dygn då man avstår från arbete och istället umgås med familjen och går till synagogan. Inom judendomen finns idag ”39 melachot”. Det är 39 aktiviteter som är förbjudna att göra på sabbaten. Bland dessa regler finns beskrivet att man t.ex. inte ska skriva, radera, bygga, släcka eller starta en eld, osv. Detta innebär att sabbatsljusen måste tändas innan sabbaten börjar på fredagskvällen. Detta ska göras 18 minuter före solnedgången. Även att trycka på en strömbrytare räknas av rabbiner som att göra upp en eld (eftersom analoga brytare historiskt sett alstrade en gnista). Ortodoxa judar låter därför spisen vara påslagen på 80 grader hela sabbaten, så man kan värma maten som är tillagad och förberedd innan. Av samma anledning är det förbjudet att köra bil, inte för att bilen rör sig, utan för att motorn alstrar gnistor. Hissar har ”sabbats-läge” och stannar på varje plan, för att man inte ska behöva bryta mot de ortodoxa judarnas tolkning av sabbatsbudet att trycka på en knapp.

Dagens judiska rabbiner lär att icke-judar inte behöver följa sabbaten på samma sätt som judarna gör. Ingenstans i Nya testamentet (eller i GT för den delen) står det att man ska hålla sabbatsbudet på detta sätt. När dessa frågor diskuteras på apostlamötet i Jerusalem säger Jakob att ”inte göra det svårt för hedningarna” och sabbaten finns inte med bland de fyra punkter som nämns i brevet till hedningarna, se Apg 15:19-20. Sabbatsbudet är ett ”tecken” mellan Herren och israeliterna, se 2 Mos 31:12-13. Jesus säger att människan inte är till för sabbaten, utan att sabbaten är till för människan, se Mark 2:27. Vi behöver en dag av vila, en dag att söka Gud enskilt och fira gudstjänst tillsammans med familjen. Se även Kol 2:17; Rom 14:5; 1 Kor 8:9.]

5) Hedra din far och din mor

(5 Mos 5:16)

12 Hedra (värdera högt, visa vördnad och respekt för) din far och din mor. Då ska du få leva länge i det land som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska ge dig.

[Detta bud har både att göra med vördnad för Gud och vördnad för människor. För små barn är föräldrarna deras ”gud”. Ett barn lär sig att vörda Gud genom att vörda sina föräldrar. Genom livet förändras betydelsen av att ”vörda sina föräldrar”. För ett litet barn är att vörda att lyda, som vuxen att ha en jämlik relation och när föräldrarna blir äldre att ta hand om dem.]

6) Mörda inte

(5 Mos 5:17)

13 Du ska inte mörda (hebr. lo ratsach).

[Det finns olika hebreiska ord för att döda. Hebreiska ratsach som används här syftar på en överlagd viljemässig handling att mörda en annan människa, men inkluderar även vållande till annans död. För att avgöra om det var olyckshändelse eller mord skulle den som orsakat en annan människas död ta sig till en av de sex fristäderna och där invänta rättegång som prövade fallet, se 4 Mos 35. Eftersom brottet är allvarligt krävdes inte bara ett vittne utan två. Om det var mord var påföljden dödsstraff. Allt detta beskrivs i 4 Mos 35 där det även ges olika exempel på hur lagen ska tolkas. Västvärldens rättssystem bygger på dessa principer och i Sverige finns tre grader av brott mot liv och hälsa: mord, dråp och vållande till annans död.

Anledningen till att mord är fel ges i 1 Mos 9:6: Människan är Guds avbild, och den som tar någon annans liv gör ett angrepp på Gud själv och hans avbild. Den inflytelserika King James Bible använde det engelska ordet ”kill” istället för ”murder”, vilket lett till att detta bud ibland tolkats som ett förbud att döda något levande. Eftersom plantor ska ätas och djur kan offras kan det inte betyda att inget liv får tas. Nästa kapitel föreskriver också att en skyldig mördare ska dömas till döden efter en rättvis dom (se t.ex. 2 Mos 21:12, 14, 15) och då används ett annat hebreiskt ord för att ”döda” (hebr. mot) gärningsmannen, vilket gör att detta bud inte kan användas för att tala mot dödsstraff. Även i krig används andra hebreiska ord för att döda. Eftersom summan av Guds ord är sanning, se Ps 119:160, måste vi se vad andra stycken i Bibeln säger om dödsstraff och krig. Två passager som ger vägledning finns i Rom 13:1-5 och Matt 5:44. Medicinska framsteg har också lett till nya moraliska dilemman vad gäller dödshjälp, abort, livsuppehållande behandling osv.]

7) Begå inte äktenskapsbrott

(5 Mos 5:18)

14 Du ska inte begå äktenskapsbrott.

[Lagen skiljer mellan äktenskapsbrott (som handlar om sexuell otrohet mellan gifta) och otukt (som handlar om annan sexuell synd). Båda är synder, men konsekvenserna av dem är olika. Ofta benämndes äktenskapsbrott som ”den stora synden”, för den splittrar familjer och upplöser samhällen.]

8) Stjäl inte

(5 Mos 5:19)

15 Du ska inte stjäla.

9) Vittna inte falskt

(5 Mos 5:20)

16 Du ska inte bära falskt (hebr. sheqer) vittnesbörd mot din nästa (hebr. rea).

[Även om det är moraliskt fel att ljuga (Ords 12:22; 15:5; Ps 101:7), så är det falskt vittnesbörd i domstolen som är huvudbetydelsen här.]

10) Ha inte begär

(5 Mos 5:21)

17 Du ska inte ha begär till (avundas, åtrå)

din nästas hus (familj och ägodelar).

Du ska inte ha begär till

hans fru,

hans tjänare,

hans tjänarinna,

hans oxe,

hans åsna,

eller något annat som tillhör din granne (bekante, vän, landsman).

[Detta bud går djupare än tidigare bud eftersom det berör tanken och inte den fysiska handlingen. Men varför ett förbud mot att fantisera om att vilja ha grannens oxe? Anledningen är att det är begäret som kan leda till handlingar som förbjudits i de föregående fyra buden, se vers 13-16. Att åtrå andra människor och ägodelar kan leda till äktenskapsbrott, mord, stöld och falska vittnesmål. Ett exempel på det sistnämnda finns i 1 Kung 21 där Ahab tar över Navots vingård. Jesu halvbror skriver att där det finns avund och själviskhet, där finns det också oordning och alla slags onda handlingar, se Jak 3:16.

Ordet begär förekommer två gånger i denna vers, vilket har lett till att budet ibland har delats upp i två olika bud. Det är dock tydligt att uppräkningen efter det andra ordet bara är ett förtydligande när det beskriver vad som finns i huset. Ett begär är en brinnande ohälsosam längtan efter något förbjudet. Samtidigt finns det också en positiv längtan och känsla av att vilja ha mer som Bibeln uppmanar till. Paulus längtar efter att känna Herren bättre, se Fil 3:7-14, söka de andliga gåvorna, se 1 Kor 12:31 osv.]

[ Olika indelningar

Det finns olika indelningar. I den judiska traditionen inkluderas den inledande frasen med första budet, vilket inte den lutherska, katolska eller reformerta traditionen gör. En annan skillnad är placeringen av budet att vörda sina föräldrar, beroende på om det anses höra till den första eller den andra gruppen blir det 5:e eller 6:e budet (4:e budet i Luthers katekes).

Kärnbibelns rubriker följer den judiska uppdelningen. Det finns en tematisk och tydlig strukturell struktur som talar för detta, förutom att den var den äldsta och även gällde bland de första kristna. De första fem punkterna består alla av två sektioner där den första beskriver budordet och den andra ger förklaring eller beskrivning. De första fem har också samma text ”Herren din Gud” i varje punkt. De sista fem punkterna består däremot av kortare fraser med förbud. Här nämns inte Guds namn och det finns inte heller någon tillhörande förklaring.

Det finns också ett spegelvänt mönster i båda dessa halvor som börjar med hjärtat, tar sig uttryck i tal och sedan sist i handlingar. Det är ett kiastiskt mönster där första och sista punkten handlar om en inre osynlig kvalitet; både första punkten som handlar om tron på Gud och sista som handlar om girighet, har att göra med hjärtat. Det andra temat är ord; förbudet att ingå eder och vittna falskt hör ihop. Vad hjärtat är fullt av, det talar munnen och det leder vidare till praktiska handlingar som att inte respektera vilodagen, sina föräldrar, människoliv, äktenskap och andras egendom.]

Guds mäktiga närvaro vid Sinai

18 Allt folket blev vittne till åskmullret och blixtarna och ljudet från shofaren och rykandet (röken som rykte) på berget. När folket såg det blev de förskräckta och stod långt bort. 19 De sa till Mose: ”Tala du till oss så ska vi lyssna, men låt inte Gud (Elohim) tala till oss för då ska vi dö.”

20 Mose sa till folket: ”Frukta inte, var inte rädda, för Gud (Elohim) ska pröva er, för att vördnad för honom ska finnas i er så att ni inte syndar.”

21 Folket stod på behörigt avstånd när Mose gick närmare det tjocka mörkret (ett tjockt mörkt moln) där Gud (Elohim) var.

Civila lagar

22 Herren (Jahveh) sa till Mose: Detta ska du säga till Israels barn (söner); ni har själva sett att jag har talat med er från himlen.

23 Ni ska inte göra – vid sidan av mig –

gudar av silver

eller gudar av guld,

det ska ni inte göra åt er.

[I ett kiastiskt mönster repeteras det inledande budordet att inte ha andra gudar vid Guds sida, se 2 Mos 20:3-5. Det är inte bara detta budord som åsyftas, utan det blir som en titel för hela undervisningen ovan med de tio budorden. Bibeln visar att det finns saker som inte ska göras och saker som ska göras när det gäller offer. Nu i vers 24 följer de positiva buden med vad som ska offras.]

24 Ni ska göra ett altare av jord till mig och offra brännoffer [3 Mos 1:3-16] på det och shalomoffer [ett gemenskapsoffer som alla i familjen åt tillsammans, se 3 Mos 7:11-21], dina får och dina oxar. På varje plats där jag vill att mitt namn ska bli omnämnt ska jag komma till er och välsigna er. 25 Och om du gör ett altare till mig av sten, ska du inte bygga det av huggna stenar, för om du rör det med ett verktyg har du förorenat det. 26 Inte heller ska du gå upp på trappsteg till mitt altare, för att din nakenhet inte ska bli avslöjad därpå.

21

Bestämmelser

[Kapitel 21-22 beskriver olika juridiska scenarion kring slaveri, personskador och stöld. Här ges riktlinjer för hur domare ska kunna döma rättvisa domar. Texten är skriven enligt mönstret: om detta sker, då ska det göras upp så här.]

1 Detta är de påbud (bindande juridiska beslut) som du ska lägga fram för dem [israeliterna].

Hebreiska slavar/tjänare

[Israeliterna hade själva varit slavar i Egypten. Det är denna utsatta grupp som är först att få rättsligt skydd. Det sätt en hebré kunde bli en slav var betalning för stöld (2 Mos 22:3) och skuldsättning (3 Mos 25:39). Lagar kring utländska slavar behandlas i 3 Mos 25:45. Vid många tillfällen behandlades arbetare och slavar likvärdigt, se 2 Mos 20:10; 23:12; 3 Mos 25:6, 39, 43, 53; 5 Mos 12:18; 16:11.]

2 Om du köper en hebreisk slav (tjänare – hebr. eved), ska han tjäna (hebr. avad) dig i 6 år och det 7:e året ska han bli fri utan att ersätta dig [utan att behöva betala för sin frihet]. 3 Om han kom ensam [ogift] ska han gå (lämna) ensam [efter sex år]; om han var gift [när han kom] ska hans hustru gå med honom.

[Hebr. gaf används bara här och i vers 4. Ordet kan översättas ryggen fri eller bara med sin klädnad. Han kom med kläderna han hade på sig, dvs. utan fru och barn.]

4 Om hans herre ger honom en hustru och hon föder söner eller döttrar till honom, ska hustrun och hennes barn vara hennes herres, och han ska gå (lämna) ensam (hebr. gaf). [Det skulle dock vara väldigt smärtsamt att lämna sin familj.] 5 Så om tjänaren tydligt säger: ”Jag älskar min herre, min hustru och mina barn, jag vill inte gå (lämna) fri”, 6 då ska hans herre föra fram honom till Gud (Elohim) och föra honom till dörren eller till dörrposten [en formell ceremoni krävdes] och hans herre ska genomborra hans öra med en syl, och han ska tjäna honom för alltid.

[ Slaveri

På den här tiden var slaveriet utbrett i världen. Det är anmärkningsvärt att det inte finns något uttryckligt förbud mot slaveri i Bibeln. Paulus uppmanar slavar att bli fria på laglig väg om den möjligheten ges, se 1 Kor 7:21-24. Evangeliet omkullkastar inte sociala institutioner genom revolution, däremot har slaveriet avskaffats i länder som bygger på judeo-kristna värderingar. Gud förändrar människors hjärtan, vilket i sin tur förändrar samhället.]

Rättigheter för kvinnlig tjänare

[I omkringliggande kulturer var det inte ovanligt att barn såldes som slavar/tjänare. I hopp om en bättre framtid kunde en fattig dotter säljas till ett rikt hushåll. Bland hebréerna var sådana försäljningar jämförelsevis sällsynta, men de ägde ändå rum ibland, till följd av extrem fattigdom (Neh 5:5). Kvinnor som såldes på detta sätt kunde kräva sin frihet efter sex år om de så önskade (5 Mos 15:17), men om de köptes för att bli hustrur fick de ytterligare ett skydd. Reglerna här skyddar flickan från att säljas vidare till andra och bli sexuellt utnyttjad.]

7 Och om en man säljer sin dotter till att bli en tjänarinna (hebr. amah) ska hon inte lämna som de manliga tjänarna gör. 8 Om hon inte behagar sin herre som har tagit henne till hustru [eller konkubin] åt sig själv, då ska han låta henne bli återlöst [av hennes far eller en släkting]. Det står inte i hans makt att sälja henne till en främling, eftersom han [då] har agerat svekfullt mot henne. 9 Och om han tar henne till hustru åt sin son, ska han handla med henne som med en dotter. 10 Om han tar sig en annan hustru ska hennes mat, hennes kläder och hennes äktenskapliga rättigheter inte förminskas. 11 Och om dessa tre [åtaganden] inte erbjuds (görs för) henne, då ska hon gå ut utan ersättning och utan betalning.

[De tre åtagandena var att erbjuda återlösning (vers 8), giftermål med någon av familjens söner (vers 9) eller giftermål med en annan hebré (vers 10).]

[ Dödsstraff

För vissa grova brott som bl.a. mord föreskrivs dödsstraff. Såväl utdömandet som verkställandet av dödsstraffet bör ha varit ytterst ovanligt. Då två vittnen var nödvändiga blev det svårt att skaffa fram bevis. För domstolen gällde principen att hellre fria än fälla. I Talmud diskuteras de rättsliga kraven för dödsstraff mycket ingående och man fastställde betydande hinder som gjorde en sådan dom extremt svår att verkställa. Enligt Mishnah måste dödsfall avgöras av en Sanhedrin bestående av 23 domare.]

Personskada – mord

12 Den som slår en man så att han dör ska dödas.

13 Men om en man inte ligger på lur [det var inte ett överlagt mord] och Gud (Elohim) låter det komma till hans hand,

då ska jag utse en plats åt dig dit han kan fly.

14 Men om en man avsiktligt kommer till sin granne och slår honom med svek, då ska han tas bort från mitt altare så att han kan dö. [Jfr 1 Kung 1:50-51]

[Vers 12-14 formar en kiasm som ramas in av mord som måste straffas hårt. För att avgöra om det var olyckshändelse eller mord skulle den som orsakat en annan människas död ta sig till en av de sex fristäderna och där invänta rättegång, se 4 Mos 35.]

Personskada – våld i hemmet

15 Och den som slår sin far eller sin mor, ska med säkerhet dödas.

16 Och den som stjäl [kidnappar, samma ord ganav som i 2 Mos 20:15] en människa (hebr. ish) och säljer honom,

eller om han blir funnen i hans hand, ska med säkerhet dödas.

17 Och den som förbannar sin far eller sin mor, ska med säkerhet dödas.

[Vers 15 och 17 ramar in detta stycke och handlar om att vörda sina föräldrar, se 2 Mos 20:12. Att kidnappa någon är att stjäla från familjen. Att kidnappa någon i syfte att sälja till slaveri är också ett allvarligt brott som leder till dödsstraff.]

Personskador – slagsmål

18 Och om flera män tävlar (strider, duellerar) och den ene slår den andre med en sten eller med sin näve och han inte dör utan blir sängliggande, 19 om han reser sig igen och går böjd över sin stav, då ska den som slog honom vara tyst. Han ska ersätta honom för hans förlorade tid och ska ombesörja att han blir fullt återställd.

20 Och om en man slår sin tjänare eller tjänarinna med en käpp [ger en kroppslig bestraffning], och han dör under hans hand, ska han med säkerhet bli straffad. [En herre kan inte behandla sina slavar hur som helst, människovärdet står högt, skulle en slav dö hade slavägaren begått mord.] 21 Om han överlever en dag eller två dagar ska han inte bli straffad, för han är hans silver (han är köpt och tillhör honom). [Straffet i vers 20 var då inte tänkt att döda utan bara korrigera.]

Personskada – permanent

22 Om män bråkar med varandra och skadar en gravid kvinna så att hon får missfall och inga andra skador uppstår, då ska han med säkerhet bli skadeståndsskyldig, i enlighet med det som kvinnans make ålägger honom, och han ska betala som domarna fastställer. 23 Men om någon skada uppstår,

då ska liv ges för liv,

24 öga för öga,

tand för tand [Matt 5:38],

hand för hand,

fot för fot,

25 brännskada för brännskada,

sår för sår,

blåmärke för blåmärke.

[Dessa lagar begränsar straffet så det är en rimlig nivå som motsvarar den skada som skett. Denna princip, som inom juridiken kallas vedergällningsrätt (talionprincipen), begränsar hämndens utsträckning.]

26 Och om en man slår sin tjänare i ögat eller slår sin tjänarinna i ögat, och ögat fördärvas, ska han låta honom gå fri för ögats skull. 27 Och om han slår ut sin tjänares tand eller sin tjänarinnas tand, ska han låta honom gå fri för tandens skull.

Personskador – orsakade av djur

28 Och om en oxe (tjur – hebr. shor) stångar en man eller en kvinna så att de dör, då ska oxen med säkerhet stenas och dess kött ska inte ätas, och oxens ägare ska förbli tyst.

[Hebr. shor kan syfta på en tjur eller oxe (som är en kastrerad tjur). Eftersom en oxe normalt sett är lugnare än en tjur, så verkar texten här syfta på en oxe. Oxen som dödat en människa ska dödas och ägaren varnas. Han får inte klaga över det som drabbat honom. Han måste finna sig i att förlora sin tjur/oxe som var en dyrbar och viktig tillgång på den här tiden i ett samhälle där jordbruket var centralt och oxen gjorde mycket av det tunga arbetet. En antik lertavla från Nuzi (moderna Irak, daterad till 1500 f.Kr.) omnämner ett rättsfall där en oxe dödat en människa.]

29 Men om oxen har stångats tidigare, och dess ägare har blivit varnad men inte brytt sig om varningen, och den dödar en man eller kvinna, då ska oxen stenas och dess ägare ska också dödas. 30 Om en lösensumma läggs på honom, då ska han för sin återlösning ge allt som läggs på honom. 31 Oavsett om den har stångat en son eller har stångat en dotter, efter detta påbud (bindande juridiska beslut) ska det göras mot honom. 32 Om oxen stångar en tjänare eller tjänarinna, ska han ge deras herre 30 shekel [345 gram] silver och oxen ska stenas.

33 Och om en man öppnar en brunn, eller om en man gräver en brunn, och inte täcker över den, och en oxe eller en åsna faller i den, 34 då ska brunnens ägare betala ersättning, han ska ge silver till deras ägare och det döda djuret ska vara hans. 35 Och om en mans oxe skadar en annans så att den dör, då ska han sälja den levande oxen och de ska dela på betalningen för den och de ska dela på den döda oxen. 36 Eller om det blir känt att en oxe har stångats tidigare och ägaren inte har brytt sig om det, ska han med säkerhet betala (fullständigt ersätta/fullborda – hebr. shalem shalem) oxe för oxe och den döda kroppen ska vara hans.

[Den hebreiska texten har en vers till här (37), och en vers mindre i kapitel 20 som då bara har 30 verser.]

22

Egendom – stöld

[Välstånd på den här tiden bestod i boskap, se 1 Mos 47:17; 2 Sam 12:2; Job 1:3. Stöld av oxar och får räknas som stöld av egendom.]

1 Om en man stjäl en oxe eller ett får och dödar det eller säljer det, ska han ersätta (hebr. shalem):

5 oxar för 1 oxe [femfalt] och

4 får för 1 får [fyrfalt].

[Jfr 2 Sam 12:4. Anledningen till det högre straffet för stöld av oxen kan vara att det är ett större djur, kräver mer fräckhet eftersom det lättare kan upptäckas. Dessutom orsakade förlusten av en oxe mer skada för ägaren än förlusten av ett får, se Ords 14:4.]

2 Om en tjuv blir påkommen med att bryta sig in (gräva sig igenom – hebr. machteret) [husväggen till stallen när det är mörkt] och blir slagen så att han dör, ska det inte vara någon blodskuld för honom [djurens ägare är inte skyldig till dråp]. 3 Men om solen gått upp över honom [tjuven höll på att gräva sig in då det var ljust] ska det var blodskuld för honom [dråparen]. [Husägaren ska åtalas för mord.] Han [tjuven] ska ersätta fullt ut (hebr. shalem shalem). Om han inte har något [tillräckligt], då ska han bli såld [som slav] för sin stöld (stöld i smyg – hebr. genevah). [Kunde han inte betala var han tvungen att betala genom att arbeta, men inte mer än sex år, se 2 Mos 21:2-4.] 4 Om stöldgodset [djuret som han stulit i smyg] påträffas levande i hans hand, vare sig det är oxe eller åsna eller får, ska han ersätta dubbelt [igen].

Egendomar – skada på grund av oaktsamhet

5 Om en man orsakar att ett fält eller en vingård blir avätet, därför att han har låtit sin boskap gå lös, och den har ätit på en annan mans fält, då ska han ersätta honom från sitt eget fält och från sin egen vingård.

6 Om eld bryter ut och får tag i törne så att sädesskylarna eller den stående säden eller fältet slukas, ska han som tände elden ersätta den ordentligt.

Egendomar – tvist över ansvar

7 Om en man överlämnar pengar eller andra tillhörigheter till sin granne för att han ska förvara det och det blir stulet från den mannens hus, om tjuven blir funnen ska han ersätta dubbelt tillbaka. 8 Om tjuven inte blir funnen, då ska husets herre komma nära Gud (Elohim) för att se om han har lagt sin hand på sin grannes tillhörigheter. 9 För varje slags överträdelse – om det gäller en oxe, en åsna, ett får, kläder eller någonting som har gått förlorat – som någon [hittar det och] säger: ”Det här är det [som är mitt]”, ska båda parters sak komma inför Gud (Elohim). Den som Gud (Elohim) dömer skyldig [visar har felat] ska ersätta dubbelt till sin granne. [På samma sätt som i vers 4 och vers 7 eftersom det stulna också återfås, inte fyrfalt som i vers 1.] 10 Om en man till sin granne överlämnar en åsna eller en oxe eller ett får eller något djur för att han ska skydda (ta hand om) det och det dör eller skadas eller förs bort och ingen ser det, 11 då ska Herrens (Jahvehs) ed vara mellan dem båda för att se att han inte har lagt sin hand på sin grannes tillhörigheter, och dess ägare ska acceptera det och inte begära någon ersättning. 12 Men om det är stulet från honom ska han ersätta dess ägare. 13 Om det har gått sönder ska han föra fram det som bevis, han ska inte ersätta det som är trasigt.

14 Och om en man lånar något av sin granne och det skadas eller dör, och dess ägare inte är där just då, ska han [som lånat det] ersätta det fullt ut. 15 Om ägaren var närvarande [när djuret skadades eller dog], ska han [den som lånat det] inte ersätta det. Om djuret var hyrt, utgör hyressumman ersättning.

Moraliska lagar

16 Och om en man förleder en ungmö som inte är förlovad, och ligger med henne, ska han med säkerhet betala en hemgift för henne så att hon blir hans hustru. 17 Om hennes far vägrar att ge henne till honom, ska han betala silver efter hemgiften för en ungmö.

18 Du ska inte tillåta trollkvinnor (häxor, sådana som håller på med ockulta saker) att leva. 19 Den som ligger (har samlag) med ett djur ska med säkerhet dödas.

20 Den som offrar till avgudar det som är sparat (undanlagt) till Herren (Jahveh), ska i grunden förgöras (hebr. charam).

21 En främling (invandrare som bor i landet – hebr. ger) ska du inte förorätta (behandla fel, utnyttja) eller förtrycka (krossa), ni har ju själva varit främlingar i Egyptens land.

22 Ingen änka eller faderlös ska ni förödmjuka (plåga, våldföra er på – hebr. anah). [Jes 1:17; Job 31:16, 17, 21] 23 Om du behandlar dem illa på något sätt – för om de ropar till mig ska jag sannerligen höra deras rop – 24 ska min vrede bli het och jag ska döda dig med svärd, och din hustru ska bli änka och dina barn faderlösa.

25 Om du lånar ut pengar till någon av mitt folk, till den fattige (hebr. ani) som är hos dig, ska du inte vara för honom som en kreditgivare, inte heller ska du ta ränta av honom. 26 Om du tar din grannes mantel i pant ska du återlämna den till honom vid solnedgången, 27 för det är hans enda täcke, det är hans mantel för hans kropp som han ska sova under. Och det ska ske när han ropar till mig att jag ska höra, för jag är nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanon).

28 Du ska inte smäda Gud (Elohim) och inte förbanna ditt folks ledare.

29 Du ska inte fördröja att offra fullheten av din skörd och det som kommer från din press. Det förstfödda av dina söner ska du ge till mig.

30 På samma sätt ska du göra med din oxe och med ditt får. Sju dagar ska den gå med sin mor, på den åttonde dagen ska du ge den till mig.

31 Ni ska vara heliga män till mig, därför ska ni inte äta något kött från ett rivet djur på fältet, det ska ni kasta till hundarna.

23

Rättvisa

[Israels rättssystem bygger på rättvisa lagar, ärliga domare och vittnen som talar sanning. Rättvisan ska inte styras av den allmänna opinionen, mutor, personliga känslor eller social status. Att vara trogen sanningen är det enda sättet för ett samhälle att kunna bestå.]

1 Du ska inte sprida (skapa eller sprida vidare) ett falskt rykte. Gör inte gemensam sak med den orättfärdige (den som är skyldig till ett brott) genom att bli ett falskt (laglöst, destruktivt) vittne. [Ordet ”falskt” är det hebreiska ordet chamas som har stark betoning på våld och terror. Här blir betydelsen ”en rättslig terrorist” som bryter ner rättssystemet inifrån.] 2 Även om majoriteten av folket gör det onda, så ska inte du göra det. Detsamma gäller när du ska ge ditt vittnesmål i en rättstvist, låt inte folket (majoriteten) pressa dig att förvränga sanningen. 3 På samma sätt ska du inte heller favorisera [minoriteten i rättssalen som ofta är] den fattige [bara för att han är fattig].

4 Om du träffar på en bortsprungen oxe eller åsna som tillhör din ovän [fiende som du ligger i rättslig tvist med], ska du göra allt du kan för att föra tillbaka djuret till honom. 5 Om du ser att åsnan, som tillhör någon som hatar dig, har dignat under sin last ska du inte ignorera honom utan hjälpa honom befria djuret från sin last. [Djuren ska inte behöva lida på grund av att ägaren står i konflikt med dig.]

6 Du ska inte förvränga rätten för den fattige. 7 Håll dig borta från falska anklagelser som kan bli döden för den oskyldige och den som har rätt, för jag frikänner inte den skyldige.

8 Du ska inte ta emot mutor, för mutan förblindar dem som ska se klart (de visa) [så att de inte ser sanningen] och förvränger orden hos de [som skulle vara] rättfärdiga. 9 Förtryck (krossa) inte en främling (invandrare). [I sammanhanget syftar det antagligen på en rättslig process.] Ni vet hur det är att vara främlingar, ni var ju själva främlingar i Egypten.

Sabbaten

Marken ska vila vart sjunde år

10 I sex år ska du så din jord och skörda vad den ger, 11 men det sjunde året ska du låta marken vila och ligga i träda. Då kan de fattiga (behövande – hebr. evion) i ditt folk få sin föda från den och det som blir över kan de vilda djuren äta. På samma sätt ska du också göra med din vingård och dina olivträd.

Sabbaten – sjunde dagen

12 Under sex dagar ska du utföra ditt arbete, men på den sjunde dagen ska du vila (hålla sabbat). När du gör det får din oxe och åsna vila, vilodagen ger också tid för slavkvinnans son och främlingen (gästarbetaren) att återhämta sig.

[Ordet ”återhämta” är ett rikt ord som ordagrant kan översättas ”att andas ut” eller ”att någon andas på dig.” Det delar samma hebreiska rot som ordet för själ och liv, och för tankarna tillbaka till skapelsen i 1 Mos 2:7 där Gud andades in liv i den första människan. Vilodagen är en dag då vi låter Gud få andas på oss igen. Livet återhämtas och återskapas in i människan.]

13 Ge noga akt på allt det som jag har sagt till dig. Låt inte namnet på andra gudar nämnas, låt dem inte bli hörda över din mun (låt inte ljudet av avgudanamn passera över dina läppar).

Tre årliga högtider

(3 Mos 23)

14 Tre gånger om året ska du hålla festhögtid åt mig [till min ära].

Det osyrade brödets högtid (matzot)

15 Det osyrade brödets högtid (hebr. chag matsah) ska du hålla (bevara; vaka över – hebr. shamar). Sju dagar ska du äta osyrat bröd (hebr. matsah) som jag har befallt dig, på den bestämda tiden i månaden aviv [ett annat namn på vårmånaden nisan – motsvarar mars/april], för denna månad (ordagrant; i den) drog (gick) du ut från Egypten. Ingen ska komma inför mig tomhänt [utan offergåva].

[Detta är den första av de stora vallfärdshögtiderna och den inleds den 15:e nisan (som är det babyloniska namnet på den första hebreiska månaden, aviv – ”månaden då axen mognar”, se 3 Mos 23:6-8). Ytterligare två högtider som förknippas med det osyrade brödets högtid infaller under dessa dagar – pesach som firas kvällen före (dvs. den 14:e nisan, se 3 Mos 23:4-5) och förstlingsfruktens högtid (bikkurim) som infaller andra eller tredje dagen under det osyrade brödets högtid, se 3 Mos 23:9-14.]

Skördehögtiden – veckohögtiden (shavuot)

16 Och skördehögtiden (hebr. chag qatsir) [även kallad veckohögtiden (shavuot) och pingst – en skördefest på försommaren ska du också hålla], förstlingsfrukten (hebr. bikorim) av ditt arbete [i plural - korn och vete] som du har sått på fälten.

[Detta är enda gången namnet skördehögtid används om denna högtid. Det vanligaste namnet är shavuot (veckohögtiden), se 2 Mos 34:22; 3 Mos 23:17-22; 5 Mos 16:10-12; Apg 2:1. Vårt svenska namn pingst kommer från grekiskans pentekoste (femtionde), se 3 Mos 23:16.]

Insamlingshögtiden – lövhyddohögtiden (sukkot)

Och insamlingshögtiden (hebr. chag asif) [även kallad lövhyddohögtiden (sukkot) – en skördefest på hösten] ska du också hålla i slutet av året när ni har samlat in alla grödor från era fält.

[En glädjefylld skördefest på hösten i oktober, se 3 Mos 23:33-43; 5 Mos 16:13-17; Neh 8:14-17; Joh 7:2. Denna högtid har uttryckligen ett bud att vara glad, se 3 Mos 23:40.]

17 Tre gånger om året ska era män träda fram inför Herren (Adon) er Guds (Jahvehs) ansikte.

[Vid dessa tre högtider, som också kallas vallfartshögtiderna, samlades man en hel vecka i Jerusalem. Alla familjer skulle vara representerade av minst en manlig familjemedlem. Även kvinnor och barn var välkomna, däremot hade de inte samma plikt att komma till Jerusalem - resan kunde ju vara lång och besvärlig, speciellt för den kvinna som var gravid eller hade små barn. Att vandra långt till fots var ansträngande för mindre barn. När en pojke fyllt tolv år förväntades han dock göra sin första högtidsresa. Det var också den ålder som Jesus hade när han besökte Jerusalem första gången, se Luk 2:41.]

Fyra lagar kring högtiderna

[Fyra lagar med förbjudna traditioner från omkringliggande folk.]

18 Offra inte blodet från mina offer med syrat eller jäst bröd. [Drick inte blod, se 3 Mos 17:14, blanda inte heller med bröd.]

Inte heller får fettet från mina fester bli kvar ute, utomhus, hela natten till morgonen [3 Mos 3:16-17].

19 För in (ta med dig) den utvalda (främsta) förstlingsfrukten från ditt land i (till) Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) hus. [Mal 1:14]

Koka inte en killing i dess mors mjölk. [2 Mos 34:26; 5 Mos 14:21]

[Att detta förbud nämns här är troligtvis för att getter får sina killingar under våren (i mars/april), vilket sammanfaller med den andra stora högtiden – skördefesten (då korn- och veteskörden bärgats, se 2 Mos 23:16). I kanaaneiska texter nämns om ockulta ritualer där man kokar en killing i sin mors mjölk (vilket skulle gynna gethjordens fertilitet). Det kunde vara frestande för israeliterna att under högtiden också följa dessa omgivande folks seder och magiska riter.

Förbudet är väldigt specifikt angående en killing och dess mors mjölk, men säger inget om att koka en killing i t.ex. komjölk. Trots detta har rabbinska tolkningar under årens lopp gradvis utökat detta bud, vilket lett till dagens kosherlagar att inte blanda kött och mjölkprodukter i samma kök eller måltid – anledningen är just tolkningen av denna vers!]

Gud ska hjälpa Israel

20 Se, jag sänder en ängel, en budbärare, framför dig, för att vaka över dig på dina vägar och föra dig till den plats som jag har gjort i ordning (åt er). 21 Ge akt på honom (bokstavligt: ”bevaka från hans ansikte”), lyssna noga på hans röst. Var inte upprorisk mot honom, för han ska inte ursäkta dina överträdelser, för mitt namn är i honom. [Denna ängel eller budbärare är Jesus, fast ännu inte i mänsklig gestalt.] 22 Men om du verkligen lyssnar till hans röst, och gör allt som jag talar (säger), då ska jag bli dina fienders fiende och dina motståndares motståndare. 23 För min ängel, min budbärare, ska gå framför dig och föra dig till amoréerna, hettiterna, perisséerna, kanaanéerna, hivéerna och jevusiterna och jag ska hugga av dem.

24 Du ska inte böja dig för deras gudar eller tjäna dem, eller göra vad de gör. Tvärtom ska du i grund omstörta dem och bryta deras pelare i bitar. 25 Du ska tjäna Herren din Gud (Jahveh Elohim) och han ska välsigna din mat och ditt vatten. Dessutom ska jag ta bort sjukdom mitt ibland dig. [Ordagrant: ”från ibland/inre dig”.] 26 Ingen ska få missfall och ingen ska vara ofruktsam i ditt land [Job 21:10], och jag ska fylla antalet av dina dagar (låta dig leva ett helt långt liv). [Ps 90:12]

27 Jag ska sända min skräck framför dig och slå alla människor med panik, som du ska komma till, och göra så att alla dina fiender vänder ryggen mot dig (så att de flyr för dig). 28 Jag ska sända bålgetingar (skräck, modlöshet) framför dig som kommer att driva undan hivéerna, kanaanéerna och hettiterna för dig.

[Bålgetingar (hebr. tsira) kan också betyda plåga, men även syfta på skräck, förvirring, modlöshet och pest, se Jos 24:12.] 29 Jag ska inte driva ut dem på ett år, för att inte landet ska bli öde och fältens vilda djur förökar sig mot dig. 30 Lite i taget (steg för steg, långsamt) ska jag driva ut dem framför dig, till dess du har förökat dig [är tillräckligt många] och kan ta över (besitta) landet.

31 Jag ska sätta dina gränser från Vasshavet (Röda havet) [i sydöst] till filistéernas hav [Medelhavets kust i väst] och från öknen [Negev eller Sinai i syd] till floden Eufrat [i nordost]. För jag ska lämna landets invånare i din hand, och du ska driva ut dem ifrån dig. 32 Gör inga förbund med dem eller deras gudar. 33 De får inte bo i ditt land och förorsaka att du syndar mot mig, för om du tillber deras gudar, ska de bli en snara för dig.

24

Gud sluter förbund med Israel

1 Sedan sa han till Mose: ”Kom upp till Herren (Jahveh), du och Aron, Nadav och Avihu och sjuttio av Israels äldste och tillbe på avstånd, 2 och Mose ensam ska komma nära intill Herren (Jahveh), men de andra ska inte komma nära, inte heller ska folket gå upp med dem.”

3 Mose kom [från berget som han gått upp på, se 2 Mos 20:21] och återgav (berättade) för folket alla Herrens (Jahvehs) ord och alla påbud (bindande juridiska beslut). Hela folket svarade med en röst och sa: ”Alla ord som Herren har talat vill vi göra.” 4 och Mose skrev ned alla Herrens ord. Tidigt nästa morgon byggde Mose ett altare nedanför berget och reste tolv stenar – en för varje stam i Israel. 5 Han sände i väg unga israelitiska män och de offrade brännoffer och slaktade unga tjurar till shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim) åt Herren (Jahveh). 6 Mose tog hälften av blodet och hällde det i karen, och den andra hälften stänkte han på altaret. 7 Sedan tog han förbundsakten [hebr. sefer ha-brit – som nyligen hade skrivits ned, se 2 Mos 20-23] och läste upp den för folket, och de sa: ”Allt vad Herren (Jahveh) har talat vill vi göra (agera efter) [följa] och lyda (höra, hörsamma).”

[Här i vers 7 läggs nu även verbet höra/lyda/hörsamma (hebr. shama) till, jfr med vers 3. I Israels trosbekännelse Shema Jisrael (”Hör, Israel”), finns samma koppling till att hörsamma och lystra till själva innehållet genom att gensvara, se 5 Mos 6:4-9; Mark 12:29.]

8 Då tog Mose blodet [den kvarvarande hälften som tömts i karen] och stänkte det på folket [de i främsta leden, eller de äldste, eftersom de var omkring två miljoner] och sa: ”Detta är blodet i det förbund som Herren har slutit med er i enlighet med alla dessa ord.”

[Folket och Gud blev nu förenade i ett blodsförbund, som är den starkaste form av kontrakt som finns. Det som nu gällde var att din strid är min strid, dina fiender är mina fiender, mina tillgångar är dina tillgångar, vi är ett och jag kommer att beskydda dig med livet som insats.]

9 Mose och Aron, Nadav och Avihu och sjuttio av Israels äldste gick upp [på bergssidan], 10 och de såg Israels Gud (Elohim). Under hans fötter var som ett golv av safir [blå ädelsten], och det var [till substansen precis] likt själva himlarna i klarhet (renhet, glans). 11 Men han lyfte inte sin hand mot de [sjuttio] äldste i Israel [för att hindra dem från att se honom, eller slå ner dem eftersom ingen kan leva och se Guds ansikte, se 2 Mos 33:20]. De såg (som i en syn) Gud, och de åt och drack [i hans närvaro].

[De såg antagligen en profetisk syn eller en gudomlig manifestation av Guds närvaro, men inte fullheten av hans härlighet eftersom Mose senare frågar efter att få se mer av Gud, se 2 Mos 33:18.]

12 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Kom upp till mig på berget och var kvar där, så ska jag ge dig stentavlorna med undervisningen (hebr. Torah) och budorden (hebr. mitsvot), som jag har skrivit för att undervisa folket.” [De tio budorden (ordagrant ”orden” – hebr. davar) hade redan talats men skulle nu ges i skriftlig form.]

13 Mose började gå tillsammans med sin tjänare Josua, och Mose gick upp på Guds berg. 14 Han sa till de äldste: ”Vänta på oss på den här platsen tills vi kommer tillbaka. Aron och Hur (hebr. Chor) är kvar här med er. Den som behöver få en fråga avgjord [en rättslig konflikt, ordagrant ”har många ord” eller ”är en mästare av ord”] kan vända sig till dem.”

15 Mose gick [högre] upp på berget [tillsammans med Josua], och molnet täckte berget. 16 Herrens härlighet vilade på berget Sinai och molnet täckte det under sex dagar. [Mose följer löftet att ”vara kvar där” som han fick i vers 12.] På den sjunde dagen kallade Gud på Mose inifrån molnet. 17 Herrens härlighet visade sig som en förtärande eld inför israeliterna, på bergets topp. 18 Mose gick in i mitten på molnet och steg upp på berget. Där var han fyrtio dagar och fyrtio nätter [utöver de första sex dagarna som han och Josua hade väntat längre ner på berget].

25

Gåvor till tabernaklet

(2 Mos 35:4-9, 21-29)

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels söner (alla israeliter) att de ska ta upp ett offer till mig (Herren), från alla människor som har hjärtan som gjorts villiga, [2 Kor 9:7-8] ska du ta mitt offer. 3 Detta är det offer du ska ta från dem:

[Metaller:] Guld, silver och brons.

4 [Tyger:] Blått, purpur [hebr. argaman] och karmosinrött [garn] och fint linne och gethår.

5 [Skinn:] Vädursskinn som är färgat rött, skinn.

[Trä:] Akaciaträ.

6 [Oljor:] Olja till ljusbäraren (ljusstaken), kryddor till smörjelseoljan [för smörjelse Ps 133] och till den väldoftande rökelsen.

7 [Ädelstenar:] Onyxstenar och stenar för infattning, till efoden [2 Mos 28:6-14] och till bröstskölden [till översteprästen, se 2 Mos 28:15-30].

8 Låt dem göra en helig plats (en helgedom) åt mig så att jag kan bo mitt ibland dem. [Tabernaklet, som denna vers syftar på, är inte en bostad åt Gud utan en plats som möjliggör gemenskap för Gud och människan.] 9 I enlighet med allt som jag har visat dig, ritningen till tabernaklet (hebr. miskan) och ritningarna till dess inredning (möblemang), precis så ska du tillverka det.

[Tabernaklets alla förebilder skulle inte kunna fungera som den undervisning det är, om några detaljer ”hade slarvats bort”. Dessutom visar denna vers att det är viktigt att vi inte blandar in våra egna idéer när vi utför Guds arbete på jorden.]

[ Tabernaklets typologier

Tabernaklet i öknen har många typologier till vår relation med Gud, se Kol 2:17. Psalm 100 beskriver hur vi går in i Herrens portar med tacksamhet, i hans gårdar med lov för att slutligen tillbe i det inre, se Ps 100:4. Att gå in i tabernaklet är en beskrivning på hur vi måste agera när vi vill nalkas Gud som bor i tabernaklets innersta på nådastolen som täcker arken i det allra heligaste. Vi behöver passera offeraltaret och reningskaret med tacksamhet, se på menoran, skådebrödsbordet och rökelsealtaret med lovsång för att slutligen få komma nära arken och nådastolen med tillbedjan. Gud är noga med att allting måste göras exakt enligt instruktionerna. När man ser vad alla dessa mönsterbilder/typologier betyder genom hela Bibelns frälsningshistoria förstår man varför just denna instruktion är så viktig. Här finns många förebilder på vår väg till frälsningen:

1. Tabernakelområdet – Det första steget är att komma in på området, vi måste närma oss Gud och komma inom hörhåll för ordet och frälsningen.

2. Brännofferaltaret visar att det krävs försoning för våra synder och reningskaret visar behovet av att tvätta bort det gamla livet.

3. Därefter går vi in i det heliga där skådebrödsbordet visar oss på vikten av att äta Guds ord varje dag så att vi blir bevarade i tron.

4. Menoran visar oss att Jesus är vår ljuskälla genom den helige Ande som hjälper oss.

5. Rökelsealtaret visar hur bönen är vårt personliga samtal med Gud. Detta rum utrustar oss för vår vandring med Gud här på jorden.

7. Arken och nådastolen – Slutligen kommer vi in i det allra heligaste som är förebilden på himlen och det nya Jerusalem där Gud själv bor och vi ska få bo med honom i evighet.

En annan generell typologi finns i parallellen mellan tabernaklet och pilgrimshögtiderna.

Påsken undervisar oss om återlösning och rening som återfinns på tabernaklets gård. I altaret – återlöst genom blodet och reningskaret – renad från orenhet.

Pingsten undervisar oss om vår försörjning som återfinns i det heliga i tabernaklet. Skådebrödsbordet – fysisk försörjning, menoran – den helige Ande, rökelse – tillträde till Gud genom bön.

Lövhyddohögtiden undervisar oss om Guds härlighet och att finnas i hans närvaro. I tabernaklet är detta det allra heligaste med arken och nådastolen där Gud manifesterar sin härlighet.]

Möblerna till tabernaklet

Ritningen till arken och nådastolen

(2 Mos 37:1-9)

[Det första som Gud ger ritningen till är inte själva tältet utan dess viktigaste möbler. Arken och nådastolen är möblerna som Gud valt för sin personliga närvaro och genom att ge den första instruktionen om arken och nådastolen visar Gud att det är han som kommer till oss. Vi kan inte nalkas Gud om inte han först gör det möjligt för oss att nalkas honom genom att komma oss till mötes. Dessutom är detta en bild på att Gud är både först och sist och alltid måste få vara i centrum. Längdmåttet som används här är alnen, som motsvarade 45 cm. Måttet härstammar från längden på en mans underarm (avståndet mellan armbågen och långfingret).]

10 De ska göra en ark av akaciaträ, dess längd ska vara 2,5 alnar [1,1 meter], dess bredd 1,5 aln [0,7 meter] och dess höjd 1,5 aln [0,7 meter]. [Arken är en öppen låda, man ska kunna se dess innehåll.] 11 Du ska klä in den i rent guld, invändigt och utvändigt ska du klä in den och ovanpå den ska du göra en krona av guld runtom.

[Arken är en bild på Jesus, sann Gud (guldet), och sann människa (akaciaträ). Den är också en bild på Jesus som kung, kronan av guld runtom.]

12 Du ska gjuta fyra ringar av guld för den och sätta dem ovanpå de fyra fötterna, två ringar på den ena sidan och två ringar på den andra sidan. 13 Du ska göra stavar av akaciaträ och klä in dem i guld. 14 Du ska sätta stavarna i ringarna på sidorna av arken, med dem ska du bära arken. [Ringarna är en bild på spikarna på korset som visar att Jesus varit korsfäst, se Upp 5:6. Vi måste bära vår korsmärkta Jesus med oss och även ut till alla omkring oss.] 15 Stavarna ska vara kvar (förbli) i ringarna på arken, du ska inte ta bort dem därifrån. [På samma sätt som stavarna behövs för att bära arken, blir vi burna av Jesus när vi förblir i honom som grenarna på vinrankan, se Joh 15:5.]

16 I arken ska du lägga vittnesbördet som jag ska ge dig.

[De två stentavlorna med de tio budorden. Att budorden ligger i Jesus visar att han är vår profet. Jesus kom inte för att upphäva utan för att fullborda dessa budord. Jesus var ställd under lagen, se Gal 4:4 och uppfyllde den. Lagen är helig, rättfärdig och god och undervisar oss om Guds vilja. Min mat är att göra hans vilja som har sänt mig, säger Jesus i Joh 4:34.]

17 Du ska göra ett lock till arken (nådastol, en försoningsplats – hebr. kapporet) av rent guld. Dess längd ska vara 2,5 alnar [1,1 meter], dess bredd ska vara 1,5 aln [0,7 meter]. [Locket har samma dimensioner som arken, se vers 10. Detta lock brukar även kallas för nådastolen.]

18 Du ska göra två keruber av guld, av drivet arbete ska du göra dem, på de båda kortsidorna av locket till arken. 19 Gör en kerub på den ena sidan och en kerub på den andra sidan, i ett stycke med locket till arken ska du göra keruberna på de två kortsidorna av locket. 20 Keruberna ska sprida ut sina vingar på höjden och täcka locket till arken med dem, de ska vända sina ansikten mot varandra, mot locket på arken ska de vända sina ansikten. 21 Du ska sätta locket ovanpå arken, och i arken ska du lägga vittnesbördet som jag ska ge dig. 22 Jag ska möta dig där, ovanför locket till arken mellan de två [bevingade] keruberna som är ovanpå vittnesbördets ark. Där ska jag tala med dig om allt som jag vill ge dig instruktioner om till Israels söner.

[Nådastolen, eller arkens lock, är ett självständigt föremål som dock hör intimt ihop med arken. Arken var en öppen låda utan lock men nådastolen som görs med samma mått som arken läggs ovanpå denna och blir därmed som ett lock till arken. Lägg märke till att nådastolen inte på något sätt fästs ihop med arken utan ligger löst ovanpå. En annan detalj i sammanhanget är det faktum att om man räknar de olika föremålen i tabernaklet blir det 6 stycken, om man betraktar arken och nådastolen som ett föremål, men 7 stycken om de behandlas som de separata föremål de faktiskt är.]

Ritningen till skådebrödsbordet

(2 Mos 37:10-16)

23 Du ska göra ett bord av akaciaträ, dess längd ska vara 2 alnar [0,9 meter] och dess bredd 1 aln [0,45 meter] och dess höjd ska vara 1,5 aln [0,7 meter]. 24 Du ska klä in det i rent guld och till det ska du göra en krona av guld runtom.

[Precis som med arken är även detta en bild på Jesus, sann Gud, guldet, och sann människa, akaciaträ. Den är också en bild på Jesus som kung, kronan av guld runtom. Här har vi också en bild på det som Jesus säger om sig själv: Jag är livets bröd, se Joh 6:35.]

25 Du ska göra en handsbred [8-9 cm bred] list till det runtom och du ska göra en krona av guld till listen runtom. 26 Du ska göra fyra ringar av guld till det och sätta ringarna i de fyra hörnen som är på dess fyra fötter. 27 Ringarna ska vara nära listen, de är till stavarna som bordet ska bäras med.

[Att ringarna ska vara nära listen visar oss att det Jesus gjorde på korset, ringarna symboliserar spikarna, hör intimt ihop med hans konungslighet, listen som med sin dekor är kronan. När vi bär ut brödet Jesus till människorna måste vi förkunna om honom både som det slaktade lammet och som den kung han är.]

28 Du ska göra stavar av akaciaträ och klä dem i guld så att bordet kan bäras med dem.

[Det är vi som ska bära skådebrödsbordet, se 1 Pet 2:9. Jesus, sann Gud och sann människa, både ger och uppehåller livet. Jesus uppmanar oss att be om vårt dagliga bröd, se Matt 6:11. Det är nödvändigt att ge anden i oss mat varje dag på samma sätt som vi äter för vår kropps välbefinnande.]

29 Du ska också göra fat, kokkärl, krukor och skålar till att utgjuta drickoffer, av rent guld ska du göra dem. [Drickoffret består av vin och varje sabbat samlas prästerna för att äta brödet och dricka av vinet, alltså en bild på nattvarden.]

30 På bordet ska det alltid ligga bröd inför mitt ansikte.

[Brödet är en bild på Guds Ord och det faktum att det alltid ska finnas bröd på bordet undervisar oss om vikten att alltid ”äta” Ordet, det vill säga ha en god daglig vana att alltid läsa Guds ord och begrunda det. Att det är inför Guds ansikte/ögon betyder att vi aldrig ska titta bort från Ordet utan istället låta Bibeln vara våra ”glasögon” som vi använder som filter framför allt annat som vi tittar på så att vi kan avgöra vad som är rent, sant, gott och Guds vilja i varje situation.]

Ritningen till menoran

(2 Mos 37:17-24)

31 Du ska göra en menora [sjuarmad ljusstake] av rent guld, i hamrat arbete ska menoran göras, också dess fot och dess stam. Dess bägare, dess knoppar och dess blommor ska göras i ett stycke med den.

[För att kunna göra ett drivet arbete i hamrat guld måste metallen upphettas till höga temperaturer. Det betyder att guldet inte bara bearbetas utan också renas och luttras under tillverkningsprocessen. Det är en bild på hur Gud vill forma oss så att bara det värdefulla i oss blir kvar. Menoran är också en bild på Jesus som säger att han är världens ljus, se Joh 8:12. Ytterligare en bild som menoran visar oss är den helige Ande. Lamporna kräver olja för att lysa. På samma sätt behöver vi den helige Ande för att kunna vara ljus för våra medmänniskor. Menoran är gjord som ett träd med grenar och det pekar på vad Jesus säger i Joh 15 att han är stammen och vi är grenarna. På samma sätt som menoran ska tillverkas i ett stycke måste vi vara i Jesus – ett med honom. Detta talar även Paulus om när han beskriver församlingen som den Smordes kropp, 1 Kor 12:27]

32 Det ska vara sex grenar som går ut från dess sidor, tre grenar av menoran ska gå ut på ena sidan och tre grenar av menoran ska gå ut på den andra sidan. 33 Tre bägare gjorda som mandelblommor i en gren, en kula och en blomma, och tre bägare gjorda som mandelblommor i de andra grenarna, en kula och en blomma, och likadant i de sex grenarna som kommer ut från menoran. [Mandelblomma och vaksamhet har samma rot på hebreiska shin–kof–dalet. Detta anspelar Jeremia på i Jer 1:11-12. För oss är bilden därför även att vi behöver ljuset för att kunna vara vaksamma, se Ps 119:105.] 34 Och i menoran fyra skålar som mandelblommor, dess kulor och dess blommor.

[Kulorna kan också vara blomknoppar, i så fall är det en bild på hur vi med tiden mognar i vår tro. Knoppen är vår första tid som frälsta, blomman när vi vuxit upp och mandeln när vi blir vuxna nog att bära färdig frukt.]

35 Och en kula under två grenar i ett stycke med den, och en kula under två grenar i ett stycke med den, och en kula under två grenar i ett stycke med den, för de sex grenarna som går ut från menoran. 36 Dess kulor och dess grenar ska vara i ett stycke med den, i ett stycke av hamrat arbete av rent guld. 37 Och du ska också göra sju lampor för den och de ska lysa upp över det som är framför den. [Versen tolkas troligtvis som att menoran ska vara ljuskällan i rummet, det heliga i tabernaklet.] 38 Dess tänger och dess vektrimmare ska vara av rent guld.

[Verktygen som används för att sköta menoran är bilder på hur Gud på olika sätt måste få rensa och sköta om en troende. Det gamla och dåliga måste tas bort så att lågan kan lysa klart (se även Joh 15:2). Jesus säger att vi ska vara ljus för vår omvärld, se Matt 5:16.]

39 Av en talent (hebr. kikar) [34 kilo] rent guld ska den göras med alla sina verktyg.

[En talent motsvarade 3 000 shekel (2 Mos 38:25). Arkeologiska fynd har visat att shekeln var 11,5 gram, vilket gör att vi vet att en talent vägde omkring 34 kg. Ordet talent betyder något runt eller cirkulärt. En talent guld motsvarar:

• Ett klot med diametern 15 cm.

• 2,8 guldtackor (en guldtacka väger 12,5 kg och är 272 mm lång, 95 mm bred och 52 mm hög).]

40 Se till att du gör den exakt efter ritningen som jag visade dig på berget.

[Sinai berg, där Mose vistades 40 dygn då han fick stentavlorna med budorden och alla andra instruktioner från Gud. Här liksom i vers 9 är det viktigt att inte göra något på sitt eget sätt utan precis som Gud vill ha det gjort.]

26

Tabernaklet

(2 Mos 36:8-38)

1 Du ska göra tabernaklet med 10 våder av fint tvinnat linne, och blått och purpur och scharlakansrött med keruber. Du ska låta en skicklig hantverkare göra dem.

2 Längden på varje våd ska vara 28 alnar [12,5 meter]

och bredden på varje våd ska vara 4 alnar [1,8 meter].

Alla våder ska ha ett och samma mått (vara likadana, identiska).

3 Fem våder ska sammanfogas med varandra och ytterligare 5 våder ska sammanfogas med varandra. 4 Du ska göra öglor av blått [garn] längs kanten på den våd som är ytterst i det första [hopfogade stycket] och på samma sätt ska du göra längs kanten på den våd som är ytterst i det andra [hopfogade stycket].

5 50 öglor ska du göra på den ena våden och 50 öglor ska du göra på den andra våden som är i det andra [hopfogade stycket], öglorna ska placeras mitt emot varandra. 6 Och du ska göra 50 spännen av guld och koppla ihop våderna med varandra med spännena så att tabernaklet blir en helhet.

7 Och du ska göra våder av gethår, till ett tält över tabernaklet, 11 våder ska du göra av dem.

8 Längden på varje våd ska vara 30 alnar [13,2 m]

och bredden på varje våd ska vara 4 alnar [1,8 m].

De 11 våderna ska ha ett och samma mått (vara likadana, identiska).

9 Och du ska sammanfoga 5 våder med varandra och 6 våder ska du sammanfoga med varandra och den sjätte våden ska läggas dubbelvikt på framsidan av tältet.

10 Och du ska göra 50 öglor på kanten av den ena våden som är ytterst i det första [hopfogade stycket] och 50 öglor på kanten av våden som är ytterst i det andra [hopfogade stycket]. 11 Och du ska göra 50 spännen av brons och sätta spännena i öglorna och koppla ihop våderna med varandra så att tältet blir ett helt.

12 Och för den överhängande delen av tältets våder ska den halva våden som återstår hänga över den bakre delen av tabernaklet. 13 Och alnen på den ena sidan och alnen på den andra sidan av det som återstår av extra längd på tältets våder ska hänga över sidorna på tabernaklet, på dess ena sida och dess andra sida, för att täcka det. 14 Och du ska göra ett täcke till tältet av vädursskinn som är färgat rött, och ett täcke av skinn ovanpå.

15 Och du ska göra ramverket (väggarna) till tabernaklet av akaciaträ, upprättstående plankor. 16 10 alnar [4,5 m] ska vara höjden på varje planka och en och en 0,5 aln [23 cm] bredden på varje planka. [Talet 10 står för fullkomlighet. Plankornas längd pekar på att vi är fullkomliga i Jesus.] 17 Det ska vara två tappar på varje planka så att de fogas samman med varandra, detta ska du göra på alla tabernaklets plankor. 18 Och du ska göra plankorna till tabernaklet, 20 plankor för den södra sidan söderut, 19 och du ska göra 40 fotstycken av silver under de 20 plankorna; två fotstycken under en planka till dess två tappar, och två fotstycken under nästa planka för dess tappar.

[Fotstyckena av silver symboliserar grunden, se Ef 2:20-22. Att det är två fotstycken under varje planka pekar på att vi behöver både GT (profeterna) och NT, (apostlarna). Hela Bibeln är grunden. Totalt är det 100 fotstycken av silver, se 2 Mos 38:27. I Ps 12:7 liknas Herrens tal vid silver. Jesus är Ordet, se Joh 1:1. Talet 100 är ett fullkomlighetstal och i Kol 2:9 står det att Jesus är fullkomlig i allt.]

20 Och för den andra sidan av tabernaklet, den norra sidan, 20 plankor 21 och deras 40 fotstycken av silver, två fotstycken under en planka och två fotstycken under nästa planka. 22 Och till baksidan av tabernaklet, västerut ska du göra 6 plankor. 23 Och 2 plankor ska du göra till hörnen på tabernaklet på baksidan.

[Beskrivningen av de två plankorna till hörnen är extremt kortfattad och svårtolkad på hebreiska. Det finns många förslag på hur denna konstruktion ska se ut. Det som man kan säga med säkerhet är i alla fall att det är två plankor utöver de sex som hör till den västra sidan.]

24 De ska vara dubbla i botten och även dubbla upptill, till den första ringen. Så ska det vara med dem båda. De ska sättas i de båda hörnen. 25 Så ska det vara 8 plankor och deras fotstycken av silver, 16 fotstycken, två fotstycken under en planka och två fotstycken under nästa planka.

26 Och du ska göra tvärstänger av akaciaträ, 5 stycken för plankorna på den ena sidan av tabernaklet, 27 och 5 tvärstänger för plankorna på den andra sidan av tabernaklet, och 5 stänger för plankorna på sidan av tabernaklet, på baksidan västerut, 28 och den mellersta tvärstången i mitten av (inuti – hebr. tavech) plankorna som ska gå igenom från den ena ändan till den andra. 29 Och du ska överdra plankorna med guld och göra deras ringar av guld som hållare för tvärstängerna och du ska överdra stängerna med guld.

[Plankorna kan symbolisera de troende och hur de hålls samman i församlingen. Fyra stänger binder ihop plankorna utvändigt fem och fem, vilket symboliserar hur vi hör ihop i den lokala församlingen. Den femte stången binder ihop samtliga plankor inuti, vilket symboliserar hur Jesu kärlek håller samman hela hans kropp på jorden. Att de är gjorda av akaciaträ symboliserar den mänskliga (syndiga) naturen. Samtidigt är de överdragna med guld vilket symboliserar rättfärdigheten i Jesus. Tapparna som fäster i fotstycket är tron.]

30 Och du ska resa upp tabernaklet i enlighet med dess ritningar som jag har visat dig på berget.

[Man kan se på plankorna som individer i församlingen. Då är vi vända med ansiktet inåt, alltså står var och en av oss med blicken fäst på de föremål som finns inne i tabernaklet som symboliserar Jesus och Gud själv. Då står vi samtidigt skuldra vid skuldra med våra syskon i tron och vänder ryggen mot världen. De är den position som varje troende behöver ha för att ha rätt fokus i sitt liv.]

31 [Förhänget till det allra heligaste:]

Och du ska göra ett förhänge av blått och purpur och karmosinrött [tyg eller garn i dessa färger] och fint tvinnat [vitt] linne, med keruber. Ett arbete som ska göras av en skicklig hantverkare. [Förhängets färger representerar de smorda ämbetena profet: blått, kung: purpur och präst: karmosinrött (offertjänsten) och vitt (förbönstjänsten).]

32 Och du ska hänga det på 4 stolpar (pelare – hebr. amod) av akaciaträ överdragna med guld, deras krokar av guld, på 4 fotstycken av silver. 33 Och du ska hänga upp förhänget under spännena [som fogar ihop takvåderna, se vers 6] och där innanför förhänget ska du ställa in vittnesbördets ark, och förhänget ska skilja mellan det heliga och det allra heligaste [ordagrant: heligheternas heliga – hebr. qodesh ha-qodesh]. 34 Och du ska placera nådastolen ovanpå vittnesbördets ark i det allra heligaste. 35 Och du ska placera bordet utanför förhänget och menoran mittemot bordet på ena sidan i tabernaklet söderut, och du ska ställa bordet på den norra sidan.

36 [Förhänget till ingången till tabernaklet:]

Och du ska göra ett förhänge till tältets öppning av blått och purpur och karmosinrött [tyg eller garner i dessa färger] och fint tvinnat [vitt] linne, ett brokigt arbete av en vävare. [Detta förhänge hade inga motiv av keruber, se vers 31.] 37 Och du ska göra 5 stolpar av akaciaträ till förhänget och överdra dem med guld, deras krokar (hakar) ska vara av guld, och du ska göra 5 fotstycken av brons för dem.

[Fem är talet för nåd i Bibeln. Att den yttre dörren till tabernaklet ska fästas på 5 stolpar (pelare – hebr. amod) säger oss att det är Guds nåd som gör det möjligt för oss att få träda in och ha gemenskap med Jesus och Gud själv. Precis som med det inre förhänget symboliserar färgerna de tre smorda ämbetena. Se vers 31.]

27

Ritningen till brännofferaltaret

(2 Mos 38:1-7)

1 Och du ska göra altaret av akaciaträ, 5 alnar långt och 5 alnar brett [2,25 x 2,25 meter] – altaret ska vara kvadratiskt – och dess höjd ska vara 3 alnar [1,35 meter]. 2 Och du ska göra hornen till det på dess fyra hörn, hornen ska göras i ett stycke med altaret och du ska klä in det i brons (kopparlegering).

[Talen som används har en symbolisk innebörd. Talet 5 är Guds nåd och altaret som bild på Jesu försoningsoffer på korset är uppfyllelsen av all slags nåd som finns. Talet 3 pekar på Gud i hans fulla treenighet – Fader, Son och Ande. Talet 4 står ofta för världen och allt skapat (det finns fyra väderstreck). Akaciaträ pekar på Jesu mänskliga natur och brons på Jesu gudomliga natur, i ringhetsgestalt, till skillnad från guld, som är Jesu gudomliga natur i härlighetsgestalt. Notera att ordet för brons (hebr. nechoshet) är snarlikt ordet för orm, se 4 Mos 21:9.]

3 Och du ska göra dess hinkar att föra bort askan med, dess skovlar, dess fat, och dess köttkrokar och dess eldstäder, alla redskap som hör till ska du göra i brons. 4 Gör också ett bronsgaller till det och på gallret ska du göra fyra bronsringar i de fyra hörnen. 5 Du ska placera det under avsatsen runt altaret, under så att det når halvvägs upp på altaret.

6 Och du ska göra stänger till altaret, stänger av akaciaträ och klä in dem i brons. 7 Stängerna ska sättas i ringarna och stavarna ska vara på två sidor om altaret när ni bär det. [Det var viktigt att arken och bordet kunde bäras utan mänsklig direktkontakt.] 8 De ska tillverka dem av plankor så de är ihåliga. Precis som jag har visat dig på berget (Sinai) så ska det tillverkas. [Här är Gud åter noggrann med att vi följer hans instruktioner exakt.]

Ritningen till tabernaklets förgård

9 Du ska också göra en förgård till tabernaklet.

På den södra sidan ska det vara förhängen till gården av fint tvinnat linne, 100 alnar [45 meter] lång på en sida. 10 Och stolparna till det ska vara 20 stycken och deras socklar 20 stycken av brons, krokarna (hakarna) på stolparna och deras band (kransar) ska vara av silver.

11 På samma sätt på den norra sidan. Längden på förhängena ska vara 100 alnar [45 meter] och stolparna ska vara 20 stycken, och deras socklar 20 stycken av brons, och krokarna på stolparna och deras band ska vara av silver.

12 Och till bredden på gården på den västra sidan ska förhänget vara 50 alnar [22,5 meter], dess stolpar 10 stycken och dess socklar 10.

13 Och bredden av förhänget på den östra sidan ska vara 50 alnar [22,5 meter]. 14 Förhänget på den ena sidan (om porten) ska vara 15 alnar [7 meter], dess stolpar tre och dess socklar tre. 15 Och för den andra sidan (om porten) ska förhänget vara 15 alnar [7 meter], dess stolpar tre och dess socklar tre.

16 Och porten till gården ska vara ett draperi som är 20 alnar [9 meter] av blått, av purpur, av rött och fint tvinnat linne, ett vävt arbete i färger, dess stolpar ska vara fyra och dess socklar fyra. 17 Alla stolpar runt hela förgården ska vara klädda med silver, dess krokar av silver och dess socklar av brons. 18 Längden på förgården ska vara 100 alnar [45 meter] och bredden 50 alnar [22,5 meter] och höjden 5 alnar [2,25 meter], av fint tvinnat linne och dess socklar av brons. 19 Alla tillbehör till tabernaklet, till all tjänstgöring där, och alla dess tältpinnar tillsammans med alla tältpinnar till förgården, ska göras av brons.

Instruktioner om skötseln av menoran

(3 Mos 24:1-3)

20 Du ska befalla Israels barn (söner) att de bär fram till dig ren olivolja, pressad för ljusbäraren (ljusstaken), så att den [menoran] kan brinna oavbrutet. 21 I mötestältet, utanför förhänget som hänger framför vittnesbördet, ska Aron och hans söner göra i ordning den, till att brinna från kväll till morgon inför Herren (Jahveh). Det ska vara en evig stadga genom alla generationer för Israels söners (barns) räkning.

28

Mönster till prästkläderna

1 Ta till dig Aron, din [äldre] bror så att han är nära dig och hans söner med honom, från Israels söner för att de ska göra tjänst för mig i prästämbetet, Aron, Nadav och Aviho [som offrade främmande eld, se 3 Mos 10], Elazar [som tog över prästämbetet efter Aron, se 4 Mos 20:24-29] och Itamar, Arons söner. 2 Och du ska göra heliga kläder till Aron, din bror, för prakt (glans, tyngd – hebr. kavod) och skönhet (utsmyckning, något strålande – hebr. tifarah).

[Den avslutande frasen återkommer i vers 40 och ramar in detta stycke. Arons kläder har dels syftet att helga honom, avskilja honom för tjänst, men de återspeglar också en aning av Guds skönhet men mest av allt är de ett undervisningsmaterial där varje detalj påminner om Arons prästuppgifter och även är en förebild i det nyare förbundet.]

3 Och du ska tala till alla som har visa hjärtan, som jag har fyllt med vishetens ande att de gör (tillverkar) Arons kläder för att helga (avskilja) honom så att han kan tjänstgöra för mig i prästämbetet. 4 Detta är plaggen som de ska tillverka:

en bröstsköld

en efod

en rock

en tunika av rutigt arbete

en huvudbonad och

en gördel

De ska tillverka en helig ämbetsdräkt till din bror Aron och hans söner så att han kan göra tjänst för mig i prästämbetet. 5 Och de ska ta [tyger i färgerna] guld och blått och purpur och scharlakansrött och fint [vitt] linne.

[I hebreiskan nämns bara färgerna men det är uppenbart att dessa färger avser fina garner eller tyger i respektive färg. Fint är hebr. shesh som kommer från ett egyptiskt ord som beskriver linne av hög kvalité importerat från Egypten. Linnet är vitt.]

Mönster till efoden

(2 Mos 39:2-7)

6 De ska göra en efod av guld, av blått och purpur, scharlakansrött och fint tvinnat [vitt] linne, tillverkat av en yrkesskicklig man. 7 Den ska ha två axeldelar, som fogas samman i ändarna så att den hålls samman. 8 De konstfullt vävda banden som är på den, som den ska bindas fast med, ska vara lika som resten av arbetet och i ett stycke med det, av guld och blått och purpur och scharlakansrött [tyg eller garn] och fint tvinnat [vitt] linne.

9 Du ska ta två onyxstenar (hebr. even shoham) och på dem ska du gravera in namnen på Israels söner, 10 Sex av namnen på den första stenen [Ruben, Simeon, Levi, Juda, Dan och Naftali] och de sex återstående namnen på den andra stenen [Gad, Asher, Isaskar, Sebulon, Josef och Benjamin], efter den ordning som de är födda [från den äldste till den yngste]. 11 Med en gravörs arbete i sten som en graverad signetring ska du gravera de två stenarna efter namnen på Israels söner. Du ska göra dem med infattningar av guld. 12 Och du ska sätta de två stenarna på axelstyckena av efoden, till att vara minnesstenar för Israels söner, och Aron ska bära deras namn inför Herrens (Jahvehs) ansikte på sina två skuldror som en hågkomst. 13 Och du ska göra infattningar av guld, 14 och två kedjor av rent guld, av tvinnad tråd ska du göra dem, ett kransarbete, och du ska sätta kranskedjorna på infattningen.

Mönster till bröstskölden

(2 Mos 39:8-21; 3 Mos 8:8)

15 Och du ska göra en rättvisans bröstsköld (hebr. choshen mishpat), arbetet av en skicklig yrkesman, som arbetet med efoden ska du göra den, av guld och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne ska du göra den. 16 Den ska vara kvadratisk och dubbel, 1 spann ska vara dess längd och 1 spann ska vara dess bredd [23 x 23 cm] .

17 Och du ska göra infattningar med stenar, fyra rader med stenar.

En rad med

[1]karneol[röd – hebr. odem, från adam som betyder rödaktig; troligtvis är det den äldste (första) sonen Ruben som ristas in på denna sten (även om rubin på svenska syftar på en hårdare sten, så finns en äldre språklig koppling mellan rubin, röd och namnet Ruben); stenen används även för att beskriva Gud i tronrummet, se Upp 4:3; grekiska översättningen Septuaginta översätter med sardion den sjätte grundstenen (centralt placerad), se Upp 21:20],

[2]topas[olivgrön, gulaktig; hebr. pitda, okänt ursprung; grekiska översättningen Septuaginta översätter med topazion som är den nionde grundstenen, se Upp 21:20]

och

[3]smaragd[genomskinligt grön; hebr. bareqet (från baraq att glittra, reflektera); används bara i GT om den tredje stenen i bröstskölden; grekiska översättningen Septuaginta översätter med smaragdos som är den fjärde grundsten, se Upp 21:19],

den första raden.

18 Och den andra raden,

[4]karbunkel[hebr. nofesh, från ett ord som betyder att gnistra],

[5]safir[hebr. sapir – ”en blå sten”; himmelsblå. Under antiken benämndes alla blå ädelstenar safirer och är mer sannolikt att det är den blå bergarten lapis lazuli som avses här, än den blå korund som kallas safir idag. Den romerska naturfilosofen Plinius (23-79 e.Kr.) beskriver hur sapphiros också har inslag av guldstänk (vilket lapis kan ha). Första gången stenen omnämns är i 2 Mos 24:10 där den beskrivs vara lik själva himlarna i klarhet. Den andra grundstenen, se Upp 21:19]

och

[6]kalcedon[rökfärgad, vitaktig eller ljusblå – hebr. jahalom kommer från halam som betyder slå ner, bryta sönder; det kan beskriva att det är en hårdare sten, kanske diamant. Den tredje grundstenen, se Upp 21:19].

19 Och den tredje raden,

[7]hyacint[mörkröd, lila – hebr. leshem, används bara i GT om den sjunde stenen i bröstskölden; den elfte grundstenen, se Upp 21:20],

[8]agat[hebr. shevo, används bara i GT om den sjunde stenen i bröstskölden]

och

[9]ametist[purpur och violett – hebr. achlama, används bara i GT om den nionde stenen i bröstskölden; den tolfte grundstenen, se Upp 21:20].

20 Och den fjärde raden,

[10]krysolit[hebr. tarsis, troligtvis från staden Tarshish, kanske importerad från avlägset håll],

och

[11]onyx[hebr. shoham; troligtvis från ordet att bleka, samma sten som i vers 9]

och

[12]jaspis[grön sten – hebr. jashfe; från ordet att polera; under antiken användes ordet främst för gröna (delvis genomskinliga) stenar, men idag används termen även för andra färger; denna sten är grunden i muren i det nya Jerusalem, se Upp 21:12-19.].

De var ditsatta med infattningar av guld. 21 Och stenarna ska vara efter namnen på Israels söner, tolv [till antalet], efter deras namn, graverade som en signetring, var och en med sitt namn för de tolv stammarna.

[Exakt vilket namn som motsvarar varje sten definieras inte. Att Ruben kommer först är troligt. I Hes 48:30-34 räknas stammarnas placering upp. Troligtvis hade varje stams flagga inslag av stenens färg, se 4 Mos 2:2. Dessa tolv stenar återfinns också i beskrivningen av det nya Jerusalem i Uppenbarelseboken, se Upp 21:19-20.]

22 Och på bröstskölden ska du göra flätade kedjor, ett kransarbete av rent guld. 23 Och på bröstskölden ska du göra två ringar av guld och sätta de två ringarna på de två sidorna av bröstskölden. 24 Och du ska sätta de två flätade kedjorna av guld på de två ringarna på bröstsköldens sidor. 25 Och de två andra ändarna på de två tvinnade kedjorna ska du sätta på de två infattningarna och sätta dem på efodens två axelstycken, på dess främre del.

26 Och du ska göra två ringar av guld och sätta dem på de två ändarna av bröstskölden, på dess kant som är vända mot sidan på efodens insida. 27 Och du ska göra två ringar av guld och sätta dem på efodens två axelstycken undertill, i dess framkant, nära dess sammankoppling ovanför efodens skickligt vävda band. 28 Och de ska binda fast bröstskölden med dess ringar till efodens ringar med en blå snodd (flätad tråd) [från de färgade trådarna i 2 Mos 25:4], så att den ska vara på efodens skickligt vävda band, så att bröstskölden inte lossnar från efoden.

29 Och Aron ska bära Israels söners namn på rättvisans bröstsköld (hebr. choshen mishpat) över sitt hjärta när han går in till den heliga platsen, som en ständig (oavbruten) åminnelse inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 30 Och du ska lägga Urim (ljus) och Tummim i rättvisans bröstsköld (hebr. choshen mishpat), och de ska vara på Arons hjärta när han går inför Herrens (Jahvehs) ansikte. Och Aron ska bära Israels söners rättvisa (hebr. mishpat) inför Herrens (Jahvehs) ansikte alltid (hela tiden, oavbrutet, kontinuerligt).

[Det hebreiska ordet mishpat betyder påbud och bindande juridiska beslut. Det har med rätt och rättvisa att göra och här är det Gud som svarar med sitt rätta och rättvisa domslut när Aron använder Urim och Tummim för att få veta Guds vilja i enskilda frågor. I 2 Mos 39 där Mose ger instruktionerna för bröstskölden nämns aldrig Urim och Tummim, men i 5 Mos 33:8 sägs att de tillhör Gud. Urim och Tummim är två föremål (troligtvis två mindre stenar eller stavar) som prästen bar i sin prästsköld och som antagligen användes för att kasta lott, se 4 Mos 27:21; 1 Sam 14:42; 28:6. Eftersom Urim kommer från ordet för ljus, så är en teori att det var en vit sten. Ordet Tummim kommer från ordet för sanning.]

Mönster till övriga prästkläder

31 Och du ska göra efodens rock (ämbetsdräkt) helt i blått. 32 Och den ska ha ett hål för huvudet i dess mitt och den ska ha en snörning runt dess hål, som hålet på en pansarskjorta, så att det inte kan repas upp. [Rocken är gjord i ett stycke och saknar alltså knäppning.] 33 Och på fållen [längst ner på den blå klädnaden, se vers 31] ska du göra granatäpplen [enligt tradition 72 st] av blått och purpur och scharlakansrött runtom fållen och klockor (bjällror) av guld mellan dem runtom, 34 en guldklocka och ett granatäpple, en guldklocka och ett granatäpple runt klädnadens fåll [längst ner]. 35 Och den ska Aron ha på sig när han tjänstgör och dess ljud ska höras när han går in till den heliga platsen inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och när han kommer ut, för att han inte ska dö.

[Den exakta kopplingen mellan klockorna och frasen att han inte ska dö är inte klar. Mest troligt är att det syftar på att översteprästen ska ha hela ämbetsdräkten på sig (ovanpå de vita linnekläderna, se 3 Mos 16:4) och utföra sysslorna enligt Herrens instruktioner, se vers 31. Ljudet från klockorna gjorde att de prästerna som följt med in i det heliga också kunde höra när översteprästen rörde sig i det allra Heligaste. Även de som var i bön utanför kunde följa med i sina böner. Ljudet påminde ständigt också översteprästen om hans speciella uppdrag, och att följa alla instruktioner, som annars kunde resultera i hans död, jfr 2 Sam 6:7.]

36 Och du ska göra en platta av rent guld och gravera på den som man graverar en signetring: ”Helgad till Herren (Jahveh).” 37 Och du ska sätta en blå snodd (flätad tråd) i den för att fästa den ovanpå turbanen, på framsidan av turbanen ska den sitta. 38 Och den ska vara över Arons panna och Aron ska bära synderna som begås med de heliga tingen, som Israels söner ska helga, till alla deras helgade gåvor, och den ska alltid vara på hans panna så att de får nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 39 Och du ska väva tunikor av rutigt arbete i fint linne. Och du ska göra en turban av fint linne. Och du ska göra en gördel, en vävares arbete i färger. 40 Och till Arons söner ska du göra tunikor, och du ska göra gördlar till dem, och huvudbonader ska du göra till dem, för prakt (glans, tyngd – hebr. kavod) och skönhet (utsmyckning, något strålande – hebr. tifarah). [Samma avslutande fras som i vers 2.]

41 Och du ska sätta dem på Aron din bror och hans söner med honom, och du ska smörja dem och avskilja (inviga) dem och helga dem så att de kan tjänstgöra till mig i prästämbetet. 42 Och du ska göra åt dem linnebyxor för att dölja nakenheten av deras kött (kroppar), de ska nå från länden (höften) till låret (vid knäna). 43 Och de ska vara på Aron och hans söner när de går in i mötestältet eller när de kommer nära altaret för att tjänstgöra på den heliga platsen, så att de inte bär på synd och dör. Det ska vara en förordning (ordagrant ”saker inristat”) för evigt för honom och hans säd efter honom.

29

Prästerna ska helgas

(3 Mos 8:1-36)

1 Och dessa är de saker som du ska göra med dem för att helga dem till att tjänstgöra till mig i prästämbetet. Ta en tjur och två felfria (hebr. tamim) baggar, 2 och osyrat bröd och osyrade brödkakor blandade med olja och osyrade brödkakor ringlade med olja, av fint vete ska du göra dem. 3 Och du ska lägga dem i en korg och föra fram dem i korgen med tjuren och de två baggarna. 4 Och Aron och hans söner ska du föra fram till mötestältets öppning och du ska tvätta dem med vatten. 5 Och du ska ta kläderna och sätta tunikan på Aron, och efodens rock och efoden och bröstskölden och omgjorda honom med efodens konstfullt vävda band. 6 Och du ska sätta turbanen på honom och sätta den heliga kronan på turbanen. 7 Sedan ska du ta smörjelseoljan och hälla ut över hans huvud och smörja honom. 8 Och du ska föra fram hans söner och sätta på dem tunikor. 9 Och du ska omgjorda dem med gördlar, Aron och hans söner och binda huvudbonader på dem, och de ska vara innehavare av prästämbetet som en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”), och du ska avskilja (inviga) Aron och hans söner. 10 Och du ska föra fram tjuren framför mötestältet och Aron och hans söner ska lägga sina händer på tjurens huvud. 11 Och du ska slakta tjuren inför Herrens (Jahvehs) ansikte i mötestältets öppning. 12 Och du ska ta blodet från tjuren och stryka det på altarets horn med ditt finger och du ska hälla ut hela återstoden av blodet vid altarets fot. 13 Och du ska ta allt det feta som täcker inälvorna och hinnorna som är över levern och de två njurarna och fettet som är på dem och låta det bli en rök ovanpå altaret. 14 Men tjurens kött och dess hud och dess avskräde (slaktrester; inälvorna som tas ur när djuret slaktas) ska du bränna i eld utanför lägret. Det är ett syndoffer.

15 Du ska ta den ena baggen och Aron och hans söner ska lägga sina händer på baggens huvud. 16 Sedan ska du slakta baggen och du ska ta dess blod och stänka det runtomkring mot altaret. 17 Och du ska dela baggen i sina delar, och tvätta inälvorna och dess ben och lägga dem med sina delar och med dess huvud. 18 Och du ska göra hela baggen till en rök på altaret, det är ett brännoffer till Herren (Jahveh), det är en söt arom, ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

19 Och du ska ta den andra baggen och Aron och hans söner ska lägga sina händer på baggens huvud. 20 Sedan ska du slakta baggen och ta av dess blod och stryka det på Arons högra örsnibb och på den högra örsnibben på hans söner, och på tummen på deras högra händer, och på stortån på deras högra fötter och stänka blodet mot altaret runtomkring. 21 Och du ska ta av blodet som är på altaret och av smörjelseoljan och stänka det över Aron och över hans kläder och över hans söner och över sönernas kläder med honom. Och han och hans kläder ska bli helgade och hans söner och hans söners kläder med honom.

22 Och du ska ta bort det feta från baggen och fettsvansen och det feta som täcker inälvorna och hinnorna som är över levern och de två njurarna och fettet som är på dem och det högra lårstycket, för detta är en bagge till invigning, 23 och ta en rund brödkaka och ett oljat bröd och en tunn brödkaka ur korgen med osyrat bröd som är inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

24 Och du ska placera alltihop över (i) Arons händer och över (i) händerna på hans söner och ska vifta dem som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

25 Och du ska ta det från deras händer och göra det till en rök på altaret ovanpå brännoffret, som en söt arom inför Herrens (Jahvehs) ansikte, det är ett eldsoffer till Herren (Jahveh). 26 Och du ska ta bröststycket från Arons prästvigningsbagge och vifta det som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och det ska vara deras del.

27 Och du ska helga viftoffrets bröststycke och lyftoffrets lår, som är viftat och som är upplyft från prästvigningsbaggen, det som är Arons och det som är hans söners. 28 Och det ska vara för Aron och hans söner som deras rättmätiga del för evigt från Israels söner, för det är ett lyftoffer (hebr. teromah), och det ska vara ett lyftoffer från Israels söner av deras shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim), deras lyftoffer till Herren (Jahveh).

29 Och Arons heliga kläder ska vara för hans söner efter honom, för att bli smorda i dem och för att bli invigda (avskilda) i dem. 30 Sju dagar ska sonen som blir präst i hans ställe ha dem på sig, han som kommer in i mötestältet för att tjänstgöra på den heliga platsen.

31 Och du ska ta prästvigningsbaggen och koka dess kött på en helig plats. 32 Och Aron och hans söner ska äta baggens kött och brödet som är i korgen vid mötestältets öppning. 33 Och de ska äta dessa ting varmed försoning har bringats för att inviga (avskilja) och helga dem, men en främling ska inte äta av det eftersom det är heligt. 34 Och om något överblivet av invigningsköttet eller av brödet finns kvar till morgonen, då ska det överblivna brännas med eld, det ska inte ätas eftersom det är heligt.

35 Och du ska göra med Aron och med hans söner enligt allt det som jag har befallt dig, sju dagar ska du inviga (avskilja) dem.

36 Och varje dag ska du offra en tjur som syndoffer vid sidan om de andra offren för försoning, och du ska göra reningen ovanpå altaret när du bringar försoning för det, och du ska smörja det och helga det. 37 Sju dagar ska du bringa försoning för altaret och helga det, så ska altaret bli högheligt, allt som vidrör altaret blir heligt.

Dagliga offer

(4 Mos 28:1-8)

38 Detta är vad du ska offra på altaret varje dag för all framtid:

Två årsgamla lamm. 39 Det ena lammet ska du offra på morgonen och det andra i skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [2 Mos 12:6]. 40 Till det första lammet ska du offra en tiondels efa [3,5 liter] fint mjöl, blandat med en fjärdedels hin [0,9 liter] olja av stötta oliver och som drickoffer en fjärdedels hin [0,9 liter] vin. 41 Det andra lammet ska du offra vid skymningen, och gör med det som med matoffret på morgonen och som dess drickoffer, som en söt arom, ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

42 Det ska vara ett oavbrutet brännoffer genom era generationer vid mötestältets öppning inför Herrens (Jahvehs) ansikte, där jag möter er för att tala med er. 43 Och där [i mötestältet] ska jag möta Israels söner, och det ska bli helgat i min härlighet. [Tabernaklet så väl som prästen och altaret blir helgat i Herrens närvaro, se 2 Mos 40:34-35.]

Helgelse av uppenbarelsetältet

(2 Mos 40:9-10; 3 Mos 8:11)

44 Så ska jag helga mötestältet och altaret. Jag ska även helga Aron och hans söner till att göra tjänst inför mig som präster. 45 Så ska jag bo bland Israels söner och vara deras Gud (Elohim). 46 Då ska de veta att jag är Herren deras Gud (Jahveh Elohim), som fört dem upp och ut ur Egyptens land, så att jag kan vara (vistas, bo) bland dem. Jag är Herren deras Gud (Jahveh Elohim).

30

Ytterligare instruktioner

(2 Mos 37:25-28)

Ritning till rökelsealtaret

(2 Mos 37:25-28)

1 Och du ska göra ett altare att bränna rökelse på, av akaciaträ ska du göra det. 2 Dess längd ska vara 1 aln och dess bredd ska vara 1 aln [45 x 45 cm], kvadratiskt ska det vara, och 2 alnar [90 cm] ska vara dess höjd, dess horn ska vara i ett stycke med det. 3 Och du ska plätera det med rent guld, dess ovansida och dess sidor runtom och dess horn. Och du ska göra en krona av guld runtom. 4 Och två guldringar ska du göra till det, under dess krona på dess två ben, på de två sidorna av det ska du göra dem, och de ska vara hållare för stängerna som det ska bäras med. 5 Och du ska göra stänger av akaciaträ och plätera dem med guld.

Altarets placering

(2 Mos 40:26)

6 Och du ska ställa det framför draperiet (förhänget) som är vid vittnesbördets ark, framför locket som täcker vittnesbördet, där jag ska möta (träffa, umgås med) dig.

Regler för att bränna offren

(2 Mos 40:27)

7 Och Aron ska bränna rökelse på det av söta kryddor, varje morgon när han gör i ordning lamporna (trimmar vekarna), ska han bränna den. 8 Och när Aron tänt lamporna vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [2 Mos 12:6] ska han bränna den som en evig rökelse inför Herrens (Jahvehs) ansikte genom era generationer. 9 Ni ska inte offra främmande rökelse på det, inget brännoffer, inget matoffer och ni ska inte hälla ut något drickoffer på det.

Försoning

(3 Mos 4:7)

10 Och Aron ska bringa försoning över dess horn en gång om året, med blodet från syndoffret för försoning en gång om året ska han bringa försoning för det genom era generationer. Det är det allra heligaste till Herren (Jahveh).

[Detta är en del av arbetet som översteprästen gör på jom kippur – försoningsdagen, se 3 Mos 16.]

Summan för återlösning

11 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 12 ”När du räknar Israels söner efter deras antal, då ska de ge, varje man en lösensumma för sin själ till Herren (Jahveh), när du räknar dem, så att ingen plåga kommer bland dem när du räknar dem. 13 Detta ska de ge, var och en av dem som går förbi som är räknad, en halv shekel efter helgedomens shekel – shekeln är 20 gera – en halv shekel som ett offer till Herren (Jahveh). [En shekel är en viktenhet på 11,5 gram. En gera är 1/20 shekel vilket är 0,6 gram.] 14 Alla som går förbi bland dem som räknas, från 20 års ålder och uppåt ska ge offret till Herren (Jahveh). 15 Den rike ska inte ge mer och den fattige ska inte ge mindre än den halva shekeln, när de ger offret till Herren (Jahveh), för att bringa försoning för sina själar. 16 Och du ska ta försoningspengarna från Israels söner och helga det till arbetet i mötestältet, så att det blir ett minne för Israels söner inför Herrens (Jahvehs) ansikte, till försoning för era liv.”

Ritning till vattenkaret

(2 Mos 38:8; 40:30)

17 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 18 ”Du ska göra ett vattenkar av brons och dess fundament av brons, till att tvätta sig, och du ska ställa det mellan mötestältet och altaret, och du ska hälla vatten i det. 19 Och Aron och hans söner ska tvätta sina händer och sina fötter i det, 20 när de går in i mötestältet ska de tvätta sig med vatten så att de inte dör, eller när de kommer nära altaret för att tjänstgöra, när de låter ett eldsoffer bli en rök till Herren (Jahveh), 21 då ska de tvätta sina händer och sina fötter så att de inte dör. Detta ska vara en förordning (ordagrant ’saker inristat’) för evigt för dem, för honom och för hans säd genom deras generationer.”

Recept till smörjelseoljan

(2 Mos 35:28; 37:29; 40:9; 3 Mos 8:10-12, 30)

22 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 23 ”Ta dig de finaste (bästa, förnämsta) kryddorna av flytande myrra 500 shekel [6 kg] och av söt kanel hälften så mycket 250 [3 kg], och av söt (aromatisk) vass 250 [3 kg], 24 och av kryddkassia 500 [6 kg], efter helgedomens shekel, och av en hin [3,5 liter] olivolja. 25 Och du ska göra en helig smörjelseolja av det, en parfym sammansatt med en parfymörs skicklighet, det ska vara en helig smörjelseolja. 26 Och med den ska du smörja mötestältet och vittnesbördets ark, 27 och bordet och alla dess redskap och menoran och dess redskap och rökelsealtaret, 28 och brännofferaltaret med alla dess redskap och vattenkaret och dess fundament. 29 Och du ska helga dem så att de blir högheliga, allt som vidrör dem ska bli heligt. 30 Och du ska smörja Aron och hans söner och avskilja (helga) dem så att de kan tjänstgöra till mig i prästämbetet. 31 Och du ska tala till Israels söner och säga: ’Detta är en helig smörjelseolja till mig genom era generationer. 32 Den ska inte hällas på någon människas kropp, inte heller ska någon tillverka något efter dess recept, den är helig och den ska vara (förbli) helig för er. 33 Den som tillverkar något likadant eller vemhelst som använder något av den på en främling, han ska bli avhuggen från sitt folk.’ ”

Recept till rökelsen

(2 Mos 35:28; 37:29; 39:38; 40:27)

34 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Ta dig söta kryddor, självrunnen kåda, sjönagel och galban, söta kryddor med ren rökelseharts, av varje (sort) ska du ta samma vikt.

[Rökelse är en bild på bön (Ps 14:2; Upp 5:8). De olika ingredienserna symboliserar skilda typer av bön. Självrunnen kåda är bilden på när vi ber och bekänner. Den andra ingrediensen, sjönagel, är skal av en mussla från havsdjupen och en bild på bön för våra behov (Ps 130:1-2; 50:15). Den tredje ingrediensen, galban, är en kåda med stark väldoft. Det är en bild på tacksägelse. Slutligen har vi rent rökelseharts som är en bild på tillbedjan. Dessutom ska denna blandning vara kryddad med salt. Det är en bild på renhet och helighet. Salt skyddar mot förruttnelse och i 3 Mos 2:13 säger Gud att saltet är ett förbundssalt. Därför ska det vara med överallt som ett förbundstecken mellan oss och Gud.]

35 Och du ska göra rökelse utav det, en parfym med en parfymörs skicklighet, kryddat med salt, rent och heligt. 36 Och du ska mala en del av det väldigt fint och placera det framför vittnesbördet i mötestältet, där jag ska umgås med dig, det ska för dig vara högheligt. 37 Och rökelsen som du ska göra efter dess recept, ska du inte göra till dig själv, det ska för dig vara helgat till Herren (Jahveh). 38 Den man som tillverkar detta bara för att själv få känna doften, ska huggas av från sitt folk.”

31

Hantverk av Betsalel och Oholiav

(2 Mos 35:30-36:7)

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Se jag har kallat vid namn Betsalel [betyder: ”i skuggan av Gud” – dvs. under hans beskydd],

son till Ori [betyder: ”mitt ljus”, hans fulla namn var troligen Oriel eller Oriah],

son till Hur (hebr. Chor) [2 Mos 17:10; 24:14], av Juda stam.

3 Jag har fyllt honom med Guds Ande, med vishet (förmågan att skilja mellan rätt och fel) och förstånd (förmågan att kunna bygga och konstruera) och kunskap (en personlig erfarenhet av) att kunna utföra uppgiften, och i alla slags hantverk, 4 till att tänka ut (planera, skapa, vara kreativ i) konstfulla arbeten och utföra dem i guld, silver och brons, 5 slipa stenar för infattning och snida i trä och utföra alla slags arbeten.

[Betsalel är den första personen i Bibeln som blir fylld med Guds Ande. Han är en hantverkare. Här finns en profetia som Jesus uppfyller när man kallar honom ”hantverkarens son”, se Matt 13:55. Talvärdet av namnet Betsalel är 153, se Joh 21:11. Tabernaklet med alla dess möbler bestod av trä och metall (guld, silver, brons, ädelstenar) och tyg, se 2 Mos 25-30. Det hebreiska ordet nechoshet kan översättas koppar eller någon av dess legeringar som gör materialet hårdare. I GT används ordet för att beskriva brons, som är legering av omkring 90% koppar och 10% tenn.]

6 Och jag, se jag har gett honom Oholiav, son till Achisamach av Dans stam. Och i hjärtat på alla som har ett vist hjärta har jag gett visheten, så att de kan göra allt som jag har befallt dig [i kapitel 25-30]:

7 mötestältet,

vittnesbördets ark,

nådastolen (locket, bokstavligt ”det som täcker”) som är ovanpå

och alla tältets möbler.

8 Bordet och dess redskap,

den rena menoran med alla dess redskap

och rökelsealtaret,

9 och brännofferaltaret med alla dess redskap

och vattenkaret på dess fundament,

10 och de broderade kläderna

och de heliga kläderna till prästen Aron

och kläderna till hans söner för att tjänstgöra i prästämbetet,

11 och smörjelseoljan,

och rökelsen av söta kryddor till det heliga.

I enlighet med allt som jag har befallt dig ska de göra. [Enligt det mönster Herren instruerat Mose, se 2 Mos 25:9, 40; 26:30; 27:8.]

Inget arbete på sabbaten

(2 Mos 20:8-11; 2 Mos 35:1-3; 3 Mos 23:3; 4 Mos 15:32-36; 5 Mos 5:12-15)

12 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

13 Tala till Israels söner och säg: ”Var noga med att hålla (vakta, skydda, bevara) mina sabbater, för de är ett tecken mellan mig och era söners söner till generationerna, för att ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh) som helgar er (gör er avskilda). 14 Därför ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) sabbaten, för det är heligt för er. Den som vanhelgar den ska dödas, för alla som gör något arbete, den själen (personen) ska huggas av från sitt folk. 15 Sex dagar ska arbete göras men på den sjunde dagen är en sabbat med fullkomlig vila (hebr. shabbat shabbaton), helig för Herren (Jahveh). Den som gör något arbete på sabbatsdagen ska med säkerhet dödas. 16 Därför ska Israels söner hålla (vakta, skydda, bevara) sabbaten och fira sabbaten genom generationerna som ett evigt förbund. 17 Den är ett tecken mellan mig och Israels söner för evig tid, för på 6 dagar skapade Herren (Jahveh) himlarna och jorden och på den sjunde dagen avstod han från sitt arbete och vilade (bokstavligt sabbat).” [1 Mos 2:1-3]

Avslutning

18 Och han gav till Mose, när han hade fullbordat talandet med honom på berget Sinai, vittnesbördets två stentavlor skrivna med Guds (Elohims) finger.

32

Guldkalven

1 Folket märkte att Mose dröjde kvar på berget (de blev otåliga och besvikna och skämdes för honom eftersom han var kvar längre än väntat). De samlade sig omkring (bildade en gruppering mot) Aron och sa till honom: ”Gör någonting (sitt inte bara där), gör gudar åt oss som kan gå framför oss! Vi vet inte vart den där Mose har tagit vägen, han som förde oss ut ur Egypten.”

2 Så Aron sa till dem: ”Ta guldörhängen från öronen på era fruar, söner och era döttrar och kom hit med dem.” [Guldet var tänkt att användas till Guds tempel, se 2 Mos 35:20-29. Kanske tänkte Aron vinna lite tid och bevara lugnet hos folket genom att sysselsätta dem fram tills Mose kom tillbaka.] 3 Alla gjorde detta, de tog av sig sina guldörhängen som de hade på sig och kom med dem till Aron.

4 Han tog emot guldet av dem. Med hjälp av verktyg formade han avbilden som skulle göras. [Antingen en träram som sedan bekläddes med guld, eller en träform som man sedan göt i.] Han använde det smälta guldet och formade en kalv (en avbild av en ung tjur). Sedan sa de [ledarna från folket som var initiativtagare till att göra egna gudar]: ”Detta, Israel, är er gud som har fört er ut från Egypten.”

[Guldkalven är en skrämmande symbol. I Egypten tillbad man tjurguden Apis. Även guden Baal, som tillbads i Kanaans land, förkroppsligades och avbildades ofta som en ung oxe. Aron hade varit med och gjort så att folket bröt mot de tre första buden. De tillbad en annan Gud, de hade gjort en avbild och vanärat Herrens namn i avgudadyrkan.]

5 Och när Aron såg detta byggde han ett altare framför den och Aron utropade och sa: ”Fest till Herren (Jahveh) i morgon.” 6 Och de steg upp tidigt nästa morgon och offrade brännoffer och förde fram shalomoffer och folket satt ner och åt och drack och steg upp och roade sig.

7 Då talade Herren (Jahveh) till Mose: ”Vandra, gå ner [i 5 Mos 9:12 betonas att det är bråttom], för ditt folk som du förde ut ur Egyptens land har handlat bedrägligt. 8 De har hastigt vänt sig bort från vägen som jag befallde dem, de har gjort sig en gjuten kalv och har tillbett den och har offrat till den och sagt: ’Detta är din gud Israel som har fört dig ut ur Egyptens land.’ ”

9 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Jag har sett detta folk och se, det är ett styvnackat folk. 10 Låt mig nu därför vara ensam så att min vrede kan bli het mot dem och jag kan förtära dem, och jag ska göra dig till ett stort folk (en stor nation).”

11 Men Mose bad (vädjade) till Herren sin Gud (Jahveh Elohim) och sa: ”Herre (Jahveh) varför låter du din vrede bli het mot ditt folk som du har fört ut ur Egyptens land med stor makt och med stark (fast, säker, tapper) hand? 12 Varför ska egyptierna få tala och säga ’Till ont förde han dem ut för att slakta dem i bergen och förtära dem från jordens ansikte (yta)?’ Vänd om från din brinnande vrede och ångra (sörj-trösta – hebr. nacham) denna ondska mot ditt folk. 13 Kom ihåg Abraham, Isak och Israel, dina tjänare, till vilka du lovade (svor, gav din ed) vid dig själv och talade till dem: ’Jag ska föröka din säd (så att den blir) som himlarnas stjärnor och hela detta land som jag har sagt att jag ska ge till din säd och de ska ärva det för evigt.’ ”

14 Och Herren (Jahveh) ändrade sig om (sorg-tröstade – hebr. nacham) ondskan som han hade talat att han skulle göra mot sitt folk.

[Hebr. nacham i vers 12 och 14 översätts ibland till ”ångra”, men ordet betyder både att känna sorg och att trösta, och också själva ”ändringen” i själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst. Profeten Nahums namn, som betyder tröst, har samma hebreiska rot (nhm), se även Nah 3:7; Ps 23:4; 71:21. Gud känner sorg över hur snabbt folket föll i synd, men börjar nu processen att trösta och genom att inte förgöra dem.]

15 Och Mose vände om och gick ner från berget med vittnesbördets två tavlor i sina händer, tavlorna som var skrivna på båda sidor, på den ena sidan var det skrivet och på den andra sidan var det skrivet. 16 Och tavlorna var gjorda av Gud (Elohim) och det skrivna var skrivet av Gud (Elohim), ingraverat på tavlorna.

17 Och när Josua hörde larmet av folk när de ropade, sa han till Mose: ”Det är ett ljud av strid i lägret.”

18 Och han svarade:

”Det är inte röster av dem som ropar om herravälde (seger),

och inte heller röster från dem som ropar för att bli övervunna,

utan ljudet av dem som sjunger är vad jag hör.”

19 När Mose närmade sig lägret och han såg kalven och dansen, då blev han brinnande vred (hans vrede blev brinnande het). Han kastade tavlorna ur sina händer och bröt dem nedanför berget. 20 Och han tog kalven som de hade gjort och brände den med eld och malde den till puder och strödde ut det på vattnet och tvingade Israels söner att dricka av det.

21 Och Mose sa till Aron: ”Vad har detta folk gjort mot dig, så att du har fört fram en stor synd över dem?”

22 Och Aron svarade: ”Låt inte min herres vrede bli brinnande het, du känner folket (är intimt förtrogen med dem) att de är inställda på (vända till) ondska. 23 Så de sa till mig: ’Gör oss en gud som kan gå före oss, för vi vet inte vad det har blivit av den där mannen Mose som förde oss ut ur Egypten.’ 24 Och jag sa till dem: ’Den som har något guld, låt honom bryta av det, och de gav det till mig och jag kastade det i elden och det kom ut en kalv.’ ”

25 Och när Mose såg att folket var tygellöst, för Aron hade låtit dem bli tygellösa på grund av deras fienders hån, 26 då ställde sig Mose i lägrets port och sa: ”Vem är på Herrens (Jahvehs) sida, låt honom komma till mig.” Och alla Levi söner samlade sig till honom.

27 Och han sa till dem: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): ’Må varje man sätta svärdet på sin höft och gå fram och tillbaka från port till port genom lägret och slå varje man sin bror och varje man sin vän och varje man sin granne.’ ” 28 Och Levi söner gjorde efter Moses ord och 3 000 män föll den dagen. 29 Och Mose sa: ”Helga er själva till Herren (Jahveh) idag, för varje man har varit emot sin son och emot sin bror, så att han kan ge en välsignelse över er idag.”

30 Nästa dag sa Mose till folket: ”Ni har begått en allvarlig synd, men jag ska gå till Herren (Jahveh) nu – kanske kan jag få försoning för er synd.”

31 Så Mose gick tillbaka till Herren (Jahveh) och sa: ”Detta folk har begått en allvarlig synd, de har gjort sig gudar av guld. 32 Om du skulle förlåta deras synd ... men om du inte gör det, utplåna mig från boken du skriver i.”

[Första delen av meningen är inte fullständig, den avslutas inte. Det är en ”aposiopesis”, som förstärker att det blir en känsloladdad tystnad. Det verkar som om Mose börjar fundera på vad människorna skulle kunna ge tillbaka till Gud om han förlåter deras synd? Eftersom det inte finns någonting vi kan göra för att förtjäna förlåtelse så fortsätter i stället Mose med det andra alternativet – utplåna mig från din bok.]

33 Herren (Jahveh) svarade Mose: ”Den som har syndat mot mig ska jag utplåna ur min bok. 34 Gå tillbaka nu, led folket till den plats jag har talat med dig om. Min ängel ska gå framför dig. Men den dag kommer då jag ska gå till rätta med dem för deras synd.”

35 Herren (Jahveh) straffade (skickade en plåga, prövning till) folket, på grund av kalven som de gjort – den som Aron gjorde.

[Ordet straff är samma ord som används om de tio plågorna mot Egypten tidigare. Målet med dessa plågor var omvändelse. Det är oklart om detta straff i denna vers syftar på de tretusen män som valde att inte gå över på Guds sida och fick betala med sina liv, se vers 26-28, eller om det är kommande plågor och prövningar som kommer över israeliterna i deras fortsatta vandring om de vägrar att lyda Gud. I nästa kapitel ställs israeliterna inför ett val att ta av sig alla smycken som ett tydligt tecken på en genuin omvändelse från deras avgudadyrkan.]

33

1 Herren (Jahveh) talade till Mose: ”Gå upp, du och folket som du har fört upp ut ur Egyptens land, till landet som jag lovade (svor, gav min ed) till Abraham, till Isak och till Jakob och sa: ’till din säd ska jag ge det’, 2 och jag ska sända en ängel (budbärare) framför er och jag ska driva ut kanaanéerna, amoréerna och hettiterna och perisséerna och hivéerna och jevusiterna, 3 till ett land som flyter av mjölk och honung, för jag ska inte gå upp mitt ibland er för ni är ett styvnackat folk, så att jag inte förtär dig under vägen.”

4 Och när folket hörde dessa onda ord, sörjde de och ingen man satte på sig sina smycken. 5 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Säg till Israels söner: ’Ni är ett styvnackat folk. Om jag går upp mitt ibland er för ett ögonblick, kommer jag att förtära er. Ta därför av er era smycken nu, så jag vet vad jag kan göra för er.’ ” 6 Så från berget Horeb (hebr. Chorev) [berget Sinai och vidare på vandringen] tog Israels söner av sig (befriade de sig från) alla sina smycken.

Uppenbarelsetältet

7 Och Mose tog tältet och reste det långt utanför lägret, och han kallade det ”mötestältet” (hebr. ohel moed). Var och en som ville rådfråga (söka) Herren (Jahveh) måste gå ut till mötestältet utanför lägret.

[Här används den hebreiska frasen ohel moed (på svenska ”mötestältet”), även kallat ”uppenbarelsetältet”. Ett annat ord är mishkan (översatt ”tabernaklet”), det hade Mose tidigare fått instruktioner om att bygga mitt i lägret (2 Mos 25). Vid detta tillfälle är det ännu inte byggt, se även 2 Mos 27:21; 3 Mos 1:1. Detta mötestält som tillhörde Mose fungerade som en temporär helgedom.]

8 Och när Mose gick ut (varje gång han gick) till tältet, reste sig alla upp [i respekt] och betraktade (studerade noggrant) Mose till dess han kommit in i tältet. [Folkets förakt för Mose hade nu försvunnit, se 2 Mos 32:1, och deras respekt för honom hade återvänt.] 9 Varje gång Mose gick in i tältet, steg molnstoden (pelaren av rök/moln) [2 Mos 13:21-22; 14:19, 24] ned och stod vid ingången (öppningen) och han [Herren] talade med Mose. 10 När allt folket såg molnstoden stå vid ingången till templet, då föll allt folket ned och tillbad, var och en vid ingången till sitt tält. 11 Herren (Jahveh) talade med Mose ansikte mot ansikte, som en människa talar med en vän [4 Mos 12:6-8]. Sedan vände Mose tillbaka till lägret, men hans tjänare (assistent) Josua, Nuns son, en ung man, lämnade inte tältet.

[Mose var nu drygt 80 år, se 2 Mos 7:7. Josua, som är Moses högra hand och efterträdare, är nu troligtvis i 40-årsåldern, se Jos 1:1; 2 Mos 17:9-14; 24:13; 32:17.]

Mose och Guds härlighet

12 Och Mose sa till Herren (Jahveh): ”Se, du har sagt till mig: ’För upp detta folk’, och du har inte låtit mig veta vem du vill sända med mig. Och du har sagt: ’Jag känner dig vid namn och även att jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon.’ 13 Därför ber (vädjar) jag till dig: Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, visa mig nu dina vägar så att jag kan känna (vara intimt förtrogen med) dig till slutet (för evigt, hela vägen, fullt ut) och finner nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, och betänk att detta folk (denna nation – hebr. goj) är ditt folk (hebr. am).”

14 Och han sa: ”Mitt ansikte (min närvaro) ska gå med dig och jag ska ge dig ro (tystnad, vila, betyder även att komma ner).” [Jesus citerar denna vers, se Matt 11:28.]

15 Och han sa till honom: ”Om ditt ansikte (din närvaro) inte går med oss, så för oss inte upp dit. 16 För hur ska det bli känt att jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, jag och ditt folk? Är det inte genom att du går med oss så att vi är avskilda, jag och ditt folk, från alla andra folk som finns på jordens ansikte (yta)?

17 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Jag ska göra dessa ting som du har talat, för du har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i mina ögon, och jag känner dig vid namn.

18 Då sa Mose: ”Låt mig få se din härlighet (närvaro, mäktiga majestät).”

19 Han svarade: ”Jag ska låta min godhet (skönhet) passera inför dig och jag ska visa namnet Herren (Jahveh) inför dig. Jag ska vara nådig (ge oförtjänt favör) mot den jag vill vara nådig mot och vara barmhärtig (visa moderlig ömhet) mot den jag vill vara barmhärtig mot.”

20 Han fortsatte: ”Men mitt ansikte kan du inte få se, för ingen människa kan se mig och leva.”

21 Sedan sa Herren: ”Här är en plats nära mig, ställ dig där på klippan. 22 När min härlighet (mäktiga närvaro) passerar dig, ska jag ställa dig i en klyfta i berget och täcka dig med min hand medan jag passerar. 23 Sedan ska jag ta bort min hand, och då ska du få se efterdyningarna av min närvaro [ordagrant ”mina ryggar”, en metaforisk bild på efterglöden av hans närvaro], men mitt ansikte kan ingen se.”

34

De nya stentavlorna

1 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Hugg ut två stentavlor åt dig, likadana som de första och jag ska skriva på tavlorna de ord som var på de första tavlorna som du krossade. 2 Var redo på morgonen och kom upp till berget Sinai på morgonen och ställ dig på platsen högst upp på berget (ordagrant ’över bergets huvud’). 3 Och ingen man ska komma upp med dig, låt inte någon man synas på hela berget, låt inte heller några flockar eller hjordar beta på berget.”

4 Och han högg ut två stentavlor, likadana som de första, och Mose steg upp tidigt på morgonen och gick upp på berget Sinai som Herren (Jahveh) hade befallt honom och tog de två stentavlorna i sina händer. 5 Och Herren (Jahveh) steg ned i ett moln och stod med honom där och ropade ut Herrens (Jahvehs) namn. 6 Herren (Jahveh) gick förbi honom och ropade:

”Herren (Jahveh), Herren (Jahveh) är en barmhärtig och nådig Gud (El),

sen till vrede och rik på nåd (omsorgsfull kärlek) och sanning (stabilitet, fasthet, trofasthet),

7 som bevarar nåd (omsorgsfull kärlek) mot tusenden [i alla kommande släktled, för evigt],

förlåter (lyfter upp) missgärning och överträdelse och synd.

[Ordet nåd (hebr. chesed) beskriver Guds nåd och trofasta kärlek. Ordet förekommer både i vers 6 och 7. Den första förekomsten beskriver Guds nåd och barmhärtighet mot Israel när han förnyar förbundet och ger dem Torah för andra gången. I vers 7 handlar det om nåd för tusenden. Det syftar på framtida släktled och även andra folk än Israel. En parallell finns i Guds löfte till Abraham i 1 Mos 12:3 där Gud lovar sin välsignelse både till honom och kommande släktled. Samma tanke finns i Joh 1:17. Nåd och sanning, hebr. chesed ve emet, hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning (1 Mos 24:27; Ps 40:12; Ords 3:3; Ords 16:6; Jes 16:5). Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

Samtidigt låter han inte den skyldige bli ostraffad,

utan låter straffet för fädernas skuld drabba barn och barnbarn intill tredje och fjärde led.”

[Gud straffar inte barn och barnbarn för något som deras fäder gjort, i stället beskriver det Guds rättvisa straff för en viss synd i varje generation. Gud påminner att en generation inte kan komma undan Guds straff, eftersom Gud straffade en tidigare generation. Gud är rättvis och hans natur är både nåd och sanning, se vers 6.]

8 Och Mose skyndade sig och böjde sitt huvud mot marken och tillbad. 9 Och han sa: ”Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon Herre (Adonai), jag ber dig (vädjar), låt min Herre (Adonai) gå i vår mitt, för det är ett styvnackat folk, och förlåt våra överträdelser och synder, och ta oss som din arvedel.”

10 Och han sa: ”Se, jag skär ett förbund, inför hela ditt folk ska jag göra under, sådana som inte har blivit gjorda i hela världen, inte i något land. Och alla de folk bland vilka du vistas, ska se Herrens (Jahvehs) gärningar som jag ska göra med dig, att de är förunderliga (fantastiska, enorma). 11 Håll (vakta, skydda, bevara) det som jag befaller dig idag. Se, jag fördriver framför dig amoréerna och kanaanéerna och hettiterna och perisséerna och hivéerna och jevusiterna. 12 Vakta (skydda, bevara) dig själv, så att du inte skär förbund med invånarna i landet dit du går, så att de inte blir till en snara i din mitt. 13 Utan ni ska bryta ner deras altaren och slå deras obelisker i bitar och ni ska hugga ner deras aseror [pålar för avgudadyrkan] . 14 Du ska inte falla ner för någon annan gud (hebr. el), för jag Herren (Jahveh), vars namn är Nitälskande (ett starkt känslomässigt uttryck för att vilja ha fullt ägandeskap över något – hebr. qana), är en nitälskande Gud (El), 15 för att inte skära (ingå) förbund med landets invånare och de går iväg efter andra gudar och offrar till deras gudar och de kallar på dig och du äter av deras offer, 16 och du tar deras döttrar till dina söner och deras döttrar går iväg efter deras gudar och får dina söner att gå iväg efter deras gudar.

17 Du ska inte göra dig några gjutna gudar. [En varning mot synden med guldkalven som de nyss begått, se 2 Mos 32:4]

18 Du ska hålla (vakta, skydda, bevara) det osyrade brödets högtid (hebr. chag matsah). Sju dagar ska du äta osyrat bröd som jag befallt dig, på den bestämda tiden i månaden aviv [Även kallad nisan. Aviv betyder vår och anger att det är den första vårmånaden.] för i månaden Aviv kom du ut ur Egypten.

19 Allt som öppnar moderlivet är mitt, och av all din boskap ska du helga hanarna, det förstfödda av din oxe och får. 20 Det förstfödda av en åsna ska du lösa ut med ett lamm, och om du inte vill lösa ut den ska du bryta av dess nacke. Allt förstfött av dina söner ska du lösa ut. Och ingen ska komma tomhänt inför mig.

21 Sex dagar ska du arbeta, men på den sjunde ska du vila, både när det är dags att plöja och när det är dags att skörda ska du vila. [Sabbatsbudet gäller alltså även när vårbruket och höstbruket är som intensivast.]

22 Och du ska hålla (vakta, skydda, bevara) veckohögtiden (shavuot, pingst) [på våren, se 2 Mos 23:16] – förstlingsfrukten av veteskörden, och [även] insamlingsfesten (lövhyddohögtiden, sukkot) [på hösten, se 2 Mos 23:17] när året vänder (när det blir ett nytt år). [Det judiska nyåret sker på rosh hashana (den första dagen i månaden tishri), strax före lövhyddohögtiden som startar den 15:e tishri.] 23 Tre gånger om året ska alla dina män komma inför (framför ansiktet på) Herren Herren (Adonai Jahveh), Israels Gud (Elohim). 24 För jag ska fördriva folkslag framför dig, och utvidga dina gränser, inte heller ska någon man ha åtrå till ditt land när du går upp till Herren (Adonai) din Gud (Elohim) tre gånger om året.

[Detta är Guds löfte om beskydd att ingen fiende ska anfalla när man firar Herrens (Jahvehs) högtider!]

25 Du ska inte offra blodet av mina offer med syrat bröd.

Inte heller ska något av offren som hör till påsken lämnas kvar till morgonen. [Profetiskt om Jesus som togs ner från korset samma dag.]

26 Den utvalda förstlingsfrukten från ditt land ska du föra fram till Herren (Adonai) din Guds (Elohims) hus.

Du ska inte koka en killing i dess mors mjölk.”

[Frasen upprepas från 2 Mos 23:19 och återkommer i 5 Mos 14:21. Rabbinska tolkningar av detta bud har lett till dagens kosherlagar för mat.]

27 Herren sa till Mose: ”Skriv ned dessa ord (befallningar), för i enlighet med dem har jag slutit ett förbund med dig och med Israel.”

28 Mose var kvar hos Herren i fyrtio dagar och fyrtio nätter, utan att äta eller dricka. Han skrev förbundsorden, de tio orden, på stentavlorna.

Moses ansikte strålar

29 När Mose kom ner från Sinai berg med vittnesbördets två stentavlor i sin hand, visste han inte om att hans ansiktes hy strålade (att ljus sköt fram som horn), därför att han hade talat med Herren (Jahveh). 30 När Aron och alla israeliterna såg strålglansen från Moses ansiktes hy, vågade de inte komma emot honom.

31 Men Mose ropade till dem, och Aron och alla folkets ledare vände tillbaka till honom, och Mose talade till dem. 32 Sedan kom alla israeliterna fram till honom, och han befallde dem allt som Herren (Jahveh) hade talat på Sinai berg.

33 När Mose hade talat klart med dem hängde han en slöja för ansiktet. 34 Men när Mose trädde fram inför Herrens ansikte för att tala med honom, tog han av sig slöjan till dess han gick ut igen. När han kom ut, talade han till israeliterna det som han fått befallning om. 35 Israeliterna såg Moses ansiktes hy, hur den strålade, så Mose hängde slöjan över ansiktet igen till dess han gick in för att tala med Herren (Jahveh).

35

Tabernaklet byggs

(2 Mos 31:12-18)

Sabbatsregler

(2 Mos 31:12-18)

1 Och Mose samlade hela församlingen av Israels söner och sa till dem: ”Detta är orden som Herren (Jahveh) har befallt för att ni ska göra dem. 2 Sex dagar ska arbete göras men den sjunde dagen ska för er vara en helig dag, en sabbat med fullkomlig vila (hebr. shabbat shabbaton) till Herren (Jahveh). Den som gör något arbete (den dagen) ska dödas. 3 Ni ska inte tända någon eld i alla era boplatser på sabbatsdagen.”

Material

4 Och Mose talade till hela församlingen med Israels söner och sa: ”Detta är de ord som Herren (Jahveh) har befallt och säger: 5 Ta ibland er ett offer till Herren (Jahveh), alla som har ett villigt hjärta låt honom föra fram det, ett Herrens (Jahvehs) offer, guld och silver och brons, 6 och blått och purpur och scharlakansrött och fint linne och gethår, 7 och rödfärgat getskinn, och sälskinn och akaciaträ, 8 och olja till lampan och kryddor till smörjelseoljan och till den söta rökelsen, 9 och onyxstenar och stenar till infattning, till efoden och till bröstskölden.

10 Och låt varje man med ett vist hjärta ibland er komma och göra (tillverka) allt det som Herren (Jahveh) har befallt, 11 Tabernaklet, dess tält och dess överdrag, dess spännen och dess brädor, dess tvärstänger, dess stolpar och dess socklar, 12 arken och stängerna till den, locket (nådastolen, det som täcker arken) och draperiet (förhänget) till avskärmningen, 13 bordet och dess stänger och alla dess tillbehör och skådebröden, 14 menoran – ljusbäraren [den sjuarmade ljusstaken, se 2 Mos 25:31-40] och dess redskap och dess lampor och olja till ljusbäraren, 15 och rökelsealtaret och dess stänger och smörjelseoljan och den söta rökelsen och draperiet (förhänget) till öppningen, till tabernaklets öppning, 16 brännofferaltaret med dess galler av brons, dess stänger och alla dess redskap, vattenkaret och dess fundament, 17 gårdens våder, dess stolpar och dess socklar och draperiet (förhänget) till gårdens öppning, 18 tabernaklets tältpluggar och gårdens tältpluggar och dess linor, 19 de broderade kläderna för tjänstgöring på den heliga platsen, de heliga kläderna till prästen Aron och kläderna till hans söner för att göra tjänst i prästämbetet.”

[I vers 14 står det ordagrant: ljusbäraren menoran. Detta kan vara ett sätt att betona att det är denna specifika ljushållare som är sjuarmad. Ordet ljushållare (hebr. maor) är en generell term för en ljusbärare som kan vara allt möjligt som bär och sprider ljus, används om t.ex. solen och månen, se 1 Mos 1:14-16.]

20 Och hela församlingen, Israels söner, lämnade (ordagrant: ”gick bort från framför”) Mose. 21 Och de kom, alla vars hjärta uppmuntrade honom, och alla vars ande gjort honom villig, och förde fram Herrens (Jahvehs) offer till arbetet med mötestältet och för all dess tjänstgöring och till de heliga kläderna. 22 Och de kom, både män och kvinnor, så många som hade ett villigt hjärta och bar fram näsringar och örhängen och signetringar och gördlar, alla (slags) juveler av guld, och alla män förde fram ett offer av guld till Herren (Jahveh). 23 Och alla män hos vilka man fann blått och purpur och scharlakansrött och fint linne och gethår och rödfärgat getskinn och sälskinn, förde fram dem. 24 Alla som kunde bidra med ett offer av silver eller brons förde fram Herrens (Jahvehs) offer, och alla män som hade akaciaträ till något av arbetet förde fram det. 25 Och alla kvinnor som hade visa hjärtan spann med sina händer och förde fram det som de hade spunnit, blått och purpur, scharlakansrött och fint linne. [Det står inte tyg eller garn i grundtexten men dessa färger syftar på det garn som kan användas till vävning.] 26 Och alla kvinnor vars hjärta uppmuntrade dem med vishet spann gethår. 27 Och ledarna förde fram onyxstenar och stenar till infattning till efoden och till bröstskölden, 28 och kryddor och olja till ljusbäraren (ljusstaken) och till smörjelseolja och till den söta rökelsen. 29 Israels barn (söner) förde fram ett frivilligt offer till Herren (Jahveh), varje man och kvinna vars hjärta hade gjort dem villiga att bidra till allt arbete som Herren (Jahveh) befallt skulle göras genom Moses hand.

Betsalel och Oholiav

(2 Mos 31:1-11)

30 Och Mose sa till Israels söner: ”Se, Herren (Jahveh) har kallat Betsalel, Oris son, Hurs (hebr. Chor) son av Juda stam, vid namn, 31 och han har fyllt honom med Guds Ande i vishet, i förståelse och i kunskap och i allt slags hantverkskunskap, 32 och till att utföra konstfullt arbete, att arbeta i (med) guld och i (med) silver och i (med) brons, 33 och att slipa stenar för infattning, och att snida i trä, till att arbeta i alla slags konstfulla tekniker. 34 Och han har lagt i hans hjärta att han ska undervisa, både honom och Oholiav, Achisamachs son från Dans stam. 35 Dem har han fyllt med hjärtats vishet till att utföra allt slags hantverk, gravyr och flätning och vävning med färger, i blått och i purpur, i scharlakansrött och i fint linne och vävning, till att göra allt slags konstfullt hantverk.”

36

1 [Mose talade vidare:] ”Och Betsalel och Oholiav ska arbeta och varje man med ett vist hjärta i vilken Herren (Jahveh) har lagt vishet och förståelse till att veta hur man gör allt arbete för tjänsten i helgedomen enligt allt som Herren (Jahveh) har befallt.”

2 Och Mose kallade på Betsalel och Oholiav och alla män med ett vist hjärta, i vars hjärta Herren (Jahveh) har lagt vishet, alla vars hjärta manade honom att komma till arbetet och utföra det. 3 Och de tog av Mose emot hela offret som Israels söner hade burit fram till arbetet för tjänsten i helgedomen, det (materialet) som det skulle tillverkas av. Och de bar fortfarande fram frivilliga gåvor till honom varje morgon. 4 Och alla visa män som utförde allt arbete på helgedomen, kom var man från sitt arbete som han utförde, 5 och de talade till Mose och sa: ”Folket för fram mycket mer än nog för det som behövs till arbetet som Herren (Jahveh) har befallt att göra.”

6 Och Mose befallde att man skulle kungöra i lägret och säga: ”Varken man eller kvinna ska göra något mer arbete för offret till helgedomen.” Så hindrades folket från att föra fram mer. 7 För materialet som de hade var tillräckligt till allt arbete för tillverkningen och alldeles för mycket.

Arbetet utförs

(2 Mos 26:1-37)

Tabernaklet

(2 Mos 26:1-37)

8 Och varje man med ett vist hjärta bland dem som utförde arbetet gjorde tabernaklet med 10 våder av fint tvinnat linne och blått och purpur och scharlakansrött med keruber, ett arbete gjort av en skicklig yrkesman.

9 Längden på varje våd var 28 alnar [12,6 meter]

och bredden på varje våd var 4 alnar [1,8 meter]. Alla våder hade ett (samma) mått.

10 Och han [Betsalel] kopplade ihop 5 våder en till en och de andra 5 våderna kopplade han en till en. [Verben är i maskulin singular vilket kan syfta på Betsalel, se vers 1. En annan tolkning är att det är ”var man”.] 11 Och han gjorde öglor av blått på kanten av den yttersta våden i det första [hopfogade stycket], på samma sätt gjorde han på den yttersta våden i det andra [hopfogade stycket]. 12 50 öglor gjorde han på en våd och 50 öglor gjorde han på kanten av våden som var på det andra [hopfogade stycket], öglorna var mittemot varandra. 13 Och han gjorde 50 hyskor av guld och kopplade ihop våderna den ena till den andra med hyskorna så att tabernaklet blev en enhet.

14 Och han gjorde våder av gethår till ett tält över tabernaklet, han gjorde 11 våder.

15 Längden på varje våd var 30 alnar [13,5 meter],

och 4 alnar [1,8 meter] var bredden på varje våd,

de 11 våderna hade ett (samma) mått.

16 Och han [Betsalel] kopplade 5 våder med varandra och 6 våder med varandra. 17 Och han gjorde 50 öglor på kanten av den yttersta våden i det första [hopfogade stycket] och 50 öglor gjorde han på kanten av våden som var ytterst på det andra [hopfogade stycket]. 18 Och han gjorde 50 hyskor av brons för att koppla ihop tältet så att det blev en enhet. 19 Och han gjorde ett överdrag till tältet av rödfärgat getskinn och ett täcke av sälskinn ovanpå.

20 Och han gjorde brädorna till tabernaklet av akaciaträ som stod upprätt. 21 10 alnar [4,5 meter] var längden på en bräda och 1,5 aln [0,7 meter] var bredden på varje bräda. 22 Varje bräda hade två tappar sammanfogade med varandra. Dessa gjorde han till tabernaklets alla brädor. 23 Och han gjorde brädorna till tabernaklet, 20 brädor för den södra sidan söderut. 24 Och han gjorde 40 socklar av silver under de 20 brädorna. Två socklar under en bräda för dess två tappar och två socklar under nästa bräda för dess två tappar. 25 Och till den andra sidan av tabernaklet, på den norra sidan, gjorde han 20 brädor, 26 och deras 40 socklar av silver, två socklar under en bräda och två socklar under nästa bräda. 27 Och till den bakre delen av tabernaklet västerut gjorde han 6 brädor. 28 Och 2 brädor gjorde han till tabernaklets hörn i den bakre delen, 29 så att de var dubbla undertill och på samma sätt skulle de vara hela vägen upp till dess topp, till den första ringen. Så gjorde han med dem båda i de två hörnen. 30 Och där var 8 brädor och deras socklar av silver, 16 socklar, 2 socklar under varje bräda.

31 Och han gjorde tvärstänger av akaciaträ, 5 till brädorna på den ena sidan av tabernaklet, 32 och 5 tvärstänger till brädorna på den andra sidan av tabernaklet och 5 stänger till tabernaklets brädor i den bakre delen västerut. 33 Och han gjorde den mittersta tvärstången till att gå igenom mitt i brädorna från den ena sidan till den andra. 34 Och han pläterade brädorna med guld och gjorde deras ringar av guld, som handtag för stängerna och pläterade stängerna med guld.

35 Och han gjorde draperiet (förhänget) av blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne, arbetet av en skicklig yrkesman, med keruber. 36 Och han gjorde till detta 4 stolpar av akaciaträ och pläterade dem med guld, deras krokar (hakar) gjordes av guld och han göt 4 socklar till dem av silver. 37 Och han gjorde ett draperi (förhänge) till tältets öppning av blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne, en vävares arbete i färger, 38 och de 5 stolparna till det med deras krokar, och han pläterade brädornas huvuden och deras dekor med guld, och deras 5 socklar var av brons.

37

Arken

(2 Mos 25:10-22)

1 Och Betsalel gjorde arken av akaciaträ, 2,5 alnar [1,1 meter] var dess längd och 1,5 aln [0,7 meter] var dess bredd och 1,5 aln [0,7 meter] var dess höjd. 2 Och han pläterade den med rent guld på insidan och utsidan och gjorde en krona av guld till den runtom. 3 Och han göt 4 ringar av guld till den, till dess 4 fötter, 2 ringar på ena sidan och 2 ringar på andra sidan. 4 Och han gjorde stänger av akaciaträ och pläterade dem med guld . 5 Och han satte stängerna i ringarna på sidorna av arken för att bära arken.

6 Och han gjorde ett lock av rent guld, 2,5 alnar [1,1 meter] var dess längd och 1,5 aln [0,7 meter] var dess bredd. 7 Och han gjorde två keruber av guld, av drivet arbete gjorde han dem vid de två ändarna av locket, 8 en kerub i den ena änden och en kerub i den andra änden. I ett stycke med locket gjorde han keruberna på dess två ändar. 9 Och keruberna spred ut sina vingar på höjden, så att de täckte locket med sina vingar. Med ansikte vända mot varandra var kerubernas ansikten också vända mot locket.

Bordet

(2 Mos 25:23-30)

10 Och han gjorde bordet av akaciaträ, 2 alnar var dess längd och 1 aln var dess bredd och 1,5 aln var dess höjd. 11 Och han pläterade det med rent guld och gjorde en krona av guld till det runtom. 12 Och han gjorde en handsbred [8-9 cm bred] kant till det runtom och gjorde en krona av guld på kanten runtom. 13 Och han göt 4 ringar av guld till det, och satte ringarna i de 4 hörnen som var på dess 4 fötter. 14 Ringarna satt nära bordet, hållare till stängerna för att bära bordet. 15 Och han gjorde stänger av akaciaträ och pläterade dem med guld för att bära bordet. 16 Och han gjorde redskapen som var på bordet, dess fat, dess krukor, dess skålar och dess kannor som används till att hälla ut (utgjutande), av rent guld.

Menoran

(2 Mos 25:31-39)

17 Och han gjorde menoran [den sjuarmade ljusstaken] av rent guld. I drivet arbete gjorde han menoran med sin fot och sin stjälk, dess skålar, dess knoppar och dess blommor, allt var gjort i ett stycke. 18 Och 6 grenar gick ut från dess sidor, 3 av menorans grenar gick ut på dess ena sida och 3 av menorans grenar gick ut på dess andra sida. 19 3 skålar gjorda som en mandelblomma på en gren, en knopp och en blomma, och 3 skålar gjorda som en mandelblomma på den andra grenen, en knopp och en blomma. Så var det på de 6 grenarna som gick ut från menoran. 20 Och på menoran var 4 skålar som var gjorda som en mandelblomma, dess knoppar och dess blommor, 21 och en knopp under 2 grenar i ett stycke med den, och en knopp under 2 grenar i ett stycke med den, och en knopp under 2 grenar i ett stycke med den, på de 6 grenarna som gick ut från den. 22 Dess knoppar och dess grenar var gjorda i ett stycke med den. Det var gjort i ett stycke, hamrat arbete i rent guld.

23 Och han gjorde dess lampor, 7 stycken, och dess tänger och dess vektrimmare av rent guld. 24 Av en talent (hebr. kikar) [34 kilo, se 2 Mos 25:39] rent guld tillverkade han den och alla dess redskap.

Rökelsealtaret

(2 Mos 30:1-5)

25 Och han gjorde rökelsealtaret av akaciaträ, 1 aln var dess längd och 1 aln var dess bredd [45 x 45 cm], kvadratiskt, och 2 alnar [90 cm] var dess höjd, dess horn var gjorda i ett stycke med det. 26 Och han pläterade det med rent guld, dess ovansida och dess sidor runtom och hornen på det. Och han gjorde en krona av guld runtom. 27 Och han gjorde till det 2 guldringar under dess krona, på dess två sidor, som hållare för stängerna som det ska bäras med. 28 Och han gjorde stängerna av akaciaträ och pläterade dem med guld.

29 Och han gjorde den heliga smörjelseoljan och den rena rökelsen av söta kryddor, som en parfymörs hantverk.

38

Brännofferaltaret och karet

(2 Mos 30:17-21)

1 Och han gjorde brännofferaltaret av akaciaträ, 5 alnar var dess längd och 5 alnar var dess bredd [2,25 x 2,25 meter], kvadratiskt, och 3 alnar [1,35 meter] var dess höjd. 2 Och han gjorde dess horn på dess 4 hörn, dess horn var gjorda i ett stycke med det, och han pläterade det med brons. 3 Och han gjorde alla altarets redskap, kärlen och skovlarna och faten och köttkrokarna och fyrfaten, alla dess redskap gjorde han av brons. 4 Och till altaret gjorde han ett galler av brons, under avsatsen runtom så att det nådde halvvägs upp. 5 Och han gjorde 4 ringar för de 4 hörnen av bronsgallret, som hållare för stängerna. 6 Och han gjorde stänger av akaciaträ och pläterade dem med brons. 7 Och han satte stängerna i ringarna på altarets sidor, för att bära det, han gjorde det ihåligt med plankor.

8 Och han gjorde vattenkaret av brons och dess fundament av brons, av speglarna från de kvinnor som gjorde tjänst vid mötestältets öppning.

Gården

(2 Mos 27:9-11)

9 Och han gjorde gården. För södra sidan söderut var gårdens våder gjorda av fint tvinnat linne 100 alnar [45 meter]. 10 Och stolparna var 20 stycken och deras socklar var 20 stycken av brons, krokarna på stolparna och deras hyskor var av silver. 11 Och för den norra sidan 100 alnar [45 meter], dess stolpar 20 [stycken], och dess socklar 20 [stycken] av brons, krokarna och dess hyskor var av silver.

12 Och till västra sidan var våderna 50 alnar [22,5 meter], dess pelare 10 och dess socklar 10, stolparnas krokar och dess hyskor var av silver. 13 Och för den östra sidan 50 alnar [22,5 meter]. 14 Våderna på den ena sidan var 15 alnar [7 meter], dess 3 stolpar och dess 3 socklar. 15 Och för den andra sidan likadant, på den ena sidan och på den andra sidan om porten var våderna 15 alnar [7 meter], dess 3 stolpar och dess 3 socklar. 16 Alla våder till gården runtom var av fint tvinnat linne. 17 Och socklarna till pelarna var av brons, pelarnas krokar och deras hyskor var av silver, och överdraget på pelarhuvudena var av silver, och alla gårdens stolpar var dekorerade med silver.

18 Och förhänget till gårdens port var en vävares arbete i färger, av blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne. Och 20 alnar [9 meter] var dess längd och höjden var 5 alnar [2,25 meter], samma storlek som gårdens våder. 19 Och dess pelare var 4 [stycken] och dess socklar 4 [stycken], av brons. Dess krokar av silver och överdraget på pelarhuvudena och dekorationerna av silver. 20 Och alla tabernaklets tältpluggar och gårdens runtom var av brons.

Inventering av material och arbetet

[Detta är det centrala stycket i kapitel 34-40.]

21 Detta är redovisningen (inventeringen, räkningen – hebr. pekodim) [en summering, inspektion och förteckning av allt material som använts] för tabernaklet – vittnesbördets tabernakel [tabernaklet där vittnesbördets tavlor (de tio budorden) förvarades, se 2 Mos 20]. Mose gav leviterna detta uppdrag (påbud) att göra denna redovisning under överseende (under handen) av Itamar, prästen Arons son. 22 Betsalel, Oris son, Chors son av Juda stam, gjorde allt det som Herren (Jahveh) hade befallt Mose [enligt instruktionerna, se 2 Mos 25-30]. 23 Och med honom var Oholiav, Achisamachs son från Dans stam, en hantverkare och en skicklig yrkesman och en vävare med färger, i blått och i purpur och i scharlakansrött och fint linne.

[Det var leviterna som ansvarade för att sätta upp, ta ner och transportera tabernaklet under ökenfärden, se 4 Mos 3-4. Genom att på nytt även nämna Betsalel (2 Mos 31:2; 35:30; 36:1-2; 37:1) och Oholiav (2 Mos 31:6; 35:34; 36:1-2) och att de var från Juda och Dans stam, blir det en påminnelse att tabernaklet var ett projekt som involverade hela folket. I följande verser blir det också tydligt att hantverkare från olika stammar hade arbetat tillsammans.]

1 ton guld

24 Allt guld som användes till arbetet i hela arbetet med helgedomen, även guldet till offret var 29 talenter och 730 shekel [motsvarar 1/4 talent], efter helgedomens vikt [motsvarar 1 ton – 80 guldtackor som väger 12,5 kg].

[Uttrycket ”helgedomens vikt” var antagligen en standardvikt som användes i mätvågen. Talenten (hebr. kikar) var den största viktenheten vid den här tiden. En talent motsvarade 3 000 shekel (hebr. sheqel), som var en viktenhet på 11,5 gram. Totala mängden guld här var alltså (29 x 3000 + 730) 87 730 shekel – motsvarar 1009 kg.]

3,5 ton silver

25 Och silvret från dem som var räknade i församlingen var 100 talenter [3,45 ton] och 1 775 shekel [20 kg], efter helgedomens vikt [totalt 301 775 shekel – motsvarar 3,5 ton].

26 En beka [silvermynt på 5,8 gram] per huvud, det är en halv shekel efter helgedomens vikt, för varje som gick över till dem som är räknade, från 20 års ålder och uppåt, 603 550 män. [Antalet är exakt samma som vid folkräkningen i 4 Mos 1:46.] 27 De 100 talenterna silver [den största delen] användes till att gjuta helgedomens socklar och socklarna till draperiet (förhänget), 100 socklar av 100 talenter, 1 talent [34 kg] för varje sockel. 28 Av de [återstående] 1 775 sheklarna [20 kg] silver gjorde han krokar till stolparna och pläterringar till deras huvuden och deras dekorationer.

2,4 ton brons

29 Och bronset från viftoffret (det som hade donerats vid viftoffret – hebr. tenofah) var 70 talenter och 2 400 shekel [212 400 shekel – motsvarar 2,4 ton]. 30 Med det gjorde han socklarna till mötestältets öppning och bronsaltaret och dess galler av brons och altarets alla redskap, 31 och socklarna till gården runtom, och alla tabernaklets tältpluggar och hela gårdens tältpluggar runtom.

39

Arbetet utförs

[Nu beskrivs prästens klädnad. Stycket verkar vara uppdelat i sju sektioner.]

1 Och från blått och purpur och scharlakansrött gjorde de broderade kläder för tjänst i det heliga och gjorde heliga kläder till Aron som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Efoden

(2 Mos 28:6-14)

2 Och han [Betsalel, se 2 Mos 38:22] gjorde efoden av guld, blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne. 3 Och de [hantverkarna eller specifikt Betsalel och Oholiav, se 2 Mos 36:1-2; 38:23] hamrade ut guldet till tunna plattor och skar det till trådar (tunna guldtrådar – hebr. patil) för att arbeta in det i det blå [garnet] och i det purpurfärgade [garnet] och i det scharlakansröda [garnet] och i det fina linnet, en skicklig hantverkares arbete. 4 De gjorde axelstycken för den, sammanfogade, i de två ändarna var den sammanfogad. 5 Och de skickligt vävda banden som var på den, som man fäster den med, var av samma stycke och likadant arbete, av guld, av blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

6 Och de bearbetade onyxstenarna och infattade dem i guld och graverade dem som man gör med en signetring, efter namnen på Israels söner. 7 Och han satte dem på efodens axelstycken, för att vara minnesstenar till Israels söner, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Bröstskölden

(2 Mos 28:15-30)

[Vers 8-21 är en repris av 2 Mos 28:15-28 nästan ordagrant, förutom lite verbformer och vers 16 (jfr med 2 Mos 28:23) som nämner de två infattningar av guld och avslutningen i vers 21 som nämner ”som Herren befallt Mose”.]

8 Och han gjorde bröstskölden, en skicklig hantverkares arbete, på samma sätt som arbetet med efoden, av guld, av blått och purpur och scharlakansrött och fint tvinnat linne. 9 Den var kvadratisk, de gjorde bröstskölden dubbel, en spann var dess längd och en spann var dess bredd [23 x 23 cm], dubbel.

10 Och de satte på den fyra rader med stenar.

En rad med

[1] karneol [röd sten – hebr. odem],

[2] topas [olivgrön, gulaktig]

[3] och smaragd [hebr. bareqet (från baraq att glittra, reflektera); ordet används bara här och i 2 Mos 28:17],

den första raden.

11 Och den andra raden,

[4] en karbunkel,

[5] en safir [”en blå sten”; himmelsblå]

[6] och en kalcedon.

12 Och den tredje raden,

[7] en hyacint [mörkröd, lila – hebr. leshem förekommer bara här och i 2 Mos 28:19],

[8] en agat [hebr. shevo förekommer bara här och i 2 Mos 28:19]

[9] och en ametist [purpur och violett – hebr. achlama förekommer bara här och i 2 Mos 28:19].

13 Och den fjärde raden,

[10] en krysolit [hebr. tarsis, troligtvis från staden Tarshish, kanske importerad från avlägset håll],

[11] en onyx [hebr. shoham; troligtvis från ordet att bleka]

[12] och en jaspis [hebr. jashfe; från ordet att polera; under antiken användes ordet främst för gröna (delvis genomskinliga) stenar, men idag används termen även för andra färger].

[I Johannes syn ser han den sista och första ädelstenen i översteprästens bröstsköld, se Upp 4:3. Jaspis, den sista stenen, är också den första grundstenen i det nya Jerusalems stadsmur, se Upp 21:18-20.]

De var ditsatta med infattningar av guld. 14 Och stenarna var, efter namnen på Israels söner, tolv [till antalet], efter deras namn, graverade som en signetring, var och en med sitt namn för de tolv stammarna.

Guldkedjor och ringar

15 Och de gjorde på bröstskölden flätade kedjor, ett kransarbete av rent guld. 16 Och de gjorde två infattningar av guld och två guldringar och satte de två ringarna på de två sidorna av bröstskölden. 17 Och de satte de två flätade kedjorna av guld på de två ringarna på bröstsköldens sidor. 18 Och de två andra ändarna på de två tvinnade kedjorna satte de på de två infattningarna och satte dem på efodens två axelstycken, på dess främre del. 19 Och de gjorde två ringar av guld och satte dem på de två ändarna av bröstskölden, på dess kant som var vända mot sidan på efodens insida. 20 Och de gjorde två ringar av guld och satte dem på efodens två axelstycken undertill, i dess framkant, nära dess sammankoppling ovanför efodens skickligt vävda band. 21 Och de band fast bröstskölden med dess ringar till efodens ringar med en blå snodd (flätad tråd), så att den ska vara på efodens skickligt vävda band, så att bröstskölden inte lossnar från efoden, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Dräkten

(2 Mos 28:31-43)

22 Och han gjorde efodens rock (ämbetsdräkt) av vävt arbete, helt i blått. 23 Och hålet i rockens mitt som hålet på en pansarskjorta, med en snörning runt dess hål, så att det inte kan repas upp. [Hålet är tänkt för att man ska kunna trä den över huvudet när man tar den av och på sig. Den är gjord i ett stycke och saknar alltså knäppning. Den blir som en hellång poncho.] 24 Och på fållen [längst ner på den blå klädnaden, se vers 22] gjorde de granatäpplen av blått och purpur och scharlakansrött och tvinnat linne. 25 Och de gjorde klockor (bjällror) av rent guld och satte klockorna mellan granatäpplena runt klädnadens fåll [nertill], mellan granatäpplena, 26 en klocka och ett granatäpple, en klocka och ett granatäpple runt klädnadens fåll, till ämbetsdräkt, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Tunikor

27 Och de gjorde tunikor av fint linne, av vävt arbete, till Aron och till hans söner.

Turban, underkläder

28 Och turbaner av fint linne och bekväma huvudbonader av fint linne och byxor av fint tvinnat linne, 29 och gördeln av fint tvinnat linne och blått och purpur och scharlakansrött, en vävares arbete i färger, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Diadem för turbanen

30 Och de gjorde den heliga plattan, en krona av rent guld och skrev en text på den som man graverar en signetring: ”Helgad till Herren (Jahveh).” 31 Och de knöt en blå snodd (flätad tråd) i den för att fästa den ovanpå turbanen, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

Invigning

32 Så avslutades allt arbete med mötestältets tabernakel och Israels söner gjorde allt i enlighet med det som Herren (Jahveh) befallt Mose, så gjorde de.

Mose inspekterar arbetet

33 Och de förde tabernaklet till Mose:

Tältet och alla dess möbler,

dess spännen, dess brädor, dess tvärstänger

och dess stolpar och dess socklar,

34 och överdraget av rödfärgat getskinn

och överdraget av sälskinn

och avskärmningens draperi (förhänge),

35 vittnesbördets ark med dess stänger och locket (nådastolen),

36 bordet och alla dess redskap och skådebröden,

37 den rena menoran [syftar både på att den sjuarmade ljusstaken är rituellt ren – hebr. tahar, men också på att den är tillverkad av enbart rent guld],

dess lampor, lamporna som ska sättas i ordning och oljan till ljusbäraren (ljusstaken)

38 och guldaltaret

och smörjelseoljan

och den söta rökelsen

och förhänget till tältets öppning,

39 bronsaltaret

och dess galler av brons,

dess stänger och alla dess redskap, vattenkaret och dess fundament,

40 gårdens våder,

dess stolpar och dess socklar

och förhänget till gårdens öppning,

dess linor och dess tältpluggar

och alla redskap till tjänstgöringen i mötestältets tabernakel,

41 de broderade kläderna för tjänstgöring på den heliga platsen,

de heliga kläderna till prästen Aron

och kläderna till hans söner för att tjänstgöra i prästämbetet.

42 I enlighet med allt det som Herren (Jahveh) befallt Mose, så gjorde Israels söner hela arbetet. 43 Och Mose såg allt arbete, och se, de hade gjort det som Herren (Jahveh) hade befallt, precis så hade de gjort det. Och Mose välsignade dem. [Herren var mycket noggrann med att allt skulle göras exakt efter ritningarna och mönstren som Mose hade fått när han var uppe på berget Sinai, se 2 Mos 25:9, 40 m.fl.]

40

Instruktioner för uppsättning

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”På den första dagen i den första månaden [aviv/nisan] ska du sätta upp mötestältets tabernakel. 3 Där ska du ställa in vittnesbördets ark och du ska skärma av (dölja) arken med förhänget (draperiet). 4 Du ska föra in bordet och lägga i ordning brödet på det, och du ska föra in menoran [den sjuarmade ljusstaken] och tända dess lampor. 5 Du ska ställa altaret av guld, för rökelse, framför vittnesbördets ark och sätta upp öppningens förhänge (draperi) till tabernaklet.

6 Du ska ställa brännofferaltaret framför öppningen till mötestältets tabernakel. 7 Du ska ställa vattenkaret mellan mötestältet och altaret och hälla vatten i det. 8 Du ska sätta upp inhägnaden runtomkring och hänga upp förhänget (draperiet) i inhägnadens port.

9 Du ska ta smörjelseoljan och smörja tabernaklet och allt som är i det och ska helga (avskilja) det och alla dess möbler, och det ska vara heligt. 10 Du ska smörja brännofferaltaret och alla dess redskap och helga altaret och altaret ska vara högheligt. 11 Du ska smörja vattenkaret och dess fundament och helga det.

12 Du ska föra Aron och hans söner till mötestältets dörr och tvätta dem med vatten. 13 Du ska sätta på Aron de heliga kläderna och du ska smörja honom och helga honom så att han kan betjäna mig i prästämbetet. 14 Du ska föra fram hans söner och sätta på dem prästkläder. 15 Du ska smörja dem som du smorde deras far så att de kan göra tjänst för mig i prästämbetet. Och deras smörjelse ska för dem vara ett evigt prästerskap genom deras generationer.”

16 Och Mose gjorde i enlighet med allt som Herren (Jahveh) befallt honom, så gjorde han.

Mose sätter upp tabernaklet

17 Och det skedde i den första månaden [Aviv], på det andra året [efter uttåget ur Egypten] på den första dagen i månaden, att tabernaklet restes. [Det är denna månad den 14:e dagen som Peasch firas följt av det osyrade brödets högtid den 15:e dagen och sju dagar.] 18 Mose reste tabernaklet och lade dess socklar och satte upp brädorna på dem och satte dit tvärstängerna och reste upp dess stolpar. 19 Han bredde ut tältet över tabernaklet och lade tältets överdrag ovanpå det, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

20 Han tog och lade vittnesbördet i arken och satte stängerna på arken och lade arkens täckning (nådastolen, locket) ovanpå arken. 21 Sedan förde han in arken i tabernaklet och satte upp förhänget (draperiet) och skärmade av vittnesbördets ark, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

22 Han satte bordet i mötestältet på sidan i tabernaklet norrut, utanför förhänget 23 och gjorde i ordning en rad med bröd på det inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

24 Han [Mose] ställde ljusstaken i mötestältet mittemot bordet på tabernaklets södra sida 25 och tände lamporna inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

26 Han ställde det gyllene altaret i mötestältet framför förhänget (draperiet) 27 och brände rökelse av söta kryddor på det, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose. 28 Sedan satte han upp förhänget (draperiet) till tabernaklets öppning.

29 Brännofferaltaret ställde han vid öppningen till mötestältets tabernakel och offrade på det brännoffer och shalomoffer, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

30 Han ställde vattenkaret mellan mötestältet och altaret och hällde vatten i det för att tvätta sig, 31 så att Mose och Aron och hans söner kunde tvätta sina händer och sina fötter i det. 32 När de gick in i mötestältet och när de kom nära altaret skulle de tvätta sig, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

33 Sedan reste han inhägnaden runt om tabernaklet och altaret och satte upp förhänget (draperiet) i inhägnadens port. Så fullbordade Mose arbetet.

Guds härlighet

[Nu kommer själva finalen – Herrens härlighet kommer och fyller platsen med en stark gudsnärvaro.]

34 Sedan täckte molnet mötestältet och Herrens härlighet fyllde tabernaklet. 35 Mose kunde inte gå in i mötestältet, eftersom molnet vilade över det och Herrens härlighet (ära, tyngd, dignitet; mättade gudsnärvaro) fyllde tabernaklet. 36 Varje gång molnet höjde sig från tabernaklet bröt israeliterna upp och fortsatte sina vandringar. 37 Men om molnet inte höjde sig, bröt de inte upp, de vandrade inte framåt förrän den dag det höjde sig. 38 Herrens moln vilade över tabernaklet om dagen, och om natten lyste en eld i molnet inför israeliternas ögon under alla deras vandringar.

[Oavsett ljus eller mörker, dag eller natt var molnet som är Guds närvaro alltid där, synligt för Guds folk. Ordet ”vandringar” (vers 36 och 38) är i plural och beskriver ”uppbrott och delsträckor”. Totalt namnges 42 platser som israeliterna slår läger på under sin vandring till Kanaans land.]

3 Moseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

3 Moseboken

Inledning

På hebreiska kallas boken för Vajikra, som betyder ”och han kallade”, eftersom det är det första ordet i texten som beskriver hur Herren kallar på Mose, se vers 1. Tredje Moseboken kallas också Leviticus (latin för ”leviternas”) dvs. ”prästboken”. Här förmedlar Mose de instruktioner som Gud gav honom under den sista månaden vid berget Sinai för hur folket och prästerna skulle leva. Vid en första anblick kan denna bok vara den svåraste för en nutida läsare att relatera till, behövs det verkligen olika offer för att behaga Gud? Boken lägger dock en viktig grund för hur människan kan närma sig Gud. Inom judendomen börjar ett barns studier i Torah inte med Första eller Andra Moseboken, utan just denna tredje bok. Anledningen som ges i textutläggningarna är att eftersom offren är heliga och barnen är rena, låt de rena hantera det rena. Hebreerbrevet fungerar som ett kommentarverk till Tredje Moseboken och visar på hur Jesu blod vann en evig återlösning, se Heb 9:11-12.

Det hebreiska grundverbet qara (som vajikra är uppbyggt av) har flera betydelser. Förutom att kalla på någon (vilket görs med namn), används det även om att bjuda in (som också brukar göras med namn) eller proklamera (som ofta brukar göras antingen i någons namn eller till en namngiven). Men utan undantag är det detta ord som används alla de gånger i Bibeln då någon ska namnges, just i betydelsen: ”gav honom namnet” eller ”han/hon ska heta”.

Det finns en bibelkod som löper genom inledningen av alla de fem Moseböckerna. Tar man första förekomsten av bokstaven tav och räknar 49 bokstäver, så är den 50:e bokstaven vav. Med ytterligare 49 bokstävers mellanrum följer resh och he. Mellan första och femte versen i Första Moseboken står alltså med 49 bokstävers mellanrum ordet Torah (תורה). Samma mönster finns även i Andra Moseboken. I inledningen på Fjärde och Femte Moseboken finns samma bokstäver, men i motsatt läsriktning (he–resh–vav–tav). Denna bibelkod finns dock inte i Tredje Moseboken. Istället finns ordet JHVH (יהוה) inkodat med 7 bokstävers mellanrum! De fem Moseböckerna formar alltså en kiasm där Torah pekar inåt mot Guds eget namn JHVH, till den bok som heter Vajikra och som från hebreiska även kan översättas ”Han ska heta”.

1 Mos – TORAH →

   2 Mos – TORAH →

       3 Mos – JHVH

   4 Mos – HAROT ←

5 Mos – HAROT ←

I den hebreiska Bibeln är inte Moseböckerna uppdelade i fem olika böcker utan utgör en bokrulle. Däremot har man gjort motsvarande indelning med böcker, kapitel och verser i bokrullen för att det ska vara lättare att hitta olika avsnitt. Moseböckerna heter på hebreiska Torah som betyder undervisning eller instruktion. Torah pekar alltså mot centrum, Tredje Moseboken, där Guds eget namn finns kodat i var sjunde bokstav i den första versen.

Att avståndet för att bilda ordet Torah är just 49 bokstäver är ingen slump. Talet 49 är 7 gånger 7 och siffran 7 betyder fullbordan – att göra färdigt. Var 7:e dag är en sabbat, vart 7:e år är ett sabbatsår och när man har firat 7 sabbatsår, alltså 49 år, är det jubelår. Jubelåret handlar om att allt återställs, all egendom återgår till sin rättmätige ägare, alla skulder blir avskrivna och alla slavar blir fria. Guds ursprungliga skaparordning blir återupprättad!

Detta är bara möjligt genom att en återlösare frivilligt åtar sig uppdraget att betala det fulla priset för återlösningen. Den som väljer att bli en goel (återlösare) kan inte välja att återlösa delvis. Antingen allt eller inget. Tredje Moseboken beskriver priset och förutsättningarna i detalj. Gud själv är vår Återlösare.

Struktur:

Boken är skriven som en kiasm. Här finns en rörelse in mot det allra heligaste där kulmen utgörs av försoningen.

A Heliga ritualer (1-7)

  B Ett heligt prästerskap (8-10)

     C Ett heligt folk (11-15)

      D Försoningsdagen (16)

    C Ett heligt folk (17-20)

  B Ett heligt prästerskap (21-22)

A Heliga ritualer (22-25)

Avslutning (26-27)

Skrivet: Omkring år 1445 f.Kr.

Berör tidsperioden: 1445 f.Kr., se 2 Mos 40:1; 4 Mos 1:1

Författare: Mose.

1

HELIGA OFFER (kap 1-7)

Brännoffret

(3 Mos 6:8-13)

1 Och Herren (Jahveh) kallade på Mose och talade till honom från mötestältet (hebr. óhel móed). Han sa: 2 Tala till Israels söner och säg till dem: Om någon bland er vill föra fram ett offer till Herren (Jahveh) ska han föra fram sitt offer från sin hjord, från nötboskapen eller småboskapen (får och getter), och presentera det som ett blodsoffer.

[Frasen ”föra fram” är hebr. korban som betyder att man offrar ett blodsoffer, till skillnad från mincha (1 Mos 4:3; 3 Mos 2:1) där man offrar något utan att blod utgjuts, till exempel säd eller vin. Det önskade resultatet av dessa blodsoffer är att de tas emot välbehagligt av Herren (Jahveh). Ordet för ”nåd” här (i vers 3) är ratson som beskriver något som man skulle kunna beskriva som ”villkorad nåd”. Villkoret för nåden är att offret måste vara felfritt. Då tas det emot och då ges nåd. Jesus var det felfria lammet, se 1 Pet 1:19 och 2 Mos 12:5. Se även 5 Mos 33:16; Jes 60:1; Ps 5:13.]

Hjord

3 Om hans offer är ett brännoffer från hjorden, ska han offra ett felfritt djur av hankön. Han ska offra det vid ingången till församlingens mötestält (hebr. óhel móed) till nåd (till behag, villkorad nåd – hebr. ratson) inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 4 Och han ska lägga sin hand på brännoffrets huvud och det ska ge nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) och ge försoning för (täcka över – hebr. kapar) honom. 5 Och han ska döda oxen inför Herrens (Jahvehs) ansikte och Arons söner, prästerna, ska ta blodet och stänka det runtomkring över altaret som är vid ingången till församlingens mötestält. 6 Och han ska flå brännoffret och dela det i sina bitar. 7 Och Arons söner, prästen [singular – översteprästen], ska lägga eld på altaret och lägga i ordning ved på elden. [Elden skulle brinna kontinuerligt och aldrig släckas, se 3 Mos 6:13. Det kan vara anledningen till att det står präst (hebr. kohen) i singular här, medan plural kohanim i vers 5 och 8.] 8 och Arons söner, prästerna, ska lägga delarna, huvudet och det feta, i ordning på veden som ligger på elden som är på altaret. 9 Men inälvorna och benen ska han tvätta i vatten, och prästen ska bränna allt på altaret till ett brännoffer (hebr. olah), ett eldsoffer (hebr. isheh) till en söt doft till Herren (Jahveh).

Småboskap

10 Och om hans offer är från småboskapen, från fåren eller från getterna som ett brännoffer, ska han föra fram ett felfritt djur av hankön. 11 Och han ska döda det på den norra sidan av altaret inför Herrens (Jahvehs) ansikte och Arons söner, prästen, ska stänka dess blod runtomkring över altaret. 12 Och han ska dela det i sina bitar med sitt huvud och sitt fett och prästen ska lägga dem i ordning på veden som ligger på elden som är på altaret. 13 Men han ska tvätta inälvorna och benen i vatten, och prästen ska ta allt och bränna det på altaret. Det är ett brännoffer, ett eldsoffer till en söt doft till Herren (Jahveh).

Fåglar

14 Och om brännoffret till hans offer till Herren (Jahveh) är från fågel, ska han föra fram sitt offer av duvor eller av unga turturduvor. 15 Och prästen ska föra den till altaret och vrida av dess huvud och bränna den på altaret, och dess blod ska hällas ut vid sidan av altaret. 16 Och han ska ta av skinnet med dess fjädrar och kasta det bredvid altaret på östra sidan på platsen för askan. 17 Och han ska klyva den med dess vingar men inte dela den helt, och prästen ska bränna den på altaret, på veden som ligger på elden, som ett brännoffer, ett eldsoffer till en söt doft till Herren (Jahveh).

2

Matoffret

(3 Mos 6:14-23)

Spannmål

(3 Mos 6:14-23)

1 Och när någon (ordagrant en själ) vill offra ett matoffer [hebr. mincha] till Herren (Jahveh), ska hans offer vara av fint mjöl och han ska hälla olja över det och lägga rökelse på det. 2 Och han ska föra fram det till Arons söner, prästerna. Prästen ska ta en handfull [dvs. en mindre del] av mjölet, tillsammans med oljan med all rökelse, och han ska bränna denna minnesdel (som ett påminnelseoffer – hebr. azkarah) på altaret till ett eldsoffer som en välbehaglig doft till Herren (Jahveh). 3 Det som är kvar av matoffret är till [ska användas av] Aron och till hans söner, det mest heliga från Herrens (Jahvehs) eld.

[Den delen av mjölet som brändes på altaret kallades azkarah (påminnelseoffer), som en ihågkomst inför Herren (Jahveh). Resten fick prästerna använda. Ordet används 7 ggr, se 3 Mos 2:9, 16; 5:12; 6:15; 24:7; 4 Mos 5:26. I 3 Mos 6:14-23 beskrivs matoffren mer detaljerat.]

Bakat bröd

4 Och när du för fram ett matoffer bakat i ugnen, ska det vara osyrat bröd av fint mjöl ringlat med olja, eller kakor av fint mjöl smorda med olja. 5 Och om offret är ett matoffer bakat i en panna ska det vara av fint mjöl, osyrat och ringlat med olja. 6 Du ska dela det i bitar och hälla olja på det, det är ett matoffer. 7 Och om ditt offer är ett matoffer bakat i en stekpanna ska det göras med fint mjöl med olja. 8 Och du ska ta matoffret som du har gjort av dessa ting till Herren (Jahveh) och när det är förevisat för prästen ska han ta det till altaret. 9 Och prästen ska ta från matoffret ett minne av det och ska bränna det på altaret, det är ett offer gjort av eld som en söt doft till Herren (Jahveh). 10 Det som är kvar av matoffret är till [ska användas av] Aron och till hans söner, det mest heliga från Herrens (Jahvehs) eld. [På samma sätt som mjölet i vers 3.]

Utan jäst – med salt

11 Inget matoffer som ska föras fram till Herren (Jahveh) får vara gjort med jäst, för ni ska inte bränna något syrat eller någon honung i något eldsoffer till Herren (Jahveh). 12 Vad gäller offren av förstlingsfrukt ska ni offra dem till Herren (Jahveh), men de ska inte bli brända på altaret som en söt doft.

13 Och alla offer av dina matoffer ska du krydda med salt, inte heller ska du låta din Guds (Elohims) förbundssalt saknas i något av dina matoffer, med alla dina offer ska du offra salt.

[Salt användes för att konservera och bevara och användes ofta symboliskt för att visa att t.ex. ett förbund var långvarigt. Att ingå saltförbund räknas som en fullvärdig motsvarighet till ett blodsförbund]

Förstlingsfrukt

14 Och om du offrar ett matoffer av din förstlingsfrukt till Herren (Jahveh), ska du offra gröna ax (omogen säd) som är torkade (rostade) i eld liksom fullt mogna ax. 15 Och du ska hälla olja över det och lägga rökelse på det, det är ett matoffer. 16 Och prästen ska bränna minnet av det, en del av dess mogna ax och en del av dess olja med all dess rökelse. Det är ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

3

Gemenskapsoffret

(3 Mos 7:11-36)

Från hjorden

(3 Mos 7:11-36)

1 Och om hans offer är ett shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim), om han offrar det från hjorden – oavsett om det är en hane eller hona – ska det vara felfritt (rent – hebr. tamim) inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 2 Och han ska lägga sin hand på huvudet på sitt offerdjur och döda det vid ingången till församlingens mötestält, och Arons söner, prästerna, ska stänka blodet över altaret runtomkring. 3 Och han ska offra shalomoffret, ett offer gjort av eld till Herren (Jahveh), fettet som omger inälvorna och allt dess inre fett, 4 och de två njurarna och det feta på dem, som är vid länderna, och hinnorna som är över levern (och) över njurarna, det ska han ta bort. 5 Och Arons söner ska bränna det på altaret ovanpå brännoffret som är ovanpå veden som är på elden, det är ett offer gjort av eld som en söt doft till Herren (Jahveh).

Från småboskapen

6 Och om hans offer till shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim) till Herren (Jahveh) kommer från småboskapen – hane eller hona – ska det vara felfritt (rent – hebr. tamim) inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 7 Om han offrar ett lamm som sitt offer, ska han offra det inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 8 Och han ska lägga sin hand på huvudet på sitt offerdjur och döda det framför församlingens mötestält, och Arons söner ska stänka blodet över altaret runtomkring. 9 Och han ska offra shalomoffret, ett offer gjort av eld till Herren (Jahveh), dess fett och hela feta svansen [fåren i Mellanöstern är kända för sina tjocka svansar] ska han ta bort nära svansfästet (ryggradsslutet, korsbenet; lat. sacrum), och fettet som täcker inälvorna och allt fett som är på inälvorna, 10 och de två njurarna och det feta på dem, som är vid länderna, och hinnorna som är över levern (och) över njurarna, det ska han ta bort. 11 Och prästen ska bränna det på altaret, det är matoffret gjort med eld till Herren (Jahveh).

12 Och om hans offer är en get ska han offra den inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 13 Och han ska lägga sin hand på dess huvud och döda det framför församlingens mötestält, och Arons söner ska stänka dess blod över altaret runtomkring. 14 Och han ska offra sitt offer, ett eldsoffer till Herren (Jahveh), det feta som täcker inälvorna och allt fett som är på inälvorna, 15 och de två njurarna och det feta på dem, som är vid länderna, och hinnorna som är över levern (och) över njurarna, det ska han ta bort. 16 Och prästen ska bränna det på altaret, det är matoffret gjort med eld som en söt doft, allt det feta är Herrens (Jahvehs).

17 Det ska vara en evig stadga för era generationer överallt där ni bor, att inte äta varken fett eller blod.

4

Syndoffret

(3 Mos 6:24-30)

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 2 Tala till Israels söner och säg: Om någon (ordagrant en själ) skulle synda oavsiktligt mot något av Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar) angående de ting som inte borde göras, och ändå gör det mot ett av dem [något av följande bud, se vers 3, 13, 27 och 32]:

Syndoffer för prästen

3 Om prästen som är smord gör synd efter folkets synd, låt honom föra fram för den synd varmed han har syndat, en ung felfri (ren – hebr. tamim) tjur till Herren (Jahveh) som syndoffer. 4 Och han ska föra fram tjuren till ingången på församlingens mötestält, inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och han ska lägga sin hand på tjurens huvud och döda tjuren inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 5 Och prästen som är smord ska ta av tjurens blod och föra in det i mötestältet, 6 och prästen ska doppa sitt finger i blodet och stänka blodet sju gånger inför Herrens (Jahvehs) ansikte, framför helgedomens förhänge. 7 Och prästen ska stryka en del av blodet över altarets horn med söt rökelse inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som är i mötestältet. Resten av blodet (allt blodet) från tjuren ska han hälla ut vid foten på altaret med brännoffret som står vid ingången till mötestältet.

8 Och han ska ta bort allt det feta från tjuren till syndoffret, det feta som täcker inälvorna och allt fett som är på inälvorna, 9 och de två njurarna och det feta på dem, som är vid länderna, och hinnorna som är över levern (och) över njurarna, det ska han ta bort, 10 på samma sätt som det tas bort från oxen till shalomoffret, och prästen ska bränna dem på brännofferaltaret. 11 Och huden från tjuren och allt dess kött med dess huvud och med dess ben och dess inälvor och dess avskräde (slaktrester), 12 hela tjuren ska han bära bort utanför lägret till en ren plats där askan ska spridas ut, och bränna den på ved med eld. Där askan sprids ut ska den brännas.

Syndoffer för hela församlingen

13 Om hela Israels församling (menighet) syndar oavsiktligt, och detta göms undan från församlingens ögon, och de har gjort någonting (en sak) mot något av Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar) angående de ting som inte borde göras, och är skyldiga, 14 när synden som de har syndat blir känd, då ska församlingen offra en ung tjur (ordagrant: en son av boskapen) för synden och föra fram den framför mötestältet. 15 Och församlingens äldste ska lägga sina händer på tjurens huvud inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och tjuren ska dödas inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 16 Och prästen som är smord ska föra tjurens blod till mötestältet, 17 och prästen ska doppa sitt finger i en del av blodet och stänka det sju gånger inför Herrens (Jahvehs) ansikte, framför helgedomens förhänge. 18 Och han ska stryka en del av blodet över altarets horn som är inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som är i mötestältet. Resten av blodet (allt blodet) från oxen ska han hälla ut vid foten på altaret med brännoffret som står vid ingången till mötestältet. 19 Och han ska ta allt det feta från den och bränna det på altaret. 20 Och han ska göra med tjuren som han gjorde med syndofferstjuren, så ska han göra med den, och prästen ska bringa försoning för (täcka över – hebr. kapar) dem och de ska bli förlåtna. 21 Och han ska bära bort tjuren utanför lägret och bränna den som han brände den första tjuren, det är ett syndoffer för församlingen (menigheten).

Syndoffer för ledaren

22 När en ledare har syndat och gjort något oavsiktligt mot någonting (en sak) mot något av Herren (Jahveh) sin Guds (Elohims) budord (tydliga befallningar) angående de ting som inte borde göras, och är skyldig, 23 eller om hans synd som han har syndat med kommer till hans kännedom, ska han föra fram sitt offer, en felfri (ren, oskyldig – hebr. tamim) killing av hankön, 24 och han ska lägga sin hand på killingens huvud och döda den på platsen där man dödar brännoffret inför Herrens (Jahvehs) ansikte, det är ett syndoffer. 25 Och prästen ska ta av blodet från syndoffret med sitt finger och stryka en del av blodet över brännofferaltarets horn. Resten av blodet (allt blodet) ska han hälla ut vid foten av brännofferaltaret. 26 Och han ska bränna allt dess fett på altaret, som fettet från shalomoffren, och prästen ska bringa försoning för (täcka över – hebr. kapar) honom för hans synd, och han ska bli förlåten.

Syndoffer för en person

27 Och om någon (en själ; en enskild individ – hebr. nefesh) syndar oavsiktligt när han gör någonting (en sak) mot något av Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar) angående de ting som inte borde göras, och är skyldig, 28 eller om hans synd som han har syndat med kommer till hans kännedom, ska han föra fram sitt offer, en felfri (ren, oskyldig – hebr. tamim) killing av honkön, för den synd som han har syndat. 29 Och han ska lägga sin hand på syndoffrets huvud och döda syndoffret på platsen för (där man dödar) brännoffret. 30 Och prästen ska ta av dess blod med sitt finger och stryka en del av blodet över brännofferaltarets horn. Resten av blodet (allt blodet) ska han hälla ut vid foten av altaret. 31 Och han ska ta bort allt dess fett som fettet tas bort från shalomoffret, och prästen ska bränna det på altaret till en söt doft till Herren (Jahveh), och prästen ska bringa försoning för (täcka över – hebr. kapar) honom och han ska bli förlåten.

32 Och om han för fram ett lamm som syndoffer ska han föra fram ett felfritt (rent – hebr. tamim) hondjur. 33 Och han ska lägga sin hand på syndoffrets huvud och döda det som syndoffer på platsen där man dödar brännoffret. 34 Och prästen ska ta av blodet från syndoffret med sitt finger och stryka en del av blodet över brännofferaltarets horn. Resten av blodet (allt blodet) ska han hälla ut vid foten av altaret. 35 Och han ska ta bort allt dess fett som fettet tas bort från lammet till shalomoffret, och prästen ska bränna det på altaret i likhet med de offer som görs med eld till Herren (Jahveh), och prästen ska bringa försoning för (täcka över) hans synd som han har bekänt och han ska bli förlåten.

5

Ytterligare regler för syndoffer

1 Och om någon (en själ; en enskild individ – hebr. nefesh) syndar och hör rösten som svär (avlägger en ed) och är ett vittne som har sett eller känner till om det, om han inte berättar något, då ska han bära hans synd.

2 Eller om någon (en själ) rör vid något orent föremål, om det är ett kadaver från ett orent djur, eller ett kadaver från oren boskap, eller ett kadaver från orena kräldjur, och om det har blivit dolt för honom, ska han också vara oren och skyldig.

3 Eller om han rör vid det orena hos en människa, vilken orenhet det än är som orenar en människa, och det döljs för honom, när han känner till (får kunskap om) det ska han vara skyldig.

4 Eller om någon (en själ) svär (avlägger en ed) och uttalar med sina läppar att göra ont, eller att göra gott, vad det än är som en människa säger med en ed, och det göms för honom, när han känner till (får kunskap om) det ska han vara skyldig i endera avseendet.

5 Och det ska ske när han är skyldig i en av dessa saker att han ska bekänna att han har syndat i detta. 6 Och han ska föra fram offret för sin överträdelse till Herren (Jahveh) för synden som han har syndat, ett hondjur från flocken, ett lamm eller en killing som syndoffer. Och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom för hans synd.

7 Och om han inte kan föra fram ett lamm, då ska han föra fram för sin överträdelse som han har begått, två duvor eller två turturduvor till Herren (Jahveh), en som skuldoffer och den andra som brännoffer. 8 Och han ska föra dem till prästen som ska offra den som är till syndoffer först, och ska vrida av dess huvud från nacken men inte dela sönder den helt. 9 Och han ska stänka blodet från syndoffret på sidan av altaret, och resten av blodet ska rinna ut vid foten av altaret. Det är ett syndoffer. 10 Och han ska offra den andra som brännoffer enligt förordningen (för brännoffer), och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom, för hans synd som han har syndat, och han ska bli förlåten.

11 Men om han inte har möjlighet att föra fram två duvor eller två turturduvor, då ska han som har syndat föra fram som sitt offer en tiondels efa [3,5 liter] fint mjöl som syndoffer, han ska inte hälla någon olja på det, inte heller ska han lägga någon rökelse på det, för det är ett syndoffer. 12 Han ska föra fram det [mjölet] till prästen, sedan ska prästen ta en handfull av det som en minnesdel (som ett påminnelseoffer – hebr. azkarah) [3 Mos 2:2] och bränna det på altaret tillsammans med Herrens (Jahvehs) eldsoffer. Det är ett syndoffer. 13 Och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom, angående hans synd som han syndat i något av detta, och han ska bli förlåten. Och det som är kvar ska vara prästens som matoffer.

Skuldoffret

(3 Mos 7:1-10)

[Skuldoffret handlar om synder där någon stulit, förverkat eller undanhållit egendom från medmänniskor och då ska dels det stulna återbördas och även en femtedel av värdet betalas som kompensation.]

14 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

Medveten överträdelse

15 Om någon (en själ; individ – hebr. nefesh) begår en överträdelse (missgärning) och syndar oavsiktligt med Herrens (Jahvehs) heliga ting, ska han för sin överträdelse föra fram till Herren (Jahveh) en felfri (rent – hebr. tamim) bagge från sin flock, med en enligt din värdering [en av prästen uppskattad jämförbar] summa silver i shekel, efter helgedomens shekel, som skuldoffer. 16 Och han ska gottgöra för den skada som han åsamkat det heliga, och ska lägga till en femtedel av värdet och ge det till prästen. Och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom med baggen till skuldoffret, och han ska bli förlåten.

Omedveten överträdelse

17 Och om någon (en själ; en enskild individ – hebr. nefesh) syndar och begår något av dessa ting som är förbjudna att göra av Herrens (Jahvehs) budord, även om han inte kände till det är han skyldig och ska bära sin överträdelse. 18 Och han ska föra fram en felfri (ren, oskyldig – hebr. tamim) bagge från sin flock, med en [enligt prästen uppskattad] jämförbar summa, som skuldoffer till prästen. Och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom angående hans oaktsamhet varmed han gjort fel utan att veta (förstå) det, och han ska bli förlåten. [Jfr vers 15.] 19 Det är ett skuldoffer, han står verkligen i skuld till Herren (Jahveh).

6

Överträdelser genom lögn

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 2 Om någon (en själ) syndar och bekänner en överträdelse mot Herren (Jahveh) och agerar falskt mot sin granne med en handpenning, eller med pant, eller med stöld eller har förtryckt sin granne, 3 eller har funnit något förlorat och varit oärlig med det, eller ljugit under ed. Om någon människa har gjort något av allt detta och syndat, 4 då ska det ske, om han som har syndat och är skyldig, ska lämna tillbaka (återställa) det som han har stulit eller det han skaffat med förtryck, eller handpenningen eller panten som fanns hos honom, eller det förlorade som blev funnet, 5 eller vadhelst annat som han svurit falskt om. Han ska återställa det till fullo och ska lägga till en femtedel mer till det [20% extra av dess värde] till den som det tillhör ska han ge det, samma dag som han befinns skyldig. 6 Och han ska föra fram det förverkade till Herren (Jahveh), en felfri (ren, oskyldig – hebr. tamim) bagge från sin flock, enligt det uppskattade värdet, som skuldoffer till prästen. 7 Och prästen ska bringa försoning för (täcka över) honom inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och han ska bli förlåten angående vadhelst han därmed har gjort sig skyldig till.

Regler för prästerna (6:8-7:38)

8 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 9 Befall Aron och hans söner och säg: Detta är undervisningen om brännoffret. Det är brännoffret ovanpå elden ovanpå altaret hela natten till morgonen och altarets eld ska vara brinnande på det. 10 Och prästen ska sätta på sig sin linneklädnad, och hans linnebyxor ska han sätta på sin kropp (ordagrant över sitt kött), och ska ta upp askan som elden förtärt med brännoffret på altaret, och han ska lägga den vid sidan om altaret. 11 Och han ska ta av sig sina kläder och sätta på sig andra kläder och bära ut askan utanför lägret till en ren plats. 12 Och elden på altaret ska brinna på det, den ska inte släckas, och prästen ska bränna ved på det varje morgon, och lägga i ordning brännoffret över den, och han ska där bränna det feta från shalomoffret. 13 Elden ska alltid brinna på altaret, den ska aldrig släckas.

Matoffret för folket

14 Detta är undervisningen om matoffret. Arons söner ska offra det inför Herrens (Jahvehs) ansikte, framför altaret. 15 Och han ska ta sin hand full av det, av mjöl från matoffret och av dess olja, och all dess rökelse som är på matoffret och ska bränna det på altaret som en söt doft, och minnet av det till Herren (Jahveh). 16 Och resten av det ska Aron och hans söner äta. Med osyrat bröd ska det ätas på en helig plats, på mötestältets gård ska de äta det. 17 Det ska inte bakas med jäst. Jag har gett det till dem som deras del av mitt eldsoffer. Det är högheligt liksom syndoffret och skuldoffret. 18 Alla män av Arons söner ska äta av det. Det ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) i dina släktled angående Herrens (Jahvehs) eldsoffer. Var och en som rör dem (är, blir) ska vara helgad.

Matoffret för prästerna

19 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 20 Detta är Aron och hans söners offer som de ska offra till Herren (Jahveh) den dagen när han blir smord. En tiondel av en efa [3,5 liter] fint mjöl som ett evigt matoffer, hälften av det på morgonen och hälften av det på kvällen. 21 Det ska göras i en panna med olja, och när det är bakat ska du föra fram de bakade bitarna av matoffret och du ska offra det som en söt doft till Herren (Jahveh). 22 Och prästerna bland hans söner som är smorda i hans ställe [i kommande generationer] ska offra det. Det är en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) till Herren (Jahveh). Det ska brännas helt och hållet. 23 För alla matoffer som offras av prästerna ska brännas helt och hållet. De ska inte ätas. [Det är skillnad på prästens eget offer och de offer som de hanterar på folkets vägnar.]

Syndoffret

[När det gäller syndoffer och skuldoffer (3 Mos 7:1-10) delas offret mellan prästen och altaret, och den som kommer med offret har ingen del av det, som han hade med gemenskapsoffret. Eftersom synd- och skuldoffer handlar om omvändelse är det mer lämpligt att fasta än att ha en festmåltid.]

24 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 25 Tala till Aron och till hans söner och säg: ”Detta är undervisningen om syndoffer. På den plats där brännoffret dödas ska syndoffret dödas inför Herrens (Jahvehs) ansikte. Det är högheligt. 26 Prästen som förrättar syndoffret ska äta av det, det ska ätas på en helig plats, på mötestältets gård. 27 Vadhelst som berör dess kött blir helgat, och om något av blodet stänker på någon klädnad ska du tvätta det som blivit nedstänkt på en helig plats. 28 Men lerkärlen som blivit nersölade ska krossas, och om det är ett bronskärl som blivit nedsölat ska det både bli skurat och sköljt i vatten. 29 Alla män bland prästerna ska äta av det. Det är högheligt. 30 Men inget syndoffer vars blod burits in i mötestältet för att försona det heliga ska ätas. Det ska brännas i eld.

7

Skuldoffret

1 Detta är undervisningen om skuldoffer (hebr. asham). Det är högheligt. 2 På den plats där brännoffret dödas ska skuldoffret dödas, och dess blod ska stänkas runtomkring över altaret. 3 Och han [den som gör skuldoffret] ska offra allt dess fett, bakdelen och fettet som täcker inälvorna, 4 och de två njurarna och det feta på dem, som är vid länderna, och hinnorna som är över levern (och) över njurarna, det ska han ta bort. 5 Och prästen ska bränna det på altaret som ett eldsoffer till Herren (Jahveh). Det är ett skuldoffer. 6 Varje man bland prästerna ska äta av det, det ska ätas på en helig plats. Det är högheligt.

7 Liksom syndoffret så är skuldoffret, det finns en undervisning om dem. Prästen som bringar försoning med det, honom ska det tillhöra.

8 Och prästen som offrar någon mans brännoffer, den prästen ska ha dess skinn själv från brännoffret som han har offrat. 9 Och alla matoffer som är bakade i ugnen och allt som är tillrett i stekpannan och i pannan ska tillhöra prästen som offrar det. 10 Och alla matoffer, ringlade med olja och torra, ska Arons söner ha, den ene lika mycket som den andre.

Gemenskapsoffret

11 Detta är undervisningen om shalomoffer, som han ska offra till Herren (Jahveh).

12 Om han offrar det som en tacksägelsegåva, då ska han offra det med tacksägelseoffret, osyrat bröd blandat med olja, och osyrade kakor smorda med olja och stekta kakor av fint mjöl blandade med olja. 13 Vid sidan av kakorna ska han offra jäst bröd med tacksägelseoffret till sitt shalomoffer. 14 Och av dem ska han offra en av alla från hela offret som ett viftoffer till Herren (Jahveh), och den ska tillhöra den präst som stänker blodet från shalomoffret. 15 Och köttet från hans shalomoffer som tacksägelse ska ätas samma dag som det offras, inget av det får lämnas kvar till morgonen.

16 Men om offret som han offrar är en ed eller ett frivilligt offer, ska det ätas samma dag som det offras och på morgonen ska det överblivna ätas. 17 Men om något av köttet från offret finns kvar till den tredje dagen ska det brännas i eld. 18 Men om något av köttet från hans shalomoffer (gemenskapsoffer) äts på den tredje dagen, ska ingen nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah) ges [offret accepteras inte], det ska inte tillräknas honom som offrar, istället ska det vara en styggelse och den personen (den själ) som äter av det ska bära sin synd.

19 Och kött som vidrör något orent föremål ska inte ätas, det ska brännas i eld. Och köttet, alla rena ska äta köttet. 20 Men den person (själ) som äter av det kött från shalomoffret som tillhör Herren (Jahveh), han har sin orenhet över sig. Den personen (själen) ska huggas av från sitt folk. 21 Den själ som rör vid något orent, som det orena hos en människa eller något orent djur, eller något avskyvärt orent ting, och äter av köttet som offrats som shalomoffer, som tillhör Herren (Jahveh), den själen ska huggas av från sitt folk.

Det feta och blodet

22 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 23 Tala till Israels söner och säg: Ni ska på inget sätt äta något fett, från oxe eller från lamm eller från get. 24 Men det feta från självdöda djur, och fettet från det som är rivet av vilddjur, kan ni använda till andra saker, men ni får på inget sätt äta av det. 25 Vem som än äter det feta från något djur som en man har offrat som ett eldsoffer till Herren (Jahveh), den person (själ) som äter det ska huggas av från sitt folk. 26 Ni ska på inget sätt äta något blod, oavsett om det kommer från en fågel eller ett djur, inte någonstans där ni bor. 27 Vilken själ det än är som äter något blod, den själen ska huggas av från sitt folk.

Prästernas del av gemenskapsoffret

28 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 29 Tala till Israels söner och säg: Den som offrar ett shalomoffer (gemenskapsoffer) till Herren (Jahveh), ska föra fram sitt djuroffer till Herren (Jahveh) från sitt shalomoffer. 30 Hans egna händer ska föra fram offret till Herren (Jahveh), gjort med eld. Det feta med bringan ska han föra fram så att bringan kan viftas som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 31 Och prästen ska bränna det feta på altaret men bringan ska vara Arons och hans söners. 32 Och det högra låret ska han ge till prästen som ett viftoffer från era shalomoffer (gemenskapsoffer). 33 Den bland Arons söner som offrar blodet och det feta från shalomoffret, han ska ha det högra låret som sin del. 34 Viftoffersbringan och viftofferslåret har jag tagit från Israels söner från deras shalomoffer (gemenskapsoffer), och gett det till Aron, prästen, och till hans söner som en förordning (ordagrant ”saker inristat”) för evigt bland Israels söner.

35 Detta är delen av Arons smörjelse, och av hans söners smörjelse, från Herrens (Jahvehs) eldsoffer, den dag han ställde fram dem till tjänst inför Herrens (Jahvehs) ansikte för att tjänstgöra som präster, 36 som Herren (Jahveh) befallt att ge dem från Israels söner den dag han smorde dem som en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) för deras kommande generationer.

Sammanfattning

[Nu sammanfattas offren i kapitel 1-7.]

37 Detta är undervisningen om

brännoffer [3 Mos 1],

matoffer [3 Mos 2]

och syndoffer [3 Mos 4]

och skuldoffer [3 Mos 5]

och invigningsoffer (fyllandet) [av handen, se 3 Mos 8:33]

och shalomoffer (offer för helhet och gemenskap – hebr. shelem) [3 Mos 3],

38 som Herren (Jahveh) befallde Mose på berget Sinai den dag då han befallde Israels söner att offra sina offer till Herren (Jahveh) i Sinais öken.

8

ETT HELIGT PRÄSTERSKAP (kap 8-10)

Arons och hans söners prästvigning

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 2 ”Ta Aron tillsammans med hans söner,

och kläderna

och smörjelseoljan

och en tjur som syndoffer [3 Mos 4:3]

och två baggar

och en korg med osyrat bröd,

3 och samla hela församlingen tillsammans vid ingången till mötestältet.”

4 Och Mose gjorde som Herren (Jahveh) befallt och församlingen samlades tillsammans vid ingången till mötestältet.

5 Och Mose sa till församlingen: ”Detta är de ting som Herren (Jahveh) befallt till att göras. 6 Och Mose förde fram Aron och hans söner och tvättade dem i vatten. 7 Och han satte på honom kläderna [2 Mos 28:39-41] och omgjordade honom med gördeln och klädde honom i ämbetsdräkten [2 Mos 28:39-41] och satte efoden [2 Mos 28:6-14] på honom och omgjordade honom med efodens praktfulla gördel och band fast den [efoden] på honom med den [den praktfulla gördeln]. 8 Och han satte bröstskölden på honom [2 Mos 28:15-30], och i bröstskölden lade han ner Urim och Tummim.

[Urim och Tummim var namnet på de två föremål (troligtvis två mindre stenar eller stavar) som prästen bar i sin prästsköld och som troligtvis användes för att kasta lott, se 2 Mos 28:30; 1 Sam 14:42.]

9 Och han satte huvudbonaden på hans huvud och på hans panna satte han den gyllene plåten, den heliga kronan, som Herren (Jahveh) befallt Mose. [2 Mos 28:36]

10 Sedan tog Mose smörjelseoljan och smorde tabernaklet (hebr. miskan) och allt som fanns därinne och helgade det. 11 Och han stänkte därav på altaret sju gånger, och smorde altaret [2 Mos 27:1-8] och alla dess redskap, både vattenkaret [2 Mos 30:17-21] och dess fundament, till att helga dem. 12 Och han hällde ut smörjelseoljan över Arons huvud [Ps 133] och smorde honom, till att helga honom. 13 Och Mose förde fram Arons söner och satte kläder på dem [2 Mos 28:39-41] och omgjordade dem med gördlar och satte huvudbonader på dem som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

14 Och han förde fram tjuren för syndoffret [3 Mos 4:3], och Aron och hans söner lade sina händer på tjurens huvud för syndoffret. 15 Och han slaktade den och Mose tog blodet och strök det med sitt finger på altarets horn [de fyra hörnen, se 2 Mos 27:2] runtom och renade altaret och hällde blodet vid altarets fot och helgade (avskilde) det till att bringa försoning (täcka över) på det. 16 Och han tog allt det feta som täcker inälvorna, och hinnorna som är över levern och de två njurarna och deras fett, och Mose brände det på altaret. 17 Men tjuren och dess skinn, dess kött och dess avskräde (slaktrester) brände han med eld utanför lägret, som Herren (Jahveh) hade befallt Mose. [2 Mos 29:14]

18 Och han förde fram baggen till brännoffret [3 Mos 1:1-17], och Aron och hans söner lade sina händer på baggens huvud. 19 Och han slaktade den och Mose stänkte blodet på altaret runtomkring. 20 Och han delade baggen i bitar och Mose brände huvudet, bitarna och det feta. 21 Och han tvättade inälvorna och benen i vatten, och Mose brände hela baggen på altaret. Det är ett brännoffer med en söt doft och ett eldsoffer till Herren (Jahveh), som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

22 Och han förde fram den andra baggen, baggen för invigning, och Aron och hans söner lade sina händer på baggens huvud. 23 Och han slaktade den och Mose tog av dess blod och strök det på Arons högra örsnibb, och på tummen på hans högra hand, och på stortån på hans högra fot [2 Mos 29:20]. 24 Och han förde fram Arons söner och Mose strök blod på deras högra örsnibbar, och på tummarna på deras högra hand, och på stortårna på deras högra fot. Och Mose stänkte blodet över altaret runtomkring. 25 Och han tog det feta och länden och allt det feta som var på inälvorna och hinnorna som är över levern och de två njurarna och deras fett, och det högra låret, 26 och från korgen med osyrat bröd som var inför Herrens (Jahvehs) ansikte [2 Mos 25:30], tog han en osyrad brödkaka och en kaka med inoljat bröd och en kaka och lade dem på det feta och på det högra låret. 27 Och han lade allt på Arons händer och på hans söners händer och viftade dem som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 28 Och Mose tog dem från deras händer och brände dem på altaret ovanpå brännoffret, det är invigningen som en söt doft, det är ett eldsoffer till Herren (Jahveh). 29 Och Mose tog bröstet och viftade det som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, det var Moses del av prästvigningsbaggen – som Herren (Jahveh) befallt Mose.

30 Och Mose tog av smörjelseoljan och av blodet som var på altaret och stänkte det över Aron och över hans kläder och över hans söner och över hans söners kläder med honom, och helgade (avskilde) Aron och hans kläder och hans söner och hans söners kläder med honom.

31 Och Mose sa till Aron och till hans söner: ”Koka köttet vid ingången till mötestältet och ät det där med bröd som är i korgen för invigningen som jag har befallt och sagt, Aron och hans söner ska äta det. 32 Och det som blir kvar av köttet och av brödet ska ni bränna i eld. 33 Och ni ska inte gå ut genom ingången till mötestältet på sju dagar, till dess dagarna för er invigning tar slut, i sju dagar ska ni helga er. 34 Som han har gjort denna dag, så har Herren (Jahveh) befallt att göra för att bringa försoning för (täcka över) er. 35 Därför ska ni vistas vid ingången till mötestältet dag och natt sju dagar, och vakta (vaka över) det Herren (Jahveh) förordnat, så att ni inte dör, för så har jag blivit befalld. 36 Så Aron och hans söner gjorde allt som Herren (Jahveh) befallt genom Moses hand.

9

Prästerna börjar sin tjänst

1 Och det skedde på åttonde dagen att Mose kallade på Aron och hans söner och Israels äldste. 2 Och han sa till Aron: ”Ta dig en ung kalv, en tjurkalv (ordagrant: ”son av boskap”), som syndoffer och en felfri (tamim, ren) bagge som brännoffer och offra dem inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 3 Och till Israels söner ska du tala och säga: ”Ta en killing från getterna som syndoffer, och en kalv och ett lamm, båda årsgamla och felfria (tamim, rena) som brännoffer, 4 och en oxe och en bagge till shalomoffer, för att offra inför Herrens (Jahvehs) ansikte och matoffer ringlat med olja, för idag ska Herren (Jahveh) visa sig för er.

5 Och de förde fram det som Mose befallt till öppningen på mötestältet och hela menigheten kom nära och stod inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 6 Och Mose sa: ”Detta är det som Herren (Jahveh) befallt att göra och Herrens (Jahvehs) härlighet (tyngd) ska visa sig för er.”

7 Och Mose sa till Aron: ”Gå till altaret och offra ditt syndoffer och ditt brännoffer och bringa försoning (täck över) för dig själv och för folket, och offra folkets offer och bringa försoning (täck över) för dem, som Herren (Jahveh) befallt.

8 Och Aron gick till altaret och slaktade kalven för syndoffret som var för honom själv. 9 Och Arons söner förde blodet till honom och han doppade sitt finger i blodet och strök det på altarets horn och hällde ut blodet vid foten av altaret. 10 Men det feta och njurarna och hinnorna över levern på syndoffret brände han på altaret, som Herren (Jahveh) befallt Mose. 11 Och köttet och huden brände han i eld utanför lägret.

12 Och han slaktade brännoffret och Arons söner bar fram blodet till honom som han stänkte runt omkring över altaret. 13 Och de bar fram brännoffret till honom med dess delar och huvudet och han brände dem på altaret. 14 Och han tvättade inälvorna och benen och brände dem ovanpå brännoffret på altaret.

15 Och han förde fram folkets offer och tog geten som var folkets syndoffer och slaktade den och offrade den för synd, som det första (folkets första syndoffer).

16 Och han förde fram brännoffret och offrade det i enlighet med föreskrifterna. 17 Och han förde fram matoffret och tog en handfull därav och brände det på altaret vid sidan av morgonens brännoffer.

18 Han slaktade oxen och baggen som shalomoffer som var för folket, och Arons söner förde fram blodet till honom som han stänkte över altaret runt omkring. 19 Och det feta av oxen och baggen, länden och det som täcker inälvorna och njurarna och hinnorna över levern, 20 och de lade det feta på bröststycket och han brände det feta ovanpå altaret. 21 Och bröststycket och det högra låret viftade Aron som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som Mose hade befallt.

22 Och Aron lyfte upp sin hand mot folket och välsignade dem, och kom ner från syndoffret och brännoffret och shalomoffret. [Aron står kvar vid altaret, som är en upphöjd plats, när han välsignar folket.]

23 Och Mose och Aron gick in i mötestältet och kom ut och välsignade folket. Och Herrens (Jahvehs) härlighet (tyngd) visade sig för hela folket. 24 Och det kom en eld från Herrens (Jahvehs) ansikte och slukade brännoffret och det feta på altaret, som när hela folket såg det, ropade och föll ner på sina ansikten.

10

Nadav och Avihos död

1 Och Arons [två äldsta] söner Nadav [betyder ”generös”] och Aviho [betyder ”min far (är) han”] tog sina fyrfat och lade eld i dem och lade rökelse ovanpå och offrade främmande (otillåten – hebr. zarah) eld (hebr. esh) inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som han hade befallt dem att låta bli. 2 Och eld gick ut från Herren (Jahveh) och slukade dem och de dog inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

[Den exakta överträdelsen är inte specificerad, men 2 Mos 30:9 förbjuder att offra främmande rökelse (hebr. ketoret zarah). Det rörde sig om rökelse som inte var förberedd på rätt sätt, se 2 Mos 30:34-38. Ett annat förslag är att de offrade på fel tid, se 2 Mos 30:7-8. Denna händelse ligger säkert till grund för uttalandet i Heb 12:29.]

3 Då sa Mose till Aron:

”Detta är vad Herren (Jahveh) talade och sa:

’Jag blir helgad

i dem som kommer nära mig

och över hela folkets ansikte ska jag förhärligas.’ ”

Aron var tyst (som förstelnad, rörde sig inte, väntade – hebr. damam). [Ordet används ofta vid katastrofer, se Hes 24:17.]

4 Och Mose kallade på Mishael och Eltsafan, Ussiels söner, farbror till Aron, och sa till dem: ”Kom nära, bär bort era bröder från helgedomens åsyn ut ur lägret.” 5 De kom nära och bar bort dem i deras kläder, ut ur lägret som Mose talat.

6 Och Mose sa till Aron och till Elazar och Itamar, hans söner: ”Låt inte era huvuden vara fria [ta inte av er huvudbonaden; låt inte håret vara ovårdat – visa inte yttre tecken på sorg] och riv inte sönder era kläder, för att ni inte ska dö så att vreden kommer över hela folket, men låt era bröder, hela Israels hus begråta elden [som dödade Nadav och Aviho] som Herren (Jahveh) tände. 7 Ni ska inte lämna mötestältets ingång, för att inte dö, för Herrens (Jahvehs) smörjelseolja är över er. Och de gjorde enligt Moses ord.”

8 Och Herren (Jahveh) talade till Aron och sa:

9 ”Drick inte vin eller starka drycker, inte du eller dina söner med dig när ni går in i mötestältet för att inte dö. Det ska vara en förordning (ordagrant ’saker inristat’) för evigt genom dina generationer,

10 för att ni ska skilja mellan heligt

och oheligt

och mellan orent

och rent [här är en kiasm med heligt/rent och oheligt/orent]

11 och för att ni ska undervisa Israels söner alla de förordningar (ordagrant ’saker inristat’) som Herren (Jahveh) talat till dem genom Moses hand.”

12 Och Mose talade till Aron och till Elazar och Itamar, hans söner som var kvar: ”Ta matoffret som återstår av Herrens (Jahvehs) eldsoffer och ät det utan jäst bredvid altaret, för det är högheligt. 13 Och ni ska äta det på en helig plats eftersom det är din föreskrivna del och dina söners föreskrivna del av Herrens (Jahvehs) eldsoffer, för så har jag befallt. 14 Och bringan som viftats och låret som viftats ska ni äta på en ren plats, du och dina söner och dina döttrar med dig, för det är din föreskrivna del och dina söners föreskrivna del som är givet av offret från Israels söners shalomoffer. 15 Låret och bröstet ska de föra fram med eldsoffren av fett, för att vifta det som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och det ska vara ditt och dina söners med dig, det är en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) som Herren (Jahveh) har befallt.”

16 Mose frågade noggrant efter (hebr. darash darash – ordagrant: ”frågande frågade”, vilket förstärker sökandet efter) syndoffersbocken [3 Mos 4:3; 9:15; 10:1], men se, den var uppbränd.

[Orden darash darash är den matematiska mittpunkten av alla hebreiska ord i Torah (de fem Moseböckerna). Det är intressant att det finns totalt 77 dubbelord i Torah som t.ex. ”Abraham, Abraham” (1 Mos 25:19) och ”Noa, Noa” (1 Mos 6:9). Av dessa 77 dubbelord finns det 39:e och mittersta darash, darash just här. Det är mer än en slump att i mitten av alla 304 805 ord i de fem Torah-rullarna är de två ord (ord nummer 152 402 och 152 403) också ett dubbelord som i sin tur är den mittersta av alla 77 dubbelord! Dessutom handlar denna vers om att Mose noggrant söker efter syndabocken vilket pekar på den centrala frågan – vem kan försona oss med Gud? Johannes Döparen (den störste profeten, se Matt 11:11) ger svaret: ”Se, Guds Lamm, som utplånar världens synd”, se Joh 1:29.]

Då blev Mose vred på Elazar och Itamar, Arons kvarvarande söner, och sa:

17 ”Varför har ni inte ätit syndoffret på en helig plats? Det är högheligt, och det har getts till er att bära församlingens överträdelser, att bringa försoning för (täcka över) dem inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 18 Se blodet av det fördes inte in i den heliga platsen, ni skulle verkligen ha ätit det på en helig plats som jag befallde.

19 Och Aron talade till Mose: ”Se, denna dag har de offrat sina syndoffer och sina brännoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och sådana saker har hänt [Nadav och Avihos förseelse] och om jag hade ätit syndoffret idag, skulle det ha blivit accepterat i Herrens (Jahvehs) ögon? 20 När Mose hörde detta var han tillfreds.

11

ETT HELIGT FOLK (kap 11-15)

Rituell orenhet från djur

[Följande fem kapitel handlar om rituell renhet. Den består av sju enheter som alla börjar med ”Herren talade till Mose” (3 Mos 11:1; 12:1; 13:1; 14:1, 33; 15:1; 16:1) och avslutas med en sammanfattning som börjar med orden ”detta är undervisningen vad gäller ...” (3 Mos 11:46-47; 12:7; 13:59; 14:32; 14:54-56; 15:32). Den sjunde och sista sektionen handlar om försoningsdagen, då all rituell orenhet under året blir förlåten.]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron och sa till dem:

Rena och orena landdjur

(5 Mos 14:4-8)

2 Tala till Israels söner och säg: Detta är de djur som ni ska äta av alla de djur som vandrar omkring på jorden. 3 Alla som har klövar, som är kluvna helt igenom, och som [också] idisslar (för upp mat – hebr. maale gera), dem ska ni äta.

[Boskapsdjur, får och getter är partåiga hovdjur, vars klövar är delade i två. Detta är djur som idisslar och har ett komplext magsystem med tre eller fyra kammare. I 5 Mos 14:4-6 nämns totalt tio djur, både boskap och vilda, som är rena. Många olika förslag på vad som gör djuren rena/orena har getts. Det finns flera rent praktiska implikationer som att griskött innehåller trikiner, osv. Men kanske den enklaste förklaringen är att ”israeliternas matsedel” också ska likna ”Guds diet”. Om det inte kunde offras till Gud, då var det inte heller lämpligt att äta. Reglerna kring vad som fick ätas gjorde att israeliterna särskilde sig från andra folk. Det var svårt att ha gemenskap om man inte kunde äta tillsammans, se även Mark 7:19; Apg 10:13, 15, 28. Dessa dietbud har likheter med budet Adam och Eva fick att inte äta från ett visst träd, se 1 Mos 3:2.]

4 Men dessa ska ni inte äta av dem som idisslar eller av dem som har delade klövar:

kamelen för den idisslar men har inte delade klövar,

den är oren för er,

5 och klippgrävlingen [klippdassen, klipphyraxen – hebr. shafan], för den idisslar men har inte delade klövar,

den är oren för er,

6 och harhonan (hebr. arnevet) för den idisslar men har inte delade klövar,

den är oren för er,

7 och grisen, den har delade klövar men den drar inte in mat genom halsen (idisslar inte – hebr. gera lo jigar),

den är oren för er.

[Identifieringen av shafan och arnevet som klippgrävling (klipphyrax) och haren är inte helt kartlagd. Det hebreiska ordet shafan kommer från ett verb som betyder att täcka och gömma. På beskrivningen är det ett skyggt djur som ”gömmer sig” och bor i marken. Den maskulina formen är arnav har att göra med jord, och beskriver ett djur som rör sig på marken. Intressant nog används den feminina formen för honan. En tolkning är att vers 5-6 identifierar en och samma art – hanen och honan.

Ett problem med identifieringen är att varken klipphyraxen eller haren idisslar, enligt Carl von Linnés definition. Dock har haren två typer av avföring. Den första typen är mjuk och har näring kvar. Den äts upp igen av haren och då skapas den andra typen av avföring som är de hårda kulorna som vi ser som harspillning. Klipphyraxens mage är uppdelad i tre avdelningar som processar maten i flera steg. Uttrycket maale gera har använts fem ggr (vers 3, 4, 5, 6) och översätts med ”idissla”, men här den sjätte gången för grisen (vers 7) används en annan fras (hebr. gera lo jigar) som är mer generell att föra in mat genom halsen. Genom att Bibeln använder båda dessa två termer vidgas Bibelns definition av vad idissla är, vilket kan inkludera klippgrävlingens och harens beteende, även om de i modern klassificering av djur inte räknas som idisslare.]

8 Av deras kött ska ni inte äta och deras kadaver ska ni inte vidröra, de är orena för er.

Rena och orena vattendjur

(5 Mos 14:9-10)

9 Detta ska ni äta av allt som finns i vattnet. Allt som har fenor och fjäll i vattnet, i haven och i floderna, det ska ni äta.

10 Och allt som inte har fenor och fjäll i haven och i floderna och allt som rör sig i vattnen, och av alla levande ting som finns i vattnen, de ska vara något avskyvärt (hebr. shiqats) för er. 11 De ska vara något avskyvärt för er, ni ska inte äta av dess kött utan ni ska se dess kadaver som något avskyvärt. 12 Vad det än må vara som inte har fenor och fjäll i vattnet ska vara något avskyvärt för er.

Rena och orena flygande varelser

(5 Mos 14:11-20)

[Det finns olika hebreiska ord för fåglar. I 1 Mos 1:20 och här används hebr. of som beskriver något som flyger. (I parallellpassagen i 5 Mos 14:11 används tsipor som är ett ljudhärmande ord för det kvittrande lätet). Inom den moderna biologins systematik av organismer klassificeras fladdermusen (vers 19) inte som en fågel utan som ett däggdjur. Uppräkningen här uppfyller dock de hebreiska ordens betydelser. Bland de rena fåglarna räknas: höns, duva, anka, gås, ripa, vaktel, kalkon, osv.]

13 Och dessa är de som ni ska betrakta som något avskyvärt bland fåglarna, dem ska ni inte äta, de är något avskyvärt [20 sorters flygande varelser som är orena räknas nu upp]:

örnen

och lammgamen

och fiskgjusen

14 och slagfalken

och gladan (höken)

enligt sitt slag (sin art; klassificering – hebr. min),

15 alla korpar

enligt sitt slag,

16 och strutshonan [hebr. bat jaana]

och nattskärran

och måsen

och höken

enligt sitt slag,

17 och minervaugglan [en liten uggla; hebreiska ordet delar rot med kopp/bägare]

och skarven

och ökenuven

18 och ibisen

och pelikanen

och smutsgamen

19 och storken

och hägern

enligt sitt slag,

och härfågeln (hebr. dochifat)

och fladdermusen.

[Ordet för härfågel delar rot med ord som betyder stöts, slå eller krossa. Det kan syfta på härfågelns läte; ett stötvis upprepat trestavigt ”oop-oop-oop”. Härfågeln är en relativt liten och iögonfallande vacker fågel som i modern tid har utsetts till Israels nationalfågel! Ordet dochifat betyder än idag härfågel. Det är dock tveksamt om ordets betydelse passar på härfågeln, en relativt liten fågel som knappast förknippas med att stöta eller krossa på något sätt. Kanske det istället är hackspettar som avses? Dessa har ju beteendet att hacka i träd, vilket kan ses som en form av att stöta, slå och krossa. I så fall är den aktuella arten i området balkanspett.]

Rena och orena insekter

20 Alla bevingade (flygande) småkryp som går med fyra framfötter ska vara något avskyvärt för er. 21 Men dessa bevingade (flygande) småkryp som går med fyra framfötter, som har två ben intill sina [fyra] fötter, som hoppar över jorden.

[Hebreiskan är väldigt exakt i sin beskrivning. Prepositionen ”fram/på” används för de fyra insekternas fyra ”fötter” (hebr. regel) i vers 21 och sedan beskrivs två kraftigare ben (hebr. kera) som den hoppar med. Totalt är det alltså sex fötter och två ben, vilket korrekt beskriver de sex gångbenen på denna grupp av insekter.]

22 Av dem kan ni äta dessa,

den svärmande gräshoppan

enligt sitt slag,

den förtärande gräshoppan

enligt sitt slag,

och skalbaggen

enligt sitt slag,

och gräshoppan

enligt sitt slag.

23 Men alla bevingade (flygande) småkryp som har fyra fötter [fram] ska vara något avskyvärt för er.

Orenhet från kadaver

24 Och för dessa ska ni vara orena, vemhelst som kommer i beröring med deras kadaver ska vara oren till kvällen. 25 Och den som bär ett kadaver av dem ska tvätta sina kläder och vara oren till kvällen.

26 Kadavret av varje djur som har delade klövar men inte idisslar är orena för dig, alla som berör dem ska vara orena. 27 Och vadhelst som går på sina tassar bland alla slags fyrbenta djur, dessa är orena för er, vemhelst som kommer i beröring med dess kadaver ska vara oren till kvällen. 28 Och han som lyfter (bär bort) ett kadaver av dem ska tvätta sina kläder och vara oren till kvällen, de är orena för er.

29 Dessa ska också vara orena för er bland de krypande tingen som kryper över jorden:

vesslan och musen och sköldpaddan

enligt sitt slag,

30 och snoken och kameleonten och ödlan och snigeln och mullvaden.

31 Dessa är orena för er bland allt som kryper, vemhelst som rör dem när de är döda ska vara oren till kvällen.

32 Och vad som helst som råkar ramla på dem när de är döda ska vara orent, om det är ett redskap av trä eller kläder eller skinn eller säcktyg, vilket redskap det må vara som man gör något arbete med, det måste läggas i vatten och ska vara orent till kvällen, så ska det bli rent. 33 Och alla lerkärl som de faller ner i, oavsett vad det innehåller, ska vara orent och ni ska krossa det. 34 Och allt kött som man kan äta varpå sådant vatten kommer ska vara orent, och all dryck som man kan dricka i varje sådant kärl ska vara oren. 35 Och varje ting varpå någon del av deras kadaver faller ska vara orent, oavsett om det är ugnen eller olika sorters krukor så ska de krossas, för de är orena och ska vara orena för dig. 36 Men en källa (ett friskt källflöde – hebr. majan) eller brunn (hebr. bor) med samlat (hebr. miqveh) vatten ska vara ren, bara det som kommer i beröring med kadavret ska vara orent.

[För första gången i kapitlet nämns nu något som ska vara rent! Ordet att orena (hebr. tame) har använts 19 ggr hittills i kapitlet, men här kommer det efterlängtade ordet ren (hebr. tahor). Reningen finns i ett flödande ”levande” vatten. Det finns alltså hopp om att orenheten ska tvättas bort. Ordet miqveh används för den bassäng som kom att användas för rituella reningsdop. Samma ord miqveh översätts också med hopp, se Esra 10:2. Rotordet är qavah vars betydelse är att vänta och tvinna sig samman. Det finns hopp att orenheten ska bli ren, och profeten Jeremia använder uttrycket Israels hopp (hebr. Jisrael Miqveh) om Messias, se Jer 14:8; 17:13.]

37 Och om någon del av kadavret faller på något utsäde som ska sås så ska det vara rent. 38 Men om något vatten hälls över säden och någon del av kadavret faller på den då ska den vara oren för dig. [Anledningen kan vara att det blöta spannmålet var förberett för att användas i matlagning och bak, medan det torra inte var det.]

39 Och om något djur som man kan äta av dör, ska den som rör dess kadaver vara oren till kvällen. 40 Och den som äter av dess kadaver ska tvätta sina kläder och vara oren till kvällen, också den som burit kadavret ska tvätta sina kläder och vara oren till kvällen.

41 Och alla krypande ting som kryper över jorden ska vara något avskyvärt, det ska inte ätas. 42 Vadhelst som går på buken och vadhelst som går på alla fyra eller vadhelst som har fler ben bland alla krypande ting som kryper över jorden, de ska ni inte äta, för de är något avskyvärt. 43 Ni ska inte göra er själva styggelser med något krypande ting som kryper, inte heller ska ni göra er själva orena med dem, så att ni blir orena. 44 För jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim), ni ska därför helga er själva och vara heliga, för jag är helig. Ni ska inte orena er själva på något sätt med något krypande ting som kryper över jorden. 45 För jag är Herren (Jahveh) som för er ut ur Egyptens land för att vara er Gud (Elohim). Ni ska därför vara heliga, för jag är helig.

Sammanfattning

46 Detta är undervisningen om:

djur (boskap, fyrfotadjur) [vers 2-8]

och om flygande varelser [vers 13-19]

och om alla levande varelser som rör sig [i stora stim] i vattnen [vers 9-12]

och om alla varelser som kryper på (svärmar över) jorden [insekter, vers 20-23]

47 För att göra åtskillnad mellan det orena

och det rena

och mellan djur som kan ätas

och djur som inte kan ätas.

[Primärt har denna distinktion att göra med att särskilja det judiska folket, se Rom 14:3-15; Apg 10:9-29. Jesus förklarar all mat ren, se Mark 7:19.]

12

Rituell orenhet från barnafödande

[Efter födseln är kvinnan oren i sju dagar, följt av en reningstid på flera veckor i hemmet. Är det en pojke är det drygt en månad (33 dagar) och en flicka är det den dubbla tiden drygt två månader (66 dagar). Det svenska ordet ”oren” har en negativ klang, men ordet används i den judiska traditionen även positivt om Torah-rullen. Händerna på den som rör vid den ”orenas”. Betydelsen är alltså att den är så helig att den inte får vidröras. För en nybliven mor handlar orenheten och den långa reningstiden om att ge kvinnan tid att återhämta sig. Det är en tid för vila och ro. En av anledningarna till den rituella orenheten vid barnafödande är troligtvis kontakten med blod, se 3 Mos 15:19-24.]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels söner och säg: Om en kvinna har blivit gravid och föder (blivit befruktad och fött) en pojke, då ska hon vara oren i sju dagar enligt dagarna för avskiljning för hennes menstruation ska hon vara oren. 3 Och på den åttonde dagen ska han omskäras (ordagrant: ska köttet på hans förhud omskäras) [1 Mos 17:10-14]

4 33 dagar ska hon sedan fortsätta med sin blodrening.

Hon ska inte vidröra några heliga föremål

och inte komma till tabernaklet förrän hennes reningsdagar är fullbordade.

5 Men om hon föder en flicka ska hon vara oren två veckor som under sin menstruation

och 66 dagar ska hon fortsätta med sin blodrening.

Offer

6 Och när dagarna för hennes rening är fullbordade, för en son eller för en dotter, ska hon föra fram ett årsgammalt lamm som brännoffer [3 Mos 1:1-17] och en ung duva eller turturduva som syndoffer [reningsoffer, se 3 Mos 4:3] vid ingången till mötestältet, till prästen 7 som ska offra det inför Herrens (Jahvehs) ansikte och bringa försoning för henne. Och hon ska vara ren från sitt blod.

Sammanfattning

Detta är undervisningen om henne som har fött en pojke eller flicka. 8 Om hon inte kan föra fram ett lamm ska hon föra fram två duvor eller två unga turturduvor, den ena som brännoffer, den andra som syndoffer och prästen ska bringa försoning för henne och hon ska vara ren.

[Det var detta offer Jesu mor Maria (Mirjam) offrade, se Luk 2:22-24.]

13

Rituell orenhet från mögelsvamp

1 

[Följande stycke (kap 13-14) handlar om hudsjukdomar och mögel på textilier eller husväggar. Det hebreiska ordet som används är tsaraat som beskriver olika yttringar av mögelsvamp.

Eftersom den grekiska översättningen Septuaginta använde det grekiska ordet lepra, kom termen att förknippas med det engelska ordet ”leprosy” och sjukdomen spetälska (även kallad lepra eller Hansens sjukdom). Det grekiska ordet användes om fiskfjäll och beskriver också hud som flagar. Sjukdomen lepra påverkar förvisso huden, men det hebreiska ordet (och även det grekiska) är en generell term för verkningarna orsakade av mögelsvamp. Drabbas någon av tsaraat på huden (människans utsida) brukar vi kalla det en svampinfektion, däremot om det är kläder/textilier eller hus/husväggar som drabbas används ordet mögel. Kärnbibeln använder båda dessa ord. Följande personer i GT drabbades av denna sjukdom, förutom Mose (2 Mos 4:6) och fyra män (2 Kung 7:3): Mirjam (4 Mos 12:10), Ussia (2 Kung 15:5), Naaman (2 Kung 5:1) och Gechasi (2 Kung 5:27).

I den judiska traditionen är denna åkomma en varning eller ett straff från Gud för den som ägnar sig åt skvaller eller förtal. Att bli isolerad och inte kunna samtala med någon är ett lämpligt straff för den som har en ”ond tunga” (hebr. lashon hara) – ett uttryck som också brukar översättas med just skvaller eller förtal, se Ps 34:14. Mirjam drabbades av tsara när hon talade illa om sin bror Mose, se 4 Mos 12:1, 10.

På samma sätt när denna åkomma drabbar ett hus så anses det vara en varning eller ett straff för den som är snål eller ohjälpsam och inte vill dela med sig eller låna ut till sin medmänniska. Här handlar straffet om att man måste ställa ut samtliga ägodelar till allmänt beskådande utanför huset under minst en vecka (3 Mos 14:36). Då är det lätt att se om man har ljugit och sagt att man inte har det som någon annan behöver eller om man säger att man själv är fattig fast man egentligen inte är det.]

Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 När en människa får på huden på sin kropp (sitt kött) något som

reser sig (en svullnad)

eller ett utslag (skabb)

eller en ljus fläck

och det är på hans hud på hans kropp (kött) som en fläck med svampinfektion (mögel – hebr. tsaraat), då ska han föras fram till prästen Aron eller till en av hans söner, prästerna. 3 Och prästen ska titta på fläcken på huden på kroppen (köttet), och om håret i fläcken har blivit vitt och om fläcken ser djupare ut än huden på hans kropp är det en fläck med svampinfektion (mögel), och prästen ska se på (undersöka) honom och förklara honom oren.

1 – Ljus fläck på huden

4 Om den ljusa fläcken blir vit i huden på hans kropp och inte ser djupare ut än huden och om håret på den inte blir vitt, då ska prästen stänga in (isolera) honom som har fläcken i sju dagar. [Den initiala tiden för karantän var alltid en vecka när orsaken till sjukdomen inte var uppenbar.] 5 Och prästen ska se på (undersöka) honom den sjunde dagen, och se, om fläcken är oförändrad när han ser på (undersöker) den och fläcken inte har spridit sig på huden, då ska han stänga in (isolera) honom i ytterligare sju dagar. [Totalt två veckors karantän.] 6 Och prästen ska se på (undersöka) honom en andra gång den sjunde dagen, och se, om fläcken har blivit mörk och fläcken inte har spridit sig på huden, ska prästen förklara honom ren, då är det en sårskorpa och han ska tvätta sina kläder och vara ren. 7 Men om sårskorpan sprider ut sig i huden efter det att prästen har synat honom för hans rening, då ska han synas av prästen ännu en gång. 8 Och om prästen ser att fläcken har spridit sig på huden, då ska prästen förklara honom oren, det är en svampinfektion (mögel).

2 – Upphöjning på huden

9 När fläcken med svampinfektion (mögel) finns på en människa, då ska han bli förd till prästen, 10 och prästen ska se på (undersöka) honom, och se om upphöjningen är vit i huden och om håret har blivit vitt och det finns friskt kött i upphöjningen, 11 då är det en gammal svampinfektion (mögel) på huden på hans kött och prästen ska förklara honom oren, och han ska inte stänga in (isolera) honom för han är oren. 12 Och om svampinfektionen (möglet) sprider ut sig på huden och svampinfektionen (möglet) täcker hela hans hud som har fläcken, från hans huvud till hans fötter, oavsett var prästen ser (undersöker), 13 då ska prästen överväga och se om svampinfektionen (möglet) täcker hela hans kropp (kött). Han ska förklara honom ren som har plågan, allt har blivit vitt, han är ren. 14 Men när det friska köttet visar sig på honom ska han vara oren. 15 Och prästen ska se på (undersöka) det friska köttet och förklara honom oren, för det friska köttet är orent, det är svampinfektion (mögel). 16 Om det friska köttet vänder igen och ändras till vitt, ska han komma till prästen. 17 Och prästen ska se på (undersöka) honom, och se om fläcken har blivit vit, då ska prästen förklara honom ren som har haft fläcken – han är ren.

3 – Böld

[Job drabbades av bölder, se Job 2:7 och en av de tio plågorna över Egypten var bölder, se 2 Mos 9:9-11.]

18 Och köttet där det i dess hud fanns en böld, är botat. 19 Och om det på platsen för bölden istället finns en vit upphöjning, eller en ljus fläck, vit och något rödaktig, och den visas för prästen, 20 och om prästen när han ser (undersöker) den och den ser lägre ut än huden och dess hår har blivit vitt, ska prästen förklara honom oren, det är en fläck med svampinfektion (mögel) som har brutit ut från bölden. 21 Men om prästen ser på (undersöker) den och ser att där inte finns några vita hår och om det inte är lägre än huden men är mörkare, då ska prästen stänga in (isolera) honom i sju dagar. 22 Och om det sprider ut sig i huden ska prästen förklara honom oren, det är en plåga (sjukdom). 23 Men om de ljusa fläckarna stannar på sin plats och inte breder ut sig är det en böld och prästen ska förklara honom ren.

4 – Brännskada på huden

24 Om det finns något kött i huden som är brännskadat av eld, och det friska köttet med brännsåret har en vit ljus fläck, rödaktig eller vit, 25 då ska prästen se på (undersöka) den och se om håret på den ljusa fläcken har blivit vitt och se (undersöka) om fläcken är lägre än huden. Då är det en svampinfektion (mögel) som har brutit ut i brännsåret, därför ska prästen förklara honom oren. Det är en fläck med svampinfektion (mögel). 26 Men om prästen ser på (undersöker) den och ser att där inte finns några vita hår och att det inte är lägre än huden men är mörkare, då ska prästen stänga in (isolera) honom i sju dagar. 27 Och prästen ska se på (undersöka) honom den sjunde dagen, och om det har spridit ut sig över huden ska prästen förklara honom oren. Det är en fläck med svampinfektion (mögel). 28 Men om den ljusa fläcken stannar på sin plats och inte sprider sig i huden men är lite mörkare, då är det en upphöjd brännskada och prästen ska förklara honom ren, för det är en inflammation i brännskadan.

5 – Hårbortfall på huvud eller skägg

29 Om en man eller kvinna har en fläck på huvudet eller i skägget, 30 då ska prästen se på (undersöka) fläcken och se om den ser djupare ut än huden och om där finns gult tunt hår, då ska prästen förklara honom oren. Det är torra fjäll och svampinfektion (mögel) på huvudet eller i skägget. 31 Och om prästen ser fläcken med fjäll och ser att den inte är djupare än huden och att det inte finns några svarta hår i den, då ska prästen stänga in (isolera) den som har fläcken med fjäll i sju dagar. 32 Och på sjunde dagen ska prästen se på (undersöka) fläcken och se om fjällen inte har spridit sig och om det inte finns något gult hår och om fjällen inte ser ut att ligga djupare än huden. 33 Han ska bli rakad men fjällen ska han inte raka, och prästen ska stänga in (isolera) honom i ytterligare sju dagar. 34 Och på sjunde dagen ska prästen se på (undersöka) fjällen, och se, om fjällen inte har spridit sig i huden och om de inte ser ut att vara djupare än huden, då ska prästen förklara honom ren och han ska tvätta sina kläder och vara ren. 35 Men om fjällen sprider ut sig på huden efter tvättningen, 36 ska prästen se på (undersöka) honom och se om fjällen har spridit sig på huden, prästen ska inte leta efter gula hår. Han är oren. 37 Men om fjällen när han ser dem har stannat och det finns svarta hår som vuxit upp där, då är fjällen botade, han är ren och prästen ska förklara honom ren.

6 – Ljusa fläckar på huden

38 Om en man eller kvinna har ljusa fläckar på huden på sin kropp, vita ljusa fläckar, 39 då ska prästen se på (undersöka) och se om de ljusa fläckarna på huden på deras kropp är mörkare vita. Då är det en frätande fläck som växer på huden. Han är ren.

7 – Skallighet

40 Den man vars hår faller av hans huvud han är skallig men han är ren. 41 Och han vars hår faller av från delar av hans huvud mot ansiktet, han är pannskallig, men han är ren. 42 Och om det på det skalliga huvudet eller på den skalliga pannan blir ett vitt rödaktigt sår är det en svampinfektion (mögel) som kommit fram på hans skalliga huvud eller hans skalliga panna. 43 Då ska prästen se på (undersöka) och se om det upphöjda såret är vitt rödaktigt på hans skalliga huvud eller hans skalliga panna, som en svampinfektion (mögel) visar sig i huden på kroppen, 44 han är en man som lider av svampinfektion (mögel). Han är oren. Prästen ska förklara honom totalt oren (orent oren), hans fläck är på hans huvud.

Svampinfektioner – sammanfattning

[Detta sammanfattande stycke berör de som har blivit diagnostiserade med någon av de ovanstående sju olika fallen.]

45 Och den som lider av svampinfektionen (möglet), hans kläder ska rivas söner och hans huvud rakas, och han ska täcka över sin överläpp och ropa ”Oren, oren”. [Hebr. tame tame!] 46 Alla dagar som fläcken är på honom ska han vara orenad. Han är oren. Han ska bo ensam (isolerad), utanför lägret ska han ha sin boplats.

Rening från mögel på textilier/kläder

47 Kläderna som plågan med möglet (svampinfektionen) är i, oavsett om det är yllekläder eller linnekläder, 48 om det är vävt eller stickat, av linne eller av ull, oavsett det är skinn eller någonting tillverkat av skinn, 49 och om fläcken är grönaktig eller rödaktig i kläderna eller på skinnet, på det vävda eller på det stickade eller på någonting tillverkat av skinn, är det en fläck med mögel (svampinfektion) och ska visas för prästen. 50 Och prästen ska se på (undersöka) fläcken och stänga in (isolera) det som har fläcken i sju dagar. 51 Och han ska se på (undersöka) fläcken den sjunde dagen. Om fläcken har spridit sig i kläderna, antingen i det vävda eller i det stickade eller på skinnet eller i någonting som är tillverkat av skinn, då är fläcken ett frätande mögel (svampinfektion). Det är orent. 52 Han ska därför bränna den klädnaden, oavsett om det är vävt eller stickat, av ull eller linne eller någonting av skinn där fläcken är ett frätande mögel (svampinfektion). Det ska brännas i eld.

53 Men om prästen ser på (undersöker) och ser att fläcken inte har spridit sig i klädnaden, varken i det vävda eller i det stickade eller i någonting av skinn, 54 då ska prästen befalla att de tvättar det som fläcken varit på och han ska stänga in (isolera) det i ytterligare sju dagar. [Totalt två veckors karantän.] 55 Och prästen ska se på (undersöka) fläcken efter att den är tvättad och se om färgen inte har förändrats och om fläcken inte har spritt ut sig, är den oren. Du ska bränna den i eld. Den fräter inåt antingen den är inuti eller utanpå. 56 Men om prästen ser på (undersöker) och ser att fläcken har mörknat efter att den har tvättats, då ska han riva ut den ur plagget eller ur skinnet eller ur väven eller ur det stickade. 57 Och om det fortfarande syns i klädnaden eller i det vävda eller i det stickade eller i någonting av skinn, då är det en fläck som sprider sig. Du ska bränna det som har fläcken med eld. 58 Och klädnaden, vävd eller stickad eller vad som än är tillverkat av skinn, det som du ska tvätta, om fläcken försvinner från det, då ska det tvättas en andra gång och det ska vara rent.

Sammanfattning

59 Detta är undervisningen om fläckar med mögel (svampinfektion) i kläder av ull eller linne, antingen det är vävt eller stickat, och om allting av skinn, för att förklara det rent eller för att förklara det orent.

14

Rening från hudsjukdomar

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Detta är undervisningen för den som lidit av svampinfektionen (möglet – hebr. tsaraat) under dagarna för hans rening. Han ska föras till prästen, 3 och prästen ska komma ut från lägret och se på (undersöka) och se om fläcken med svampinfektion (mögel) är botad från svampinfektionen (möglet). 4 Sedan ska prästen befalla att man tar till den som blivit ren, två fåglar, levande och rena och cederträ och karmosinröd färg [hebr. toleah – färgämnet från den torkade kroppen av honan av masken coccus ilicis, se Ps 22:6] och isop. 5 Och prästen ska befalla att en av fåglarna dödas i ett lerkärl över rinnande vatten. 6 Sedan ska han ta den levande fågeln och cederträet och det röda och isopen och ska doppa det och den levande fågeln i blodet från fågeln som dödades över det rinnande vattnet. 7 Och han ska stänka det sju gånger över den som blivit fri från svampinfektionen (möglet) och han ska förklara honom ren och ska låta den levande fågeln flyga iväg över det öppna fältet (ordagrant över fältets mun).

8 Och den som har blivit ren ska tvätta sina kläder och raka av allt sitt hår och tvätta sig själv i vatten så att han blir ren, och därefter ska han komma in i lägret och ska stanna utanför sitt tält i sju dagar. 9 Men på den sjunde dagen ska han raka av allt sitt hår och sitt skägg och sina ögonbryn, allt hår ska han raka av, och han ska tvätta sina kläder och han ska tvätta sin kropp och han ska vara ren. 10 På den åttonde dagen ska han ta två felfria lamm av hankön och ett lamm av honkön som är årsgammalt och felfritt, och tre tiondelars [av ett efa mått] av fint mjöl för ett matoffer blandat med olja och ett mått olja [0,3 liter]. 11 Och prästen som ska göra honom ren ska ställa fram mannen som ska bli ren och dessa ting inför Herrens (Jahvehs) ansikte vid dörren till mötestältet. 12 Och prästen ska ta ett av lammen av hankön och offra det som ett skuldoffer och måttet av olja och vifta dem som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 13 Och han ska slakta lammet på platsen där han ska döda syndoffret och brännoffret, på en helig plats, för liksom syndoffret är prästens så är även skuldoffret. Det är högheligt. 14 Och prästen ska ta en del av blodet från skuldoffret och prästen ska stryka det på den högra örsnibben på honom som ska bli ren och på tummen på hans högra hand och på stortån på hans högra fot. [3 Mos 8:23] 15 Och prästen ska ta en del av oljan och hälla den i sin vänstra handflata, 16 och prästen ska doppa sitt högra finger i oljan som är i hans vänstra hand och ska stänka av oljan med sitt finger sju gånger inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 17 Och resten av oljan som är i hans hand ska prästen stryka på den högra örsnibben på honom som ska bli ren och på tummen på hans högra hand och på stortån på hans högra fot ovanpå blodet från skuldoffret. 18 Och resten av oljan som är i prästens hand ska han hälla över huvudet på honom som ska bli ren och prästen ska bringa försoning för honom inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

19 Och prästen ska offra syndoffret och bringa försoning för honom som ska bli ren från sin orenhet och efteråt ska han döda brännoffret. 20 Och prästen ska offra brännoffret och matoffret ovanpå altaret och prästen ska bringa försoning för honom och han ska vara ren.

21 Och om han är fattig och inte kan ge så mycket då ska han ta ett lamm som skuldoffer som ska viftas för att bringa försoning för honom och en tiondels fint mjöl blandat med olja som ett matoffer och ett mått olja. 22 Och två turturduvor eller två unga duvor som han har möjlighet att ge, och den ena ska vara till syndoffer och den andra till brännoffer.

23 Och han ska föra fram dem till prästen på den åttonde dagen för sin rening, till dörren på mötestältet inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 24 Och prästen ska ta lammet till skuldoffer och måttet med olja och prästen ska vifta dem som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 25 Och han ska döda lammet till skuldoffer och prästen ska ta en del av blodet från skuldoffret och stryka det på den högra örsnibben på honom som ska bli ren och på tummen på hans högra hand och på stortån på hans högra fot. 26 Och prästen ska hälla av oljan i handflatan i sin vänstra hand, 27 och prästen ska stänka med sitt högra finger en del av oljan som är i hans vänstra hand sju gånger inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 28 Och prästen ska ta av oljan som är i hans hand och stryka på den högra örsnibben på honom som ska bli ren och på tummen på hans högra hand och på stortån på hans högra fot ovanpå platsen med blodet från skuldoffret. 29 Och resten av oljan som är i prästens hand ska han hälla över huvudet på honom som ska bli ren och prästen ska bringa försoning för honom inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

30 Och han ska offra den ena turturduvan eller unga duvan, vilket han kan ge, 31 efter vad han har möjlighet att ge, den ena som syndoffer och den andra som brännoffer tillsammans med matoffret, och prästen ska bringa försoning för honom som ska bli ren inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 32 Detta är undervisningen om den som är drabbad av svampinfektion (mögel), vars hand inte har möjlighet att ge det som (egentligen) krävs för att bli ren.

Rening från mögel på husets väggar

[På samma sätt som textilier och kläder kunde drabbas av mögel (3 Mos 13:47-59), kunde även husets väggar drabbas.]

33 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron och sa:

34 När ni kommer till Kanaans land som jag ska ge er som en besittning, och jag lägger fläckar av mögel (svampinfektion) på ett hus i landet för er besittning, 35 och den som äger huset ska komma och berätta för prästen och säga: ”Det ser ut som om det är fläckar i mitt hus.”

36 Då ska prästen befalla att man tömmer huset innan prästen går in och ser (undersöker) fläckarna, så att allt som finns i huset inte blir orent, och därefter ska prästen gå in och se på (undersöka) huset. 37 Och han ska se på (undersöka) fläckarna, om fläckarna finns på väggarna i huset med ihåliga stråk, grönaktiga eller rödaktiga, som ser ut att vara fördjupningar i väggen, 38 då ska prästen gå ut från huset till husets dörr och stänga (låsa) huset sju dagar. 39 Och prästen ska komma tillbaka den sjunde dagen och ska låsa upp (öppna) och se (undersöka) om fläckarna har spridit sig på husväggarna. 40 Då ska prästen befalla att man tar bort stenarna som fläcken finns på och man ska kasta dem på en oren plats utanför staden. 41 Och han ska se till att huset blir skrapat inuti runt omkring och de ska hälla ut det lösa materialet [putsen] som de skrapat bort utanför staden på en oren plats. 42 Och de ska ta andra stenar och sätta på platsen för dessa stenar och han ska ta annat murbruk och ska putsa (bokstavligt plåstra om) huset.

43 Och om fläckarna kommer tillbaka igen och visar sig i huset efter det att han har tagit bort stenarna och efter att han har skrapat huset och efter att det är putsat, 44 då ska prästen komma och se (undersöka) och se om fläckarna har spridit sig i huset. Det är ett frätande mögel (svampinfektion) i huset. Det är orent. 45 Och han ska bryta ner huset, dess stenar och dess timmer och allt murbruk från huset, och han ska bära bort det utanför staden till en oren plats. 46 Dessutom ska den som har gått in i huset medan det varit stängt (låst) vara oren till kvällen. 47 Och den som ligger i huset ska tvätta sina kläder och han som äter i huset ska tvätta sina kläder.

Ritualer för rening från mögel på husets väggar

48 Och om prästen kommer in och ser på (undersöker) den och ser att fläcken inte har spridit sig i huset efter att huset blivit putsat, då ska prästen förklara huset rent eftersom fläcken är botad. 49 Och för att rena huset ska han ta två fåglar och cederträ och karmosinröd färg [hebr. toleah – färgämnet från den torkade kroppen av honan av masken coccus ilicis, se Ps 22:6] och isop. 50 Och han ska döda en av fåglarna i ett lerkärl över rinnande vatten. 51 Och han ska ta cederträet och isopen och den karmosinröda färgen och den levande fågeln och ska doppa det i blodet från fågeln som dödades och i det rinnande vattnet och stänka det på huset sju gånger. 52 Och han ska rena huset med blodet av fågeln och med det rinnande vattnet och med den levande fågeln och med cederträet och isopen och den karmosinröda färgen. 53 Men han ska låta den levande fågeln flyga ut ur staden till det öppna fältet (ordagrant: över fältets mun) och bringa försoning för huset och det ska vara rent.

Sammanfattning

54 Detta är undervisningen om alla sorters plågor (sjukdomar) med svampinfektion (mögel) och fjällighet, 55 och för mögel (svampinfektioner) på kläder och på hus, 56 och om upphöjningar och om fjällningar och om ljusa fläckar, 57 för att instruera om när (vilken dag) det är orent och när det är rent. Detta är undervisningen om mögel (svampinfektion – hebr. tsaraat).

15

Rituell orenhet från flytningar

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron och sa:

Män

2 Tala till Israels söner och säg till dem: När någon man (hebr. ish ish) har en flytning från sitt kött [ofrivillig sädesuttömning], är han oren på grund av detta. [Ordet kött (hebr. basar) används eufemistiskt till de manliga och kvinnliga könsorganen eller områdena av kroppen i detta kapitel. Se även Hes 16:26; 23:20.] 3 Och detta är hans orenhet i det här fallet, om hans kropp har en flytning eller hans kropp hindras från hans flytning, är det hans orenhet.

4 Varje säng som han som har en flytning ligger på är oren, och varje möbel som han sitter på är oren. 5 Och vemhelst som rör hans säng ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 6 Och han som sitter på någonting som han med flytningen har suttit på, ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 7 Och den som rör kroppen på honom som har en flytning ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 8 Och om han som har en flytning spottar på honom som är ren, då ska han tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 9 Och varje sadel som han som har en flytning rider på ska vara oren. 10 Och vemhelst som vidrör något som varit under honom som har en flytning ska vara oren till kvällen, och han som har burit (flyttat på) något av dessa ting ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 11 Och vemhelst som vidrör honom som har en flytning och inte har sköljt sina händer i vatten, han ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 12 Och redskap av lera (keramik) som han med flytningen har kommit i beröring med ska krossas, och varje redskap av trä ska sköljas i vatten.

13 Och när han som har flytningen är ren från sin flytning ska han räkna för sig själv sju dagar [jfr 3 Mos 12:2; 13:4; 15:19] för sin rening och tvätta sina kläder och bada sig själv i rinnande vatten och ska vara ren. 14 Och på den åttonde dagen ska han ta åt sig två turturduvor eller två unga duvor och komma inför Herrens (Jahvehs) ansikte till dörren på mötestältet och ge dem till prästen. 15 Och prästen ska offra dem, den ena som syndoffer och den andra som brännoffer, och prästen ska bringa försoning för honom inför Herrens (Jahvehs) ansikte för hans flytning. 16 Om någon mans säd lämnar honom (spills vid sidan) vid ett samlag, då ska han tvätta sin kropp i vatten och vara oren till kvällen. 17 Och varje plagg och varje skinn varpå (den spillda) säden från samlaget finns ska tvättas med vatten och vara orent till kvällen. 18 Även kvinnan som mannen legat med när säden förspilldes, de ska båda bada sig själva i vatten och vara orena till kvällen.

Kvinnor

19 Om en kvinna har ett bekymmer och hennes bekymmer i kroppen är blod, ska hon vara avskild (separerad, isolerad) i sju dagar, och vemhelst som rör henne ska vara oren till kvällen. 20 Allting som hon ligger på under sin avskildhet ska vara orent och allting som hon sitter på under sin avskildhet ska vara orent. 21 Och vemhelst som rör hennes säng ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 22 Och vemhelst som rör någonting som hon suttit på ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen. 23 Och om det är på hennes säng eller någonting som hon suttit på, när han rör det är han oren till kvällen. 24 Och om någon man ligger hos henne kommer hennes orenhet över honom, han ska vara oren i sju dagar, och hela sängen som han legat på ska vara oren. 25 Om en kvinna har problem med sin menstruation många dagar utöver hennes avskildhet, eller om det rinner utöver tiden för hennes avskildhet, alla dagar av hennes orsak till orenhet ska vara som dagarna för hennes avskildhet. Hon ska vara oren. 26 Varje säng som hon ligger i alla dagar som hennes blödning varar ska för henne vara som sängen för hennes avskildhet och allt som hon sitter på ska vara orent, liksom orenheten för hennes avskildhet. 27 Och vemhelst som rör dessa ting ska vara oren och ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och vara oren till kvällen.

28 Men om hon blir ren från sin blödning ska hon räkna sju dagar och sedan ska hon vara ren. 29 Och på den åttonde dagen ska hon ta två turturduvor eller två unga duvor och föra dem till prästen till dörren på mötestältet. 30 Och prästen ska offra den ena som syndoffer och den andra som brännoffer och prästen ska bringa försoning för henne inför Herrens (Jahvehs) ansikte för hennes orenhet med blödningen.

Sammanfattning

31 Så ska ni avskilja Israels söner från deras orenhet för att de inte ska dö i sin orenhet när de befläckar mitt tabernakel bland dem. 32 Detta är undervisningen om honom som har en flytning och om honom vars säd lämnar honom så att han blir oren av det, 33 och om henne som är oren av sin menstruation och om honom som har en flytning, om mannen och om kvinnan och om honom som ligger med henne som är oren.

16

FÖRSONINGSDAGEN – då all orenhet blir försonad

[I detta kapitel beskrivs försoningsdagen (jom kippur; det bibliska namnet är jom hakippurim – ordagrant ”försoningarnas dag”), se 3 Mos 23:27-28. Detta är den heligaste dagen och har kommit att kallas Joma – Dagen.]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose efter att Arons två söner [Nadab och Abihu] dött, när de offrade inför Herrens (Jahves) ansikte och dog [3 Mos 10:1-2], 2 och Herren (Jahveh) sa till Mose:

Tala till Aron din bror, att inte komma när som helst in till den heliga platsen innanför förhänget [2 Mos 25:17-22], framför nådastolen som är ovanpå arken, så att han inte dör, för jag ska visa mig i molnet ovanpå nådastolen. [Nådastolen var arkens lock med en 1,25 m lång och 0,75 m bred utsmyckning i rent guld, se 2 Mos 25:17.]

Förberedande offer för översteprästen

[Fem djuroffer krävdes: en ung tjur, två getter och två baggar.]

3 Så ska Aron komma in till den heliga platsen: med en ung tjur, en tjurkalv (ordagrant: en son av boskapen), som syndoffer [3 Mos 4:3] och en bagge som brännoffer [3 Mos 1:1-17]. 4 Han ska klä sig i heliga linnekläder, han ska ha linnebyxor på sin kropp och ska vara omgjordad med en linnegördel och med en linneturban ska han vara klädd. Detta är de heliga kläderna, därför ska han tvätta sin kropp i vatten och sedan klä sig i dem.

[Översteprästen hade i vanliga fall en färggrann skrud med guld och ädelstenar, se 2 Mos 28:39-41; 39:29. De enklare vita linnekläderna var de övriga prästernas ämbetsdräkt. När nu översteprästen ska klä sig lika enkelt som alla andra präster, visar det profetiskt att Jesus måste bli som en av oss, sann människa, för att kunna ge oss försoningen. Heligheten förstärks också av att sju gånger i detta kapitel upprepas frasen ”för honom själv” när det gäller offer, se vers 6 (2 ggr), vers 11 (3 ggr), vers 17 och 24.]

5 Av Israels söners församling ska han ta två bockar till syndoffer och en bagge till brännoffer.

Sammanfattning: syndoffer och syndabocken

6 Aron ska offra sin syndofferstjur, som är för honom själv, och bringa försoning för sig själv och för sitt hushåll. 7 Han ska ta två bockar och ställa fram dem inför Herrens (Jahvehs) ansikte, vid ingången till församlingens mötestält (tabernaklet).

[Denna vers visar profetiskt det som sker när Barabbas får byta plats med Jesus. Lotten kastas mellan två identiska getter. Barabbas betyder faderns son och Jesus är Faderns Son. Därför kan Jesus ta människans plats medan Barabbas får Jesu nåd, se Matt 27:15-26.]

8 Aron ska kasta lott om de två bockarna, en lott för Herren (Jahveh) och en lott för syndabocken (hebr. azazel).

[Hebr. azazel antas komma från de hebreiska orden get (hebr. ez) och vända bort (hebr. azal). Så tolkar översättarna som översatte till grekiska 200 f.Kr. som valde översättningen ”getabocken som går bort”. En annan tolkning av ordet som ett abstrakt substantiv ”fullständigt ta bort”. Bocken som försvinner för gott och ses aldrig mer blir då en bild på synden som är helt borttagen. Inom judisk tradition tolkas azazel som en beskrivning på platsen dit bocken går (baserat på ordet gezerah i vers 22 som beskriver ett ”avhugget” land). En modernare judisk tolkning är en referens till en demon Azazel som nämns i Första Henoks bok (ca 300-100 f.Kr.), det finns dock inget i stöd i Bibeln för en sådan tolkning att demoner är involverade i att ta bort synd.]

9 Aron ska föra fram den bock, över vilken Herrens lott fallit, och offra den som syndoffer. 10 Men geten, på vilken lotten föll att bli en syndabock, ska ställas fram levande inför Herren, för att bringa försoning med den och låta den gå som syndabock ut i ödemarken (öknen).

Detaljerade instruktioner

[Ceremonin består av fyra huvuddelar:

1. En tjur offras som syndoffer för prästerna, se vers 11-14

2. En bock offras för folkets synd (Heb 9:21-22; 1 Tim 2:5), vers 15-17

3. Blandning av tjurens och getens blod, vers 18-19

4. Syndabocken sänds iväg, vers 20-22

Efter dessa fyra delar sker en avslutande del, se vers 23-28]

11 Aron ska föra fram syndofferstjuren som är för honom själv och ska bringa försoning för sig själv och för sitt hushåll och ska döda syndofferstjuren som är för honom själv. 12 Han ska ta ett rökelsekar fullt med brinnande kol av eld från altaret inför Herrens ansikte och sina händer fulla av söt rökelse som finfördelats (malts) och föra det innanför förhänget. 13 Han ska placera rökelsen ovanpå elden inför Herrens (Jahves) ansikte, så att molnet av rökelse kan täcka nådastolen som är ovanpå vittnesbördet (arken), så att han inte dör. 14 Han ska ta av tjurens blod och stänka det med sitt finger ovanpå nådastolens ansikte österut och framför nådastolen ska han stänka av blodet med sitt finger sju gånger.

[Den östra sidan av nådastolen är dess framsida. Tabernaklet, och senare templet, placerades alltid så att ingången var vänd mot öster. Därav följer att även arken och nådastolen blir placerade så att de alltid vänds med framsidan mot öster. Därför kan man säga att Gud blickar österut när han sitter på nådastolen, kerubernas vingar är ju hans tron. Öster är ett väderstreck som inte bara betyder en viss riktning i förhållande till omgivningen. I detta ord, hebr. kedem, ligger många fler betydelser. Öster är ett av de två eviga väderstrecken, till skillnad från norr och söder som har sina begränsningar vid respektive pol. Öster handlar om det eviga perspektivet också på det sättet att det ser både bakåt och framåt samtidigt. Det är ett ord som knyter ihop tidens begränsning med evighetens gränslöshet. Det är också ett ord som handlar om möten, att möta sig själv och att möta Gud. Det är när man blickar bakåt ett ord som innebär att man gör bokslut med det som har varit. På samma sätt när man blickar framåt ser man profetiskt vad som ska komma. Det är även ett ord som talar om vägledning, vilket är precis det man får när man profetiskt blickar framåt. I förståelsen av ordet öster ligger inte bara människans möjlighet att se hela sitt liv, utan också förståelsen av Gud som den som står utanför tid och rum och ser allting samtidigt från sitt evighetsperspektiv.]

15 Sedan ska han [prästen] slakta folkets syndofferbock och bära in blodet bakom förhänget. Han ska göra på samma sätt som med tjurblodet: han ska stänka det ovanpå nådastolen och framför nådastolen. 16 På det sättet ska han rena det allra heligaste från Israels söners (folks) orenheter på grund av deras överträdelser i alla deras synder. På samma sätt ska han göra med församlingens mötestält [uppenbarelsetältet, tabernaklet, som innehåller det heliga och allra heligaste] som står mitt ibland dem och är omgivet av deras orenhet. 17 Ingen människa får vistas i församlingens mötestält när han [Aron, översteprästen] går in för att bringa försoning på den heliga platsen, till dess att han kommer ut och har bringat försoning för sig själv och för sitt hushåll och för hela Israels församling.

18 Han ska gå ut till altaret som är framför Herren (Jahveh) och bringa försoning för det, och han ska ta av tjurens blod och av bockens blod och placera det ovanpå altarets horn runtom. [2 Mos 27:2. Altaret har fyra horn, ett i varje hörn. Hornen på altaret representerar makt.] 19 Han ska stänka av blodet ovanpå det med sitt finger sju gånger och rena det och helga det från Israels söners (folks) orenhet.

20 När han har avslutat försoningen av den heliga platsen och av församlingens mötestält och altaret, ska han föra fram den levande geten. 21 Aron ska lägga båda sina händer på den levande getens huvud och bekänna över den alla Israels folks missgärningar och alla deras överträdelser i alla deras synder och lägga dem på getens huvud och sända iväg den till ödemarken, i handen på en man som är redo [någon som ska leda ut geten i ödemarken, det är öknen öster om Jerusalem].

[Här talas också profetiskt om vad som skulle ske med Jesus. När översteprästerna slår Jesus i ansiktet uppfylls denna förebild, se Matt 26:67; Mark 14:65; Joh 18:22.]

22 Bocken ska bära alla deras missgärningar till ett obebott land, och han ska låta geten gå ut i ödemarken.

23 Aron ska komma in i församlingens mötestält och ska ta av sig linnekläderna som han tog på sig när han gick in till den heliga platsen och han ska lämna dem där. 24 Han ska tvätta sin kropp med vatten på den heliga platsen och sätta på sig sina (egna) kläder och komma fram och offra sitt brännoffer och folkets brännoffer och bringa försoning för sig själv och för folket. 25 Det feta av syndoffret ska han bränna på altaret.

26 Den man som ledde ut syndabocken ska tvätta sina kläder och bada sin kropp i vatten och sedan komma in i lägret. 27 Syndofferstjuren och syndoffersgeten vars blod bars in för att bringa försoning på den heliga platsen ska bäras bort utanför lägret, och de ska brännas i eld, deras hud och deras kött och deras avskräde (slaktrester). 28 Den som bränner dem ska tvätta sina kläder och bada sin kropp i vatten och därefter ska han gå in i lägret.

Försoningsdagen – en återkommande förordning

29 Detta ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) för er. I 7:e månaden på den 10:e dagen [10:e tishri, infaller i sept/okt] ska ni rannsaka er själva [ordagrant: ”ödmjuka era själar”; detta inkluderar ofta fasta, se Ps 35:13; Jes 58:3, 10] och inte utföra något arbete alls, oavsett om det är någon från ert eget land eller en främling som vistas bland er. 30 På den dagen ska översteprästen bringa försoning för er, för att rena er så att ni blir rena från alla era synder inför Herren (Jahveh). 31 Det ska vara en sabbatsvila för er och ni ska rannsaka era själar. Det ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”).

[Det ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) upprepas tre gånger, se vers 29, 31 och 34. När saker upprepas två gånger är det för att markera att det är extra viktigt. Här upprepas det tre gånger och därmed vet vi att det inte bara är något viktigt utan absolut nödvändigt.]

32 Översteprästen, som han ska smörja, och som han ska helga till tjänstgöring i översteprästens ämbete i sin fars ställe, ska bringa försoning och ska ta på sig linnekläder, de heliga kläderna. 33 Han ska bringa försoning för den heliga helgedomen och han ska bringa försoning för församlingens mötestält och för altaret och han ska bringa försoning för översteprästen och för allt folket i församlingen.

34 Detta ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) för er, för att bringa försoning för Israels söner (folk), för alla deras synder, en gång om året. Och han gjorde som Herren hade befallt Mose.

17

ETT HELIGT FOLK (kap 17-20)

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Aron och hans söner och alla Israels söner och säg dessa ord till dem som Herren (Jahveh) har befallt. Säg:

Kött offrat till avgudar

3 Om någon (ordagrant: ”och, man, man” – betonar att det är ett generellt förbud) av Israels hus slaktar en ko, ett lamm eller en get i eller utanför lägret, 4 och inte för fram djuret till mötestältets (hebr. óhel meed) ingång för att bära fram det som en offergåva åt Herren (Jahveh) framför Herrens (Jahvehs) tabernakel (hebr. miskan), ska det tillräknas den mannen som blodskuld. Han har spillt blod, och han ska utrotas ur sitt folk. 5 Därför ska Israels barn komma med sina slaktdjur som de brukar slakta ute på marken, fram till Herren, till mötestältets ingång, till prästen, och slakta dem där som ett shalomoffer (gemenskapsoffer) åt Herren (Jahveh). 6 Prästen ska stänka blodet på Herrens (Jahvehs) altare vid ingången till mötestältet och bränna fettet till en ljuvlig doft för Herren (Jahveh). 7 De ska inte mer offra sina slaktoffer till de håriga bockar (onda andar, satyrer, skogsdemoner – hebr. sair) som de i trolös avfällighet håller sig till. Detta ska vara en evig stadga för dem, från släkte till släkte.

8 Och du ska säga till dem: Om någon (ordagrant: ”och, man, man”) av Israels hus eller av främlingarna som bor bland dem, offrar ett brännoffer eller ett slaktoffer 9 och inte för fram det till mötestältets ingång för att offra det åt Herren, ska den mannen utrotas ur sitt folk.

Förbud att äta blod

10 Om någon (ordagrant: ”och, man, man”) av Israels hus eller av främlingarna som bor bland dem förtär något blod, ska jag vända mitt ansikte mot den som äter blodet [3 Mos 3:17] och utrota honom ur hans folk. 11 För kroppens (varje varelses) liv (själ) är i blodet, och jag har gett er det för altaret, för att bringa försoning för era liv (själar). Det är blodet som bringar försoning genom livet (själen) som är i det. 12 Därför säger jag till Israels barn: Ingen av er ska äta blod. Främlingen som bor ibland er ska inte heller äta blod.

Förbud att äta kött av kvävda djur

13 Om någon (ordagrant: ”och, man, man”) av Israels barn eller av främlingarna som bor bland dem fäller ett villebråd av fyrfotadjur eller en fågel av det slag som får ätas, ska han låta blodet rinna ut och täcka över det med jord. 14 För varje kropps liv är dess blod. Därför säger jag till Israels barn: Ni ska inte äta någon kropps blod, för varje kropps liv är dess blod. Var och en som äter det ska utrotas. 15 Och var och en som äter ett självdött eller ihjälrivet djur, vare sig han är infödd eller främling, ska tvätta sina kläder och bada sig i vatten och vara oren ända till kvällen. Då blir han ren. 16 Om han inte tvättar sina kläder och badar sin kropp, kommer han att bära på skuld.

18

Otillåtna sexuella relationer

Ett annorlunda folk

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels barn och säg till dem:

[Vers 2b-5 formar en kiasm där frasen ”Jag är Herren” både ramar in stycket och betonas centralt i vers 5. Orden göra/gör, påbud, förordningar och hålla är nyckelord som speglas i varje nivå.]

Jag är Herren (Jahveh),

er Gud (Elohim).

3 Ni ska inte göra som man gör i Egypten,

där ni har bott.

Ni ska inte heller göra som man gör i Kanaans land,

dit jag för er.

Ni ska inte vandra i (leva efter) deras [Egyptens och Kanaans]

stadgar (förordningar, ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta lagar).

4 Mina påbud (bindande juridiska beslut) ska ni göra,

och mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”)

ska ni hålla (vaka över)

för att vandra efter dem.

Jag är Herren(Jahveh),

er Gud (Elohim).

5 Ni ska hålla (vaka över)

mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”)

och mina påbud (bindande juridiska beslut);

den människa som gör dem ska leva genom (i) dem.

Jag är Herren (Jahveh).

Otillåtna nära sexuella relationer

[Incest och sexuella relationer mellan nära släktingar är förbjudna. Ordet ”närma sig” används i vers 6, 14 och 19 och ramar in stycket. Ett centralt ord som används 24 gånger i vers 6-19 är nakenhet (hebr. ervah) som även kan översättas genitalierna och används också för sexuella relationer. Totalt 11 verser (vers 7-17) börjar alla med det ordet. Det finns en tydlig struktur med flera kiasmer:

Släkting – inte närma dig, vers 6

  Din mor, vers 7

    Din fars hustru, vers 8

      Din syster, vers 9

        Ditt barns dotter, vers 10

      Din halvsyster, vers 11

    Din fars syster, vers 12

  Din mors syster, vers 13

Din fars brors hustru – inte närma dig, vers 14

  Din sons hustru, vers 15

  Din brors hustru, vers 16

  En kvinna och hennes dotter, vers 17

  En kvinna och hennes syster, vers 18

Kvinna under menstruation – inte närma dig, vers 19

Incest tas upp även i följande passager: 1 Mos 19:30-38; 20:12; 35:22; 49:4; 2 Sam 13:1-14. Dessa bibliska regler ligger som grund för många länders lagar. I Israel straffas den som har sexuella relationer med sina egna barn med fem års fängelse. I svensk lagstiftning regleras incest i 6 kap. 7 § brottsbalken där straffet är högst två år. Mellan helsyskon är straffet fängelse i högst ett år.]

6 [Släkting]

Ingen man (hebr. ish ish – upprepningen av ”man” betonar att det är ett generellt förbud) ska närma sig en nära släkting (kött av eget kött) för att blotta hennes nakenhet (ha en sexuell relation med henne).

Jag är Herren (Jahveh).

[Vers 7-13 formar en kiasm med 7 förbjudna nära relationer. I en kiasm hör ämnen ofta parvis ihop. Första och sista, andra och näst sista, osv. Här rör sig kiasmen utåt i släktskap, från mor, far, barn och sist barnbarn. Moderns sida (vers 7, 13), faderns sida (se vers 8, 12), följt av syskon (vers 9, 11) och sist barnbarn (vers 10).]

7 [Din mor]

Din fars nakenhet och din mors nakenhet ska du inte blotta,

hon är din mor;

du ska inte blotta hennes nakenhet (ha en sexuell relation med henne).

[Hör tematiskt ihop med vers 13 – incest på din mors sida av släkten är förbjudet. Se även 1 Mos 35:22; 1 Kor 5:1.]

8 [Din fars hustru]

Din fars frus nakenhet ska du inte blotta (ha inte en sexuell relation med henne),

hon är din fars nakenhet [eftersom man och hustru är ”ett kött”, se 1 Mos 2:24; 49:4].

[Hör tematiskt ihop med vers 12 – incest på din fars sida av släkten är förbjudet. Detta var känt som en otillåten relation långt innan lagen, som t.ex. med Ruben, se 1 Mos 35:22. Även bland hedningar var detta inte accepterat, se 1 Kor 5:1. Trots detta var det en medveten synd av Davids son Avshalom, se 2 Sam 16:22.]

9 [Din syster]

Din systers nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med din syster)

– oavsett om det är din fars dotter eller din mors dotter, född hemma eller borta.

[Hör tematiskt ihop med vers 11 – incest mellan syskon är förbjudet. Förbudet gäller en syster på alla tänkbara sätt, tidigare äktenskap, utanför äktenskapet, osv.]

10 [Ditt barns dotter]

Din sondotters

eller dotterdotters nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med dina barnbarn),

för de är din egen nakenhet.

[Centralt i kiasmen (som rört sig tematiskt utåt i släktledet) förbjuds också incest med barnbarn.]

11 [Din halvsyster]

Din faders hustrus dotters nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med en halvsyster),

för hon är av din fars släkt och hon är din syster;

du ska inte blotta hennes nakenhet (ha en sexuell relation med henne).

12 [Din fars syster]

Din faders systers nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med din faster),

för hon är av din fars släkt.

13 [Din mors syster]

Din mors systers nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med din moster),

för hon är av din mors släkt.

14 [Din fars brors hustru]

Din fars brors nakenhet ska du inte blotta,

du ska inte närma dig hans hustru (du ska inte ha sexuellt umgänge med din farbrors hustru),

för hans hustru är din [ingifta] faster.

[Ordet ”närma” ramar in den första kiasmen som började i vers 6, samtidigt inleds nästa stycke här som avslutas med ”närma dig” i vers 19.]

15 [Din sons hustru]

Din sonhustrus nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med din svärdotter),

hon är din sons hustru,

hennes nakenhet ska du inte blotta.

16 [Din brors hustru]

Din brors hustrus nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med din svägerska),

för det är din brors nakenhet.

[Här finns ett undantag när en broder dör och han och hans fru inte har några barn. Leviratäktenskapet beskrivs i 5 Mos 25:5-10 och är frivilligt för båda parter, dock krävs en chalitzah-ceremoni för att lösa änkan att bli fri att gifta om sig.]

17 [Kvinna och hennes dotter]

En kvinnas nakenhet

och hennes dotters nakenhet ska du inte blotta (du ska inte ha sexuellt umgänge med en mor och hennes dotter);

hennes sondotter eller hennes dotterdotters nakenhet ska du inte blotta,

för de är ju nära släktingar

– det är depraverat (oanständigt, en skändlighet – hebr. zimah) [3 Mos 19:29; 20:14].

[Hebr. zimah kommer från zamam som betyder tänka och fantisera, se även vers 22 och 23.]

18 [Kvinna och hennes syster – inte giftermål]

Och du ska inte ta en kvinna och hennes syster som hustru,

och skapa fiendskap (rivalitet) mellan dem,

och blotta båda deras nakenhet medan din första fru lever (du ska inte ha sexuellt umgänge med två systrar).

[Jakobs giftermål med Leah och Rakel är ett exempel på vilka problem detta skapar, se 1 Mos 29:23-30.]

19 [Kvinna under menstruation och efter födsel]

Du ska inte närma dig [jfr vers 6, 14] en kvinna och blotta hennes nakenhet (ha sexuellt umgänge med henne) när hon har menstruation och är ceremoniellt oren.

[Den ceremoniella reningen inkluderar både månadsreningen (3 Mos 15:33) och perioden på 40 respektive 80 dagar efter barnafödande (3 Mos 12:2), se även 3 Mos 15:24; 20:18.]

Andra otillåtna sexuella relationer

[Tidigare stycke (vers 6-19) handlade om förbjudna sexuella relationer inom familjen. Nästföljande stycke (vers 20-23) behandlar förbjudna sexuella relationer utanför familjen. Här beskrivs en nedåtgående spiral i depraverat beteende, se även Rom 1:24-27. Det börjar med äktenskapsbrott, fortsätter med barnoffer, män som ligger med män, män som ligger med djur och sist en kvinna som försöker para sig med ett djur. I vers 20 och 21 används hebreiska ordet för säd, zera. Skrivsättet gör att detta stycke betonar frukten av sexualiteten, dvs. barn. Otukt med en annan kvinna producerar ett utomäktenskapligt barn (utanför släkten). Det är inte som det är tänkt med en familj, men det blir i alla fall ett mänskligt liv. Nästa steg är att ett barn offras till Molok och dödas. En sexuell relation mellan två män kan inte producera ett barn, och en man eller kvinna som har sex med ett djur (som inte ens är en människa) kan omöjligt producera en avkomma.]

20 [Äktenskapsbrott]

Och med din nästas hustru ska du inte ligga (ha sexuellt umgänge med) och ge din säd,

och på så sätt bli oren tillsammans med henne.

[Äktenskapsbrott förbjöds också i 2 Mos 20:14; 5 Mos 5:18; Joh 8:2-5 och straffades med döden för båda parter, se 3 Mos 20:10; 22:22. Allvaret i denna överträdelse beror på att äktenskapet var instiftat av Gud, se 1 Mos 2:18, 24; Ords 2:17; 18:22; Mal 2:14.]

21 [Barnoffer till avgudar]

Du ska inte låta din säd [dina avkomlingar, barn] offras (passera) [genom eld] åt [den ammonitiska avguden] Molok [som betyder ”kung”, se 1 Kung 11:7];

du ska inte ohelga din Guds namn.

Jag är Herren (Jahveh). [Bara Gud är ”Kung” – inte ”Molok”.]

[Den vanligaste beskrivningen av denna kanaaneiska avgud är att den var gjord av brons och ihålig – med en mänsklig kropp och en oxes huvud. Den satt på en tron av brons med händerna utsträckta, förberedda att ta emot offret. Man eldade i statyn och runt statyn så den hettades upp. Föräldrarna offrade sedan sina barn på de rödglödgade armarna medan ljudet av trummor och cymbaler dränkte barnets skrik. Enligt judisk tradition sägs att det fanns sju nivåer av tillbedjan av Molok. För att nå den första nivån krävdes ett offer av en fågel, den andra en get, den tredje ett får, den fjärde en kalv, den femte unga tjurar och den sjätte en tjur. För den sjunde och högsta ockulta nivån krävdes ett barnoffer. Bara de som offrade sin son till Molok fick tillträde dit. De ”skrin” som refereras till i Amos 5:25-27 och Apg 7:43 kan vara miniatyrer som illustrerar dessa olika nivåer. Det råder olika uppfattningar om denna beskrivning är kopplad till sederna för offret till Molok, Bibeln anger dock att det handlar om barnoffer och eld, se Hes 16:20-21; Ps 106:37-38; Jer 7:31.]

22 [Med en man – homosexualitet]

Du ska inte ligga i säng med en man (ha sexuellt umgänge med honom) som med en kvinna

– det är avskyvärt!

[I hebreiskan förstärks allvaret i varningen genom att både verbet ligga och substantivet för säng används. Att verbet står i formen yiktol förstärker också intensiteten, att en man verkligen inte ska ligga i säng och ha en fullbordad sexuell relation med honom, som han har med en kvinna. Termen avskyvärt (hebr. toeva) används bara fem gånger i den här boken, och det är i detta sammanhang, se 3 Mos 18:22, 26, 27, 29, 30; 20:13. Genom hela Bibeln fördöms den homosexuella akten, se 1 Mos 19:5; 3 Mos 20:13; Dom 19:22; Rom 1:27; 1 Kor 6:9; 1 Tim 1:10.]

23 [Med ett djur – tidelag]

Du ska inte ligga (ha sexuellt umgänge) med ett djur, så att du blir oren;

och ingen kvinna ska stå framför ett djur (för att ha sexuellt umgänge med det)

– det är galenskap (förvirring; naturvidrigt – bryter mot naturens ordning) [hebr. tevel används här och i 3 Mos 20:12]!

[På samma sätt som förbud mot homosexualitet och tidelag står intill varandra här i Tredje Moseboken har de följts åt i svensk lagstiftning. Fram till 1944 kunde homosexuella handlingar bestraffas med straffarbete i högst två år. År 1944 avkriminaliserades både homosexualitet och tidelag, men från och med 1 april 2014 blev tidelag på nytt straffbart. Även om ordet homosexualitet är relativt nytt, så är fenomenet inte nytt. Jesus visar på äktenskapets höga standard, och hur en del har avstått för himmelrikets skull, se Matt 19:3-12.]

24 Orena er inte med något av detta, för med allt sådant har de folkslag orenat sig, som jag fördriver (kastar ut) för er. 25 Och landet är därför orenat, och jag ska hemsöka deras missgärning på dem, så att landet själv utspyr sina invånare. [3 Mos 20:23-24]

[I detta kapitel beskrivs att sexuell synd är något skändligt (vers 17), avskyvärt (vers 22) och förvirrat (vers 23). Samma nedåtgående moraliska spiral beskrivs av Paulus, se Rom 1:24-32. Guds nåd och tålamod är stort 2 Pet 3:9. Här i Moseböckerna nämns Guds tålamod i fyra generationer, se 1 Mos 15:16. I Korintierbrevet lyfter Paulus fram fem sexuella synder tillsammans med avgudadyrkan och girighet och är tydlig med att ingen som lever så ska ärva Guds rike. Han fortsätter sedan med att sådana har några av er varit, men ni har tvättats rena och blivit helgade och förklarats rättfärdiga i Herren Jesu namn, se 1 Kor 6:9-11. Till äktenskapsbryterskan säger Jesus ”Inte heller jag dömer dig. Gå nu, och synda inte mer”, se Joh 8:11.]

26 [Vers 26-30 formar en kiasm där ordet avskyvärt återkommer fyra ggr.]

Men ni ska hålla mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och påbud (bindande juridiska beslut),

och inte göra något av detta avskyvärda

– det gäller både infödda och invandrare!

27 För allt detta avskyvärda gjorde landets invånare före er,

och landet blev orenat.

28 Gör inte så att landet spyr ut er,

genom att orena det,

på samma sätt som det spydde ut det folk som bodde där före er.

29 För var och en som gör något av detta avskyvärda,

ska bli utstött (avskuren) från sitt folk.

30 Lyd min befallning (mishmar – något som ska vaktas och skyddas),

så att ni inte gör någon av dessa avskyvärda förordningar (traditioner, seder) som man följt före er,

så att ni blir orenade genom dem!

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

19

Var heliga

1 

[Det finns många likheter mellan tio Guds budord och vad som tas upp i detta kapitel:

2 Mos 20:2 – Jag är Herren – 3 Mos 19:3, 4, 10, 14, 16, 18, 25, 28, 30, 31, 34, 36, 37

  2 Mos 20:4-6 – Ristade bilder – 3 Mos 19:4

   2 Mos 20:7 – Guds namn – 3 Mos 19:12

     2 Mos 20:8-12 – Sabbaten, älska Gud – 3 Mos 19:3, 30

     2 Mos 20:12 – Vörda föräldrar, älska din nästa – 3 Mos 19:3

    2 Mos 20:13 – Mord – 3 Mos 19:16

   2 Mos 20:14 – Äktenskapsbrott – 3 Mos 19:29

  2 Mos 20:15 – Stöld – 3 Mos 19:11, 13, 35-36

 2 Mos 20:16 – Falskt vittnesbörd – 3 Mos 19:11, 16

2 Mos 20:17 – Begär – 3 Mos 19:18]

Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till hela Israels folk och säg: Ni ska vara heliga (rena, avskilda) för jag, Herren er Gud är helig.

3 Var och en av er ska

vörda sin mor och sin far [älska medmänniskan]

och hålla mina sabbater [älska Gud].

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

4 Ni ska inte vända er till avgudar

och inte göra er några gjutna gudar.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

5 När ni vill offra shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim) åt Herren (Jahveh), ska ni offra det på sådant sätt att det tillräknas er som nåd (blir välbehagligt, villkorad nåd – hebr. ratson). 6 Det ska ätas samma dag som ni offrar det eller nästa dag. Det som blir över till tredje dagen ska brännas upp i eld. 7 Om det äts på tredje dagen, är det avskyvärt och ger inte nåd (blir inte välbehagligt, villkorad nåd – hebr. ratsah). 8 Den som äter av det måste bära sin skuld, för han har ohelgat det som var helgat åt Herren (Jahveh). Han ska utrotas ur sitt folk.

9 När ni bärgar skörden i ert land, ska du inte skörda till den yttersta kanten av åkern och inte plocka upp ströaxen efter din skörd. 10 Inte heller i din vingård ska du göra någon efterskörd,

och de druvor som fallit av i din vingård ska du inte plocka upp.

Du ska lämna kvar det åt den fattige och åt främlingen.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

Älska din medmänniska

11 [Följande stycke, vers 11-18, består av fyra sektioner som alla avslutas med ”Jag är Herren”. Fyra olika ord för ”medmänniska” används och de är fint fördelade i dessa verser.

Första sektionen använder ”landsman” (hebr. amit) i vers 11. I den andra sektionen används ”medmänniska” (hebr. rea), se vers 13. I den tredje sektionen används båda dessa och även ”folk” (hebr. amme), se vers 15-16. I den sista sektionen – som är crescendot – används alla dessa tre ord och även ”broder” (hebr. ben), se vers 17-18.

De två första enheterna (vers 11-12 och 13-14) avslutas båda med en uppmaning, den första uttryckt i en negation (ohelga) den andra positivt (frukta). Strukturen förstärks också av hur ordet ”inte” (hebr. lo) används. Totalt används det 18 ggr, nio gånger i första halvan, vers 11-14, nio ggr i andra halvan, vers 15-18.]

1. Stöld och lögn – mot er landsman

Ni ska inte stjäla.

Ni ska inte ljuga.

Ni ska inte bedra varandra, mot er landsman.

12 Ni ska inte svära falskt vid mitt namn;

då ohelgar du [singular] din Guds namn.

Jag är Herren (Jahveh).

[Den första handlingen är en fysisk gärning (stöld), följd av tre verbala handlingar. En rabbinsk tolkning är att de fyra handlingarna hör ihop och följer som konsekvens av varandra. En tjuv måste ljuga, bedra och till sist även vittna falskt för att dölja sitt brott. Genomgående i detta kapitel kopplas vårt agerande mot medmänniskor ihop med gudsrelationen, det förstärks också genom att byta från plural ”ni” till det personliga ”du” i vers 12b.]

2. Förtryck och exploatering – mot din medmänniska

13 Du ska inte bedra (förtrycka) din medmänniska –

inte heller råna honom.

Du ska inte hålla inne arbetarens lön över natten. [Han behöver den för att köpa mat åt sig och sin familj.]

14 Du ska inte förbanna en döv person framför hans ansikte.

Du ska inte lägga något i vägen för en blind så att han faller.

Du ska frukta (i vördnad tillbe) din Gud (Elohim).

Jag är Herren (Jahveh).

[Denna sektion har fem förbud. De två första är ett par att inte bedra/råna och sist finns ett par med döv/blind. Centralt står frasen att hålla inne arbetarens lön. På var sin sida om den frasen belyses två aspekter, det första är exploateringen att inte betala ut lön, den andra är hjälplösheten i offret som är utsatt. Strukturen i detta avsnitt gör att inte bara fem lagar räknas upp, uppställningen får läsaren att undersöka sambandet – inte bara lagens bokstav utan anden i undervisningen. I jämförelse med vers 11-12 så nämndes ”vittna falskt”. Där handlade det om någon som drabbades av stöld/lögn och var kapabel att ta ärendet till domstol. Här i vers 13-14 handlar det om de svaga och utsatta som inte har den möjligheten.]

3. Döm opartiskt

15 Ni ska inte döma partiskt –

varken gynna den fattige [bara för att han är fattig],

eller ta den rikes parti [bara för att han är rik och har inflytande].

Du ska döma din landsman på ett rättvist sätt.

16 Du ska inte gå runt och förtala (baktala, spionera på) ditt eget folk.

Du ska inte bara se på [utan att ingripa] om din medmänniskas liv står på spel.

[Ordagrant ”Du ska inte stå på din medmänniskas blod”.]

Jag är Herren (Jahveh).

[Från vers 15 återkommer hebreiska suffixet ka sju ggr, något som ökar närheten till objektet av dina handlingar.]

4. Tillrättavisa öppet – bygg inte upp bitterhet i hjärtat

17 Du ska inte hata din broder i ditt hjärta,

tillrättavisa i stället honom så att du inte blir delaktig i hans synd.

18 Du ska inte hämnas eller bära bitterhet inom dig (bära på oförsonlighet och sårade känslor) mot någon i ditt folk,

älska i stället din medmänniska som dig själv.

Jag är Herren (Jahveh).

Blanda inte

19 Mina stadgar ska ni hålla.

Du ska inte låta två slags djur av din boskap para sig med varandra.

Du ska inte så två slags säd i din åker.

Ta inte på dig klädesplagg av två olika slags garn.

20 Om en man har legat med en kvinna som är en annan mans slavinna

och sädesuttömning har skett, och hon inte har blivit friköpt eller frigiven, ska de straffas men inte dödas eftersom hon inte var fri. 21 Han ska föra fram sitt skuldoffer, en skuldofferbagge, inför Herren, till mötestältets ingång. 22 När prästen med skuldofferbaggen bringar försoning för honom inför Herrens ansikte, får han förlåtelse för den synd han har begått.

23 När ni kommer in i landet och planterar olika slags träd med ätbar frukt, ska ni se deras frukt som deras förhud. I tre år ska ni betrakta dem som oomskurna och inte äta deras frukt. 24 Under det fjärde året ska all deras frukt vara helig som ett tackoffer till Herren, 25 och först under det femte året ska ni äta deras frukt. Så ska ni göra för att de ska ge så mycket större avkastning åt er.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

26 Ni ska inte äta något som innehåller blod.

Ni ska inte befatta er med spådom eller trolldom.

27 Ni ska inte rundklippa kanten av ert hår [för att offra till de döda, se 5 Mos 14:1],

inte heller ska du stympa kanten av ditt skägg.

28 Ni ska inte rista (tatuera) märken på er kropp för någon död

och inte heller bränna in skrivtecken på er.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

29 Vanära (ohelga) inte din dotter genom att låta henne bli prostituerad,

så att landet blir fördärvat av otukt och uppfyllt av skamligheter.

[Ordet vanära är ett rikt ord med betydelsen att inte värdesätta, men har också betydelsen att genomborra, såra, döda och offra. I ordet finns också betydelsen ”att börja” och initiera en process. Betydelsen kan vara att ge bort sin dotter till kanaaneiska fruktbarhetsriter, se Jer 2:20; Hos 2, men också incestförhållande, se 3 Mos 18:17.]

30 Mina sabbater ska ni hålla,

och för min helgedom ska ni visa vördnad.

[Hör tematiskt ihop med vers 3.]

Jag är Herren (Jahveh).

31 Ni ska inte vända er till förtroliga andar [demoner som förställer sig och talar för den döde],

inte heller söka efter spåmän så att ni blir orena genom dem.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

32 För ett grått huvud ska du resa dig upp,

och den gamle ska du ära.

Du ska frukta (respektera, hedra) din Gud.

Jag är Herren (Jahveh).

33 När en främling bor hos er i ert land,

ska ni inte förtrycka honom. 34 Främlingen som bor ibland er ska räknas som infödd hos er. Du ska älska honom som dig själv. Ni har ju själva varit främlingar i Egyptens land.

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

35 Ni ska inte göra orätt i domen

i mått [mätning av längd, men även generellt ord för att mäta torra varor och vätska],

i vikt [mätning av vikt] och

i volym [mätning av vätska (hin-måttet), se Hes 4:11, 16, men även torra varor, se 1 Krön 23:29].

36 Rätt våg [för att väga – även bildligt för att döma]

– rätta stenar [vikter för balansvågen];

rätt efa [standardmått för att mäta torra varor – 22 liter] och

rätt hin [standardmått för att mäta vätska – 3,5 liter]

ska ni ha.

[Dessa två verser som handlar om ärlighet i transaktioner – rätta vikter och mått. Detta stycke relaterar direkt till budorden i vers 11-18 om att inte stjäla, ljuga och bedra, utan att älska sin medmänniska. Standardiserade vikt- och måttenheter omnämns i Hammurabis lagar. Det är intressant att i ett stycke som just handlar om rätt balans står ”vikt” centralt i vers 35. Ordet vikt i vers 35 omgärdas av två ord för mått som balanserar de två måtten efa och hin i vers 36. Vers 35-36 är välbalanserad med orden våg och sten centralt. Även uppställningen av ord illustreras en rätt balanserad våg!]

Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim),

som har fört er ut ur Egyptens land.

37 Så ska ni nu hålla alla mina stadgar och alla mina lagar och följa dem.

Jag är Herren (Jahveh).

20

1 

[Vers 2-27 formar en stor kiasm med flera mindre sektioner. Temat har att göra med vem som står bakom fördömandet av synden: samhället eller Herren (Jahveh).

I vers 3-6 beskrivs hur Guds straff riktas:

A Individen, v3-4

  B Samhället, v5

A Individen, v6]

Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels barn och säg till dem:

Avgudadyrkan – samhället ska straffa

Om någon av Israels barn eller av främlingarna som bor i Israel ger något av sina barn åt Molok, ska han straffas med döden. Folket i landet ska stena honom. [3 Mos 18:21; 2 Kung 3:27; Ps 106:38; Jer 32:35]

Guds straff

3 Jag ska vända mitt ansikte mot den mannen och utrota honom ur hans folk, därför att han gett ett av sina barn åt Molok och orenat min helgedom och ohelgat mitt heliga namn. 4 Om folket i landet ser mellan fingrarna med den mannen när han ger ett av sina barn åt Molok och inte dödar honom,

5 så ska jag själv vända mitt ansikte mot den mannen och mot hans släkt. Och jag ska utrota honom ur folket tillsammans med alla som följt honom och i trolös avfällighet dyrkat Molok.

6 Om någon vänder sig till förtroliga andar [demoner som förställer sig och talar för den döde], och spåmän, för att sälja sig till dem, så ska jag vända mitt ansikte mot honom, och utplåna honom ur hans folk.

Var heliga

7 Ni ska helga er och vara heliga, för jag är Herren (Jahveh) er Gud. 8 Ni ska hålla mina bud och följa dem. Jag är Herren (Jahveh) som helgar er.

[Fem gånger används ”blodskuld” som ordagrant är ”hans/deras blod”, se vers 9, 11, 12, 13, 16.]

9 [Hedra dina föräldrar, se 3 Mos 19:3]

Varje man (hebr. ish ish – upprepningen av ”man” betonar att det är ett generellt förbud) som förbannar sin far eller sin mor

han ska straffas med döden. [2 Mos 20:12; 21:17]

Han har förbannat sin far och sin mor,

han bär på blodskuld.

10 [Man + annan mans kvinna, se 3 Mos 18:20]

Om en man begår äktenskapsbrott med en annan mans hustru,

ska den som begår äktenskapsbrott med sin nästas hustru straffas med döden,

både äktenskapsbrytaren och äktenskapsbryterskan.

11 [Son + faders hustru – incest, se 3 Mos 18:8]

Om en man ligger med en kvinna

som är hans fars hustru så blottar han sin fars nakenhet.

De ska båda straffas med döden.

De bär på blodskuld.

12 [Far + svärdotter – incest, se 3 Mos 18:17]

Om en man ligger med sin svärdotter,

ska de båda straffas med döden.

De har begått en avskyvärd handling.

De bär på blodskuld.

13 [Man + man, se 3 Mos 18:22]

Om en man ligger med en annan man (har sexuellt umgänge med honom)

som en man ligger med en kvinna,

gör de båda något avskyvärt!

De ska straffas med döden.

De bär på blodskuld.

14 [Man + kvinna + hennes mor, se 3 Mos 18:17]

Om en man till hustru tar en kvinna

och dessutom hennes mor,

så är det en skändlighet.

Man ska bränna upp både honom och dem i eld,

för att ingen skändlighet ska finnas ibland er.

15 [Man + djur, se 3 Mos 18:23]

Om en man ligger med ett djur

ska han straffas med döden,

och djuret ska ni döda.

16 [Kvinna + djur, se 3 Mos 18:23]

Om en kvinna gör närmanden mot något djur för att ligga med det,

ska du döda både kvinnan och djuret.

De ska straffas med döden.

De bär på blodskuld.

Blottad nakenhet – Gud straffar

[I följande sektion är det Gud som straffar:]

17 Om en man tar sin syster till hustru,

sin fars dotter

eller sin mors dotter

och ser hennes nakenhet, och hon ser hans nakenhet, är det en skamlig gärning. [3 Mos 18:9]

De kommer att försvinna (skäras bort) inför sitt folks ögon. [Passivformen indikerar att Gud straffar honom.]

Han bär på missgärning, eftersom han har blottat sin systers nakenhet.

18 Om en man ligger med en kvinna som har sin månadsrening och blottar hennes nakenhet,

blottar han hennes blodflöde.

De kommer att försvinna (skäras bort) ur sitt folk. [Passivformen indikerar att det är Gud som straffar dem.]

19 Du ska inte blotta nakenheten hos din mors syster (moster) [3 Mos 18:13]

eller din fars syster (faster) [3 Mos 18:12],

för den som gör det blottar en nära släktings nakenhet.

De kommer att bära på missgärning.

20 Om en man ligger med sin farbrors hustru

blottar han sin farbrors nakenhet.

De kommer att bära på missgärning,

och de kommer att dö barnlösa.

21 Om en man tar sin brors hustru är det en oren gärning. [3 Mos 18:16]

Han blottar då sin brors nakenhet,

och de ska bli barnlösa.

[Detta gäller om brodern lever, om brodern dog barnlös skulle en bror gifta sig (leviratäktenskap) och försäkra sig att brodern fick en ättling, se 1 Mos 38:8; 5 Mos 25:5-10.]

Håll mina bud

22 Ni ska hålla alla mina stadgar och regler och följa dem, för att landet inte ska spy ut er, det land dit jag nu för er så att ni får bo där. 23 Ni ska inte följa sederna hos de folk som jag driver undan för er, för just därför att de gjort som de gjort avskyr jag dem. 24 Därför har jag sagt till er: Ni ska ärva deras land, för jag ska ge er det till arvedel, ett land som flödar av mjölk och honung. Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim), som har avskilt er från andra folk. [3 Mos 18:24-25]

25 Gör alltså skillnad mellan rena och orena fyrfotadjur [3 Mos 11:2-8] och mellan rena och orena flygande varelser (hebr. of) [3 Mos 11:13-19, 20-23], så att ni inte gör er själva avskyvärda på grund av dessa fyrfotadjur eller fåglar eller kräldjur som rör sig på marken, alla dessa djur som jag har avskilt från er som orena. 26 Ni ska vara heliga inför mig, för jag, Herren (Jahveh), är helig. Och jag har avskilt er från andra folk för att ni ska tillhöra mig.

Avgudadyrkan – samhället ska straffa

27 När någon – man eller kvinna – befattar sig med andebesvärjelse eller förtroliga andar [demoner som förställer sig och talar för den döde], ska den personen straffas med döden. Han bär på blodskuld och ska stenas.

21

ETT HELIGT PRÄSTERSKAP (21:1-22:16)

Familjeliv

1 Herren (Jahveh) sa till Mose: Säg till prästerna, Arons söner, säg så här till dem:

Kontakt med döda

Ingen ska bli orenad bland er för någon död bland folket. 2 Men för hans närmaste släktingar, de som står nära honom, det är för hans mor och för hans far och för hans son och för hans dotter och för hans bror, 3 och för hans syster som är en jungfru, som står nära honom och som inte har någon man, för henne kan han bli orenad. 4 Men han ska inte orena sig själv med att råda bland sitt folk och vanhelga sig själv. 5 De ska inte göra sina huvuden skalliga, inte heller ska de raka hörnen på sina skägg, och inte göra några märken på sin kropp.

6 De ska vara heliga för sin Gud (Elohim) och inte vanära deras Guds (Elohims) namn. För Herrens (Jahvehs) eldsoffer och deras Guds (Elohims) bröd som de offrar ska de vara heliga.

Hustru

7 De ska inte ta en hustru som är en sköka eller hädisk, inte heller ska de ta en som är förskjuten från sin man, för han är helgad till sin Gud (Elohim). 8 Därför ska du helga honom, för han offrar sin Guds (Elohims) bröd. Han ska vara helig för dig, för jag är Herren (Jahveh) som helgar dig. Jag är helig. 9 Och dottern till någon präst, om hon vanhelgar sig genom att bete sig som en sköka, vanhelgar hon sin far, hon ska brännas med eld.

Översteprästen

10 [Översteprästen har fler krav än en vanlig präst.]

Och han som är överstepräst bland sina bröder, över vars huvud smörjelseoljan är utgjuten och som är avskild för att ta på sig kläderna, ska inte avtäcka sitt huvud och inte riva sönder sina kläder. 11 Han ska inte gå in till någon död kropp och inte orena sig själv för sin far eller för sin mor. 12 Han ska inte gå ut från helgedomen, inte vanhelga sin Guds (Elohims) helgedom, för hans Guds (Elohims) smörjelseolja är kronan över honom. Jag är Herren (Jahveh).

13 Och han ska ta en hustru när hon är jungfru. 14 En änka eller en frånskild kvinna, eller en hädisk, eller en sköka ska han inte ta, men han ska ta en jungfru av sitt eget folk till hustru. 15 Han ska inte heller vanhelga sin säd bland sitt folk, för jag är Herren (Jahveh) som helgar honom.

16 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 17 Tala till Aron och säg: ”Vem han än är av din säd i dina generationer som har något lyte (en defekt), låt honom inte komma nära för att offra sin Guds (Elohims) bröd. 18 För varje man som har ett lyte (en defekt) ska inte komma nära, en blind man eller en halt eller han som har en platt näsa eller någon överflödig sak (missbildning), 19 eller en man som har deformerade fötter eller deformerade händer, 20 eller som har puckelrygg eller en dvärg eller han som har ett skadat öga eller som har hudutslag eller fjällig hud eller har skadade testiklar [5 Mos 23:1]. 21 Ingen man som har ett lyte (en defekt) av prästen Arons säd (ättlingar) ska komma nära för att offra Herrens (Jahvehs) eldsoffer. Han som har ett lyte (en defekt), han ska inte komma nära för att offra sin Guds (Elohims) bröd. 22 Han ska äta sin Guds (Elohims) bröd, både av det högheliga och av det heliga. 23 Men han ska inte komma nära altaret eftersom han har en defekt, för att han inte ska vanhelga min helgedom, för jag Herren (Jahveh) helgar dem. [5 Mos 23:1] 24 Och Mose talade det till Aron och till hans söner och till alla Israels söner.

22

Regler för att äta mat

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Aron och till hans söner att de ska avskilja sig själva från Israels söners heliga ting som de har helgat (avskilt) åt mig, så att de inte vanhelgar mitt heliga namn med det som de helgar till mig. Jag är Herren (Jahveh). 3 Säg till dem: ”Vemhelst han är av all er säd bland era generationer (för all framtid) som går till de heliga tingen, som Israels söner har helgat till Herren (Jahveh), och har sin orenhet på sig (som är ceremoniellt oren), den personen ska huggas bort från mitt ansikte (min närvaro) [3 Mos 7:20]. Jag är Herren (Jahveh). 4 Oavsett vilken man av Arons släkt (säd, avkomma) som lider av en svampinfektion (mögel) eller ett problem med flytningar, han ska inte äta av det heliga förrän han har blivit ren. Och den som berör någonting som är orent genom de döda eller en man vars säd har lämnat honom, 5 eller vemhelst som rör något krypande djur som man blir oren av, eller en människa som är oren, oavsett vilken orenhet han har. 6 Den själen som har rört något sådant ska vara oren till kvällen och ska inte äta av det heliga förrän han har tvättat sin kropp med vatten. 7 Och när solen har gått ner ska han vara ren och ska därefter äta av det heliga för det är hans mat. 8 Det som är självdött eller rivet av rovdjur ska han inte äta och orena sig själv med. Jag är Herren (Jahveh). 9 De ska hålla (vakta, skydda, bevara) mina sedvänjor, annars bär de synden för det och därför dör de om de vanhelgar. Jag är Herren (Jahveh) som helgar dem.

10 Ingen främling [som inte är av Arons prästsläkt] ska äta av det heliga, en gäst hos prästen eller en inhyrd tjänare ska inte äta av det heliga. 11 Men om prästen köper någon [själ – en slav] för sina pengar ska han äta av det, och han som är född i hans hus, de ska äta av hans kött. 12 Om prästens dotter gifter sig med en främling ska hon inte äta av de heliga offren. 13 Men om prästens dotter blir änka eller frånskild och inte har några barn och återvänder till sin fars hus som i sin ungdom, ska hon äta av sin fars kött. Men ingen främling ska äta av det.

14 Men om en man äter av det heliga ovetandes, då ska han ge en femtedel därav (av dess värde) [som syndoffer, se 3 Mos 5:16; 6:5] och ska ge det till prästen med det heliga. 15 Och de ska inte vanhelga Israels söners heliga ting som de offrar till Herren (Jahveh), 16 eller låta dem bära synden av sin skuld när de äter deras heliga ting, för Jag är Herren (Jahveh) som helgar dem.”

HELIGA RITUALER (22:17-25:55)

[Detta stycke gäller hela folket, se vers 18.]

17 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

Frivilliga offer

[Denna sektion hör ihop med kapitel 1-7. Det som tas upp här är defekter på djuren som diskvalificerar dem från att offras.]

18 Tala till Aron och till hans söner och till alla Israels söner och säg till dem: ”Vem han än är från Israels hus eller från främlingarna i Israel, som vill offra sitt offer för alla sina löften och alla hans frivilliga gåvor som de vill offra till Herren (Jahveh) som brännoffer, 19 han ska av egen fri vilja (ordagrant med villkorad nåd) offra ett felfritt djur av hankön från nötboskapen, från fåren eller från getterna. 20 Men det som har någon defekt (fel, lyte) ska ni inte offra, för det kommer inte att ge er nåd (bli välbehagligt, villkorad nåd – hebr. ratson). 21 Och han som offrar ett shalomoffer till Herren (Jahveh) för att infria sitt löfte, eller ett frivilligt offer av nötboskap eller får, så måste det vara felfritt (hebr. tamim) för att ge nåd (bli välbehagligt, villkorad nåd – hebr. ratson). Det får inte ha någon defekt (fel, lyte).

22 Något blint eller brutet [något brutet ben] eller stympat (något skuret; defekt) eller skrovligt (en utväxt, ett utslag) eller öppet sår eller fjällighet – dessa ska ni inte offra till Herren (Jahveh). Gör inget eldsoffer av dem på altaret till Herren (Jahveh). 23 En oxe eller ett lamm som har någon missbildning (extra utväxt) eller saknar någon kroppsdel (är lemlästat), kan offras som ett frivilligt offer, men för ett löfte (som löftesoffer) ger det ingen nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah). [En oxe är en kastrerad tjur, och är därför inte giltigt som ett offerdjur, se även 5 Mos 17:1.] 24 Ni ska inte offra till Herren (Jahveh) det som är söndermalt, eller krossat eller brutet eller skuret, inte heller ska ni göra något offer av sådant i ert land. 25 Inte heller från en främlings hand ska ni offra Guds (Elohims) bröd av något av detta, eftersom deras förruttnelse är i dem och defekter (lyten) är i dem, ska de inte ge er nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah).”

Rätt offer

26 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

27 När ett nötboskap (tjur/oxe/ko/kalv – hebr. shor) eller ett får (hebr. kesev) eller en get förs fram, ska den stanna sju dagar med sin mor, och från den åttonde dagen och framåt ska det ge nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah) som ett eldsoffer till Herren (Jahveh). 28 Och om det är ett nötboskap (tjur/oxe/ko/kalv – hebr. shor) eller får (lamm – hebr. seh) ska ni inte döda henne och hennes kalv på samma dag. [2 Mos 23:19; 3 Mos 22:28; 5 Mos 22:6, 7] 29 Och när ni vill offra ett tacksägelseoffer till Herren (Jahveh), ska ni offra det av egen fri vilja (ordagrant med villkorad nåd). 30 Det ska ätas samma dag, ni ska inte lämna något av det till morgonen. Jag är Herren (Jahveh).

Sammanfattning

31 Därför ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) mina budord (tydliga befallningar) och göra dem. Jag är Herren (Jahveh). 32 Ni ska inte vanhelga mitt heliga namn utan jag ska vara helig bland Israels söner. Jag är Herren (Jahveh) som helgar er, 33 som förde er ut ur Egyptens land för att vara er Gud (Elohim). Jag är Herren (Jahveh).

23

Herrens högtider

1 

[Herrens (Jahvehs) högtider är mer än bara tillfällen att fira en fest. De högtider som omnämns här är Herrens egna, som han själv har instiftat, för att på ett särskilt sätt vid olika tillfällen under året få ha en extra intim gemenskap med oss som troende och delaktiga i blodsförbundet med Gud, se 1 Mos 1:14. Sabbaten är en högtidsdag som återkommer varje vecka medan de övriga högtiderna återkommer varje år.

Sabbaten handlar om att vi regelbundet behöver avsätta tid då vi släpper vardagens sysslor för att umgås med Gud mer tid än vad som är möjligt när vi också måste ha vårt fokus på vardagligt. Dessa omsorger är i sig själva något som Gud också vill att vi ska ägna oss åt men med sabbaten markeras att vårt umgänge med Gud själv är den viktigaste prioriteringen i våra liv.

De årliga högtiderna har, förutom det som vi i varje högtid ska påminna oss om, också samtliga en tydlig profetisk dimension som pekar mot något som Gud ska göra längre fram. De tre vårhögtiderna tillsammans med pingsten pekar på Messias första besök här på jorden. De har alla fått sin fullbordan i det som Jesus gjorde när han vandrade bland oss och när apostlarna fick fullborda pingstdagen. (Dessa högtider hade då firats i storleksordningen 1 500 gånger.) De tre hösthögtiderna pekar profetiskt på det som vi fortfarande väntar på ska ske när Messias kommer tillbaka till jorden för andra gången.]

Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels söner och säg till dem: Herrens (Jahvehs) högtider (avtalade möten på bestämda tider – hebr. móed), som ni ska utropa (förkunna, proklamera) som heliga sammankomster – dessa är mina högtider (avtalade möten på bestämda tider):

Sabbaten – varje vecka

3 Sex dagar ska arbete utföras. Sjunde dagen är sabbat för högtidlig vila, en helig sammankomst. Du ska inte utföra något arbete. Det är Herrens (Jahvehs) sabbat var du än bor.

[Sabbaten inleds vid solnedgången på fredagskvällen och avslutas på lördag kväll en timma efter solnedgången. Kvällen inleds med ljuständning och ofta en bönegudstjänst i synagogan. Det är ett dygn då man inte arbetar. Man umgås med familjen och går till synagogan. Ingenstans i Nya testamentet befalls de kristna att hålla sabbatsbudet på detta sätt. Jesus säger dock att människan inte är till för sabbaten, utan att sabbaten är till för människan. Vi behöver en dag av vila, en dag att söka Gud enskilt och fira gudstjänst. Se även 2 Mos 20:8-11; 31:12-17; 35:1-3; 4 Mos 28:9-10; 5 Mos 5:12-15]

Påsken (pesach) – 14:e nisan

4 Detta är Herrens (Jahvehs) högtider (avtalade möten på bestämda tider), heliga sammankomster, som ni ska utropa (förkunna, proklamera) på deras bestämda tider. 5 Under den första månaden [nisan, som infaller under mars/april], vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [2 Mos 12:6] den 14:e i månaden är Herrens (Jahvehs) påsk (pesach).

[Just här beskrivs inte påsken utförligare men i 2 Mos 12 finns en detaljerad beskrivning av hur denna dag ska firas. Se även 4 Mos 28:16-23; 5 Mos 16:1-7.]

Det osyrade brödets högtid (matzot) – 15:e nisan och sju dagar

6 På den 15:e dagen i samma månad [nisan, på våren] är Herrens (Jahvehs) det osyrade brödets högtid (hebr. chag matsah). Under sju dagar ska ni äta osyrat bröd. 7 På första dagen ska ni hålla en helig sammankomst och ni ska inte utföra något arbete. 8 Istället ska ni bära fram ett eldsoffer till Herren (Jahveh) i sju dagar. På den sjunde dagen ska ni hålla en helig sammankomst och ni ska inte utföra något arbete.

[Det osyrade brödet är en bild på syndfrihet och talar dels om Jesus, men även om oss som genom Jesu försoningsverk har rätten att ta del av Hans syndfrihet genom frälsningen. Se även 4 Mos 28:24-25; 5 Mos 16:8.]

Förstlingsfruktens högtid (bikkurim) – firas en dag

9 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

10 Tala till Israels barn (söner) och säg till dem: När ni har kommit in i landet som jag ska ge er och skördar dess gröda, då ska du ta en kärve (hebr. omer) av det första av skörden och föra det till prästen. [Den första grödan som skördas är korn, därför är det en kornkärve som bärs fram som förstlingsfrukt vid detta tillfälle.] 11 Han ska vifta kärven inför Herrens (Jahvehs) ansikte så att den ger nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) åt dig. På morgonen efter sabbaten ska prästen vifta den.

12 Och den dag då ni viftar (lyfter) er kärve (hebr. omer) ska du offra ett felfritt årsgammalt lamm av hankön som brännoffer till Herren (Jahveh). 13 Det tillhörande matoffret ska vara två tiondels efa [totalt 5-7 liter] fint mjöl blandat med olja, ett eldsoffer till Herren (Jahveh) som en behaglig väldoft. Det tillhörande dryckesoffret ska vara en fjärdedels hin [0,9 liter]. 14 Du ska inte äta bröd, rostad säd eller ny säd (från årets skörd) förrän denna dag, inte förrän du har burit fram offret till din Gud (Elohim). Det ska vara ett evigt påbud genom alla generationer överallt där ni bor.

[Bikkurim kan infalla både andra och tredje dagen under det osyrade brödets högtid, eftersom det är dagen efter sabbat. Om en vanlig veckosabbat och den högheliga sabbaten som är första dagen i det osyrade brödets högtid infaller efter varandra blir det två sabbatsdagar innan man kan fira förstlingsfruktens högtid. Det kan varit det som inträffade det året då Jesus korsfästes, se Matt 28:1; Mark 11. Pesach firas alltid 14:e nisan och den första dagen i det osyrade brödets högtid den 15:e nisan. Den tredje dagen i osyrade brödets högtid är 17:e nisan. Veckodagarna varierar år från år. År 30 e.Kr. är dock 17:e nisan en söndag. Det året sammanfaller söndagen också med förstlingsfruktens högtid, bikkurim. Tänk om samtidigt som en kärve viftades i templet som ett förstlingsoffer spreds nyheten om att Jesus var uppstånden, se 1 Kor 15:20.

När vi väljer att fira förstlingsfruktens högtid och, även att i enlighet med andra skriftställen i ämnet, ge vår förstlingsfrukt till Herren regelbundet (Ords 3:9; Hes 44:30) då är det ett sätt för oss att markera att vi alltid vill ha Gud först i våra liv. Det finns särskilda välsignelser utlovade när vi lever på det sättet, se Matt 6:19-21.]

Omerräkningen – 49 dagar ska räknas

15 Sedan ska du räkna från morgonen efter sabbaten [samma dag som förstlingsfruktens högtid firas], samma dag som du bär fram kärven (hebr. omer) med ditt viftoffer, sju fulla sabbater. 16 Till morgonen efter den sjunde sabbaten ska du räkna femtio dagar och sedan bära fram ett nytt matoffer till Herren (Jahveh).

[Under sju veckors tid mellan förstlingsfruktens högtid (bikkurim) och pingst (shavuot) räknas 49 dagar. Räkningen kallas omerräkningen eftersom hebr. omer både är ordet för kärve (vers 15) och det volymmått som motsvarade omkring 3 liter, dagsbehovet av manna för en person och den mängd korn man fick ut av kärven (2 Mos 16:36). Intressant är att nästa högtid, shavuot, som också kallas skördefesten (hebr. chag qatsir, se 2 Mos 23:16) har en numerologisk koppling till omerräkningens 49 dagar. Ordet för skörd (hebr. qatsir) används 49 ggr i GT, två av gångerna är i vers 22 i stycket som handlar om shavuot.]

Pingsten (shavuot) – firas sju dagar

17 Du ska [då, på den femtionde dagen] föra ut från ditt hus två stycken bröd till ett viftoffer. De ska göras av två tiondelar av en efa fint mjöl [ca 5-7 liter] och du ska baka dem med jäst som en förstlingsfrukt till Herren (Jahveh).

[Detta är det enda offret i hela Torah som inte bara får, utan ska vara gjort med jäst! Det är signifikativt på flera sätt. För det första är det två bröd som talar om judar och hedningar tillsammans. Men det är också jästen som symboliserar synden i våra liv. När pingsten får sin uppfyllelse i Apg 2 utgjuts den helige Ande över alla människor. Därmed blir det möjligt för oss som syndiga varelser att få del av rättfärdigheten från Gud genom Jesus. På så vis kan vi komma med synden inför Gud utan att bli dömda till evig död, eftersom vi nu får åberopa Jesu blod som gör oss syndfria i Guds ögon trots vår egen syndfullhet. Det är den helige Andes uppgift att övertyga oss om vår synd och behovet av frälsningen som Jesus erbjuder oss.

Denna högtid firas i modern tid bara en eller två dagar, till skillnad från pesach och sukkot som fortfarande firas i sju dagar.]

18 Tillsammans med brödet ska du bära fram sju årsgamla, felfria lamm, en ung tjur och två baggar. De ska vara ett brännoffer till Herren (Jahveh) med deras tillhörande matoffer och dryckesoffer, ett eldsoffer till Herren (Jahveh) som en behaglig väldoft. 19 Du ska också offra en get av hankön som syndoffer och två årsgamla lamm av hankön som ett shalomoffer [ett gemenskapsoffer som alla i familjen åt tillsammans, se 3 Mos 7:11-21].

20 Prästen ska vifta dem tillsammans med brödet från förstlingsfrukten som ett viftoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, med de två lammen. De ska helgas åt Herren (Jahveh) för prästerna. 21 Du ska utfärda ett påbud (förkunna, proklamera) samma dag att det ska vara en helig sammankomst, och du ska inte utföra något arbete. Det ska vara ett evigt påbud överallt där ni bor genom alla generationer.

22 När du nu skördar din hands grödor ska du inte skörda till det yttersta hörnet av din åker eller samla in efterskörden av din gröda. Istället ska du lämna detta till de fattiga och främlingarna. Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim).

[Flera exempel på detta finns i Bibeln. Rut plockade ax på Boaz åker, se Rut 2:2; Jesus och lärjungarna gick genom ett sädesfält, se Mark 2:23. Se även 3 Mos 19:9-10; 5 Mos 24:19-22.]

Shofarhögtiden (jom teroah) – 1:a tishri

(4 Mos 29:1-6)

23 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

24 Tala till Israels barn (söner) och säg: I 7:e månaden [tishri – sept/okt], på första dagen i månaden ska ni hålla en sabbatsvila, en minnesdag (då ni kommer ihåg) med höga ljud [rop och shofarstötar, se 4 Mos 29:1], en helig sammankomst. 25 Du ska inte utföra något arbete och du ska bära fram ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

[Denna högtid kallas även trumpethögtiden eller basunhögtiden. Profetiskt pekar den fram mot när den sista basunen ska ljuda inför Jesu återkomst till jorden. Det är också denna högtid som markerar det judiska nyåret. I 2 Mos 12:1-2 står det tydligt att nisan (då påsken firas på våren till minne av uttåget ur Egypten och nationen föddes) ska vara den första månaden. Det är inte helt klart hur förskjutningen har gått från första månaden till den sjunde. Det kan ha att göra med att sådden sker på hösten och det agrikulturella året inleds. Sedan 1600-talet kallas högtiden även för rosh hashana (årets huvud) bland judarna. Judisk litteratur beskriver hur man i bibelns tid blåste trettio stötar med shofarerna. I modern judendom blåser man hundra gånger för att proklamera det nya året.]

Försoningsdagen (jom kippur) – 10:e tishri

(4 Mos 29:7-11)

26 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

27 Exakt på (hebr. ach, betonar något viktigt) den 10:e dagen i denna sjunde månad [tishri] är försoningsdagen (jom kippur; det bibliska namnet är jom hakippurim – ordagrant ”försoningarnas dag”), en helig sammankomst för er för att ni ska rannsaka er (era själar, hela er varelse – hebr. nefesh). Du ska bära fram ett eldsoffer till Herren (Jahveh). 28 Ni ska inte utföra någon form av arbete över huvud taget denna dag, för det är försoningsdagen (jom kippur) då ni ska bringa försoning för er inför Herren er Gud (Jahveh Elohim).

29 Vem det vara må ibland er, som inte rannsakar sin själ (sig själv) den dagen, ska bli avhuggen (avskiljas från) sitt folk. 30 Den person (själ) som utför någon form av arbete den dagen, den personen ska jag utrota ur hans folk. 31 Ni ska inte göra något arbete. Det ska vara ett evigt påbud genom alla generationer överallt där ni bor. 32 Det ska vara en sabbat med högtidlig vila för er och ni ska ödmjuka era själar. Efter 9:e dagen i månaden på kvällen, från afton till afton, ska ni fira er sabbat.

[Här är hebreiskan lite korthuggen i sitt uttryck men judarna tolkar denna vers som att man ska inleda försoningsdagen innan solen hunnit gå ner helt och därför blir detta dygn längre än 24 timmar. De tio dagarna mellan jom teroah och jom kippur är dagar då det judiska folket än idag rannsakar sig själva. Det är en tid då man försöker reda ut ouppklarade konflikter. Man tänker tillbaka på det gångna året och bekänner fel och misstag man gjort. Det är en tid då man gör allt man kan för att leva i frid med varandra, se Rom 12:18. Enligt judisk tradition är det på nyårsdagen, jom teroah (i modern hebreiska rosh hashana) som Gud avgör vem som ska skrivas i livets bok, och på jom kippur som skriften beseglas. Därav hälsningsfrasen på jom kippur: Gmar chatimah tova som betyder ”må ni bli inskrivna i livets bok”.]

Lövhyddohögtiden (sukkot) – 15:e tishri och sju dagar

(4 Mos 29:12-39)

33 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

[För 5:e och sista gången i detta kapitel förekommer denna fras. Det är också 10:e och sista gången ordet ”talar” används. Kapitlet är en motsvarighet till tio Guds ord i 2 Mos 20. Här återfinns tio Guds ord om högtiderna!]

34 Tala till Israels barn (söner) och säg: På 15:e dagen i denna sjunde månad [tishri] är det Lövhyddohögtid sju dagar till Herren (Jahveh). 35 På första dagen ska ni hålla en helig sammankomst, då ska inget arbete utföras [det är en sabbatsdag]. 36 I sju dagar ska ni bära fram eldsoffer till Herren (Jahveh). Den åttonde dagen ska vara en helig sammankomst för er och ni ska föra fram ett eldsoffer till Herren (Jahveh). Det är en högtidlig sammankomst, ni ska inte utföra något arbete [det är en sabbatsdag].

37 Detta är Herrens (Jahvehs) högtid (avtalade möte på bestämd tid), som ni ska utropa (proklamera) som en helig sammankomst för att bära fram eldsoffer till Herren (Jahveh) ett brännoffer, ett matoffer och ett dryckesoffer, vart och ett på sin egen dag, 38 vid sidan av Herrens (Jahvehs) sabbater och vid sidan av era gåvor och alla era löften och alla era frivilliga gåvor som ni ger till Herren (Jahveh).

39 Exakt på (hebr. ach, betonar också något viktigt) den 15:e dagen i den 7:e månaden [tishri – sept/okt], när du har samlat in landets frukt ska du hålla Herrens (Jahvehs) högtid i sju dagar. Den första dagen ska vara en sabbatsvila och den åttonde dagen ska också vara en sabbatsvila.

[Denna åttonde dag kallas numera Shemni Atzeret, vilket betyder ”åttonde – stop”. Denna dag avslutar också den årliga läsningen av Torah och man rullar tillbaka skriftrullarna. På kvällen firas Simchat Torah (som betyder ”glädjen i Torah”) – en högtid med dans och jubel.]

40 På första dagen ska ni ta

en utvald frukt (citron – hebr. hadar) [kallas etrog],

en gren av palmträd (hebr. lulav),

en gren av lövträd (myrten – hebr. hadas)

och en gren av pilträd (hebr. aravah)

och du ska vara glad inför Herren din Gud (Jahveh Elohim) i sju dagar.

[Dessa fyra växter (citronfrukten, palm-, myrten- och pilkvisten) kallas Arbaat Haminim. I enlighet med detta påbud tar varje jude idag fortfarande en etrog, som är en citrongul citrusfrukt som symboliserar hjärtat och har både smak och doft, en lulav som är en ännu inte utslagen palmkvist som symboliserar ryggraden och har smak men inte doft, en myrtenkvist som symboliserar ögat och har doft men ingen smak och en pilkvist som symboliserar munnen och varken har doft eller smak. Detta viftar man inför Herren i alla väderstreck samt uppåt och nedåt. Det betyder att man inkluderar hela livet både andligt och fysiskt. Man gör det i glädje och säger också att man är mån om att ha ett hjärta efter Guds hjärta, att man vill vara rakryggad i sin tro och sitt leverne, att man vill ha ett öga som ser på sig själv och andra som Gud ser på oss och att man vill ha en mun som talar sanning, välsignelse, tro och liv.]

41 Ni ska fira det som en festlig högtid till Herren (Jahveh) i sju dagar varje år. Det är en evig stadga för kommande generationer. Ni ska fira den [på hösten] i den 7:e månaden [tishri – sept/okt]. 42 Ni ska bo i lövhyddor i sju dagar. Alla infödda i Israel ska bo i lövhyddor, 43 så att era kommande generationer ska veta att jag lät Israels barn (söner) bo i lövhyddor när jag förde dem ut ur Egyptens land. Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim).

[De fyra vårhögtiderna talar profetiskt om Jesu första ankomst och hur den helige Ande skulle komma. Alla dessa har gått i uppfyllelse. De återstående tre hösthögtiderna pekar på Jesu andra ankomst och väntar på sin uppfyllelse, se Kol 2:17. Det finns olika synsätt på uppfyllandet för basunhögtiden och försoningsdagen. Däremot den sjunde och sista, lövhyddohögtiden, pekar tydligt framåt på tusenårsriket då Jesus regerar på jorden i frid, se Upp 20:1-3.]

44 Mose talade till Israels barn (söner) om Herrens (Jahvehs) högtider (avtalade möten på bestämda tider).

24

Olja och bröd

[Föregående kapitel handlade om årliga högtider, nu kommer en sektion som påminner om den pågående tjänsten i tabernaklet. Det finns även en koppling till oljan och säden som är produkter av skörden, som också är en del av firandet av högtiderna.]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Befall Israels söner att de för fram till dig ren olivolja, slagen [syftar på metoden som man utvinner oljan med] till ljusbäraren (ljusstaken), så att lamporna kan brinna oavbrutet. 3 Utanför vittnesbördets förhänge i mötestältet ska Aron ordna det från kväll till morgon inför Herrens (Jahvehs) ansikte oavbrutet. Det är en förordning (ordagrant ”saker inristat”) för evigt i era generationer. 4 Han ska sköta den (rituellt) rena menorans lampor inför Herrens (Jahvehs) ansikte oavbrutet.

5 Och du ska ta fint mjöl och baka 12 kakor av det, två tiondels efa [totalt 5-7 liter] i varje kaka. 6 Och du ska lägga dem i två rader [staplar], 6 i varje rad på det (rituellt) rena bordet inför Herrens (Jahvehs) ansikte. [2 Mos 25:23-30] 7 Och du ska lägga rökelse ovanpå varje rad [stapel] som ett minne (en åminnelse) så att det blir ett minnesbröd, ett eldsoffer till Herren (Jahveh). 8 Varje sabbat ska han göra i ordning det inför Herrens (Jahvehs) ansikte oavbrutet. Det ska tas från Israels söner som ett evigt förbund. 9 Och det ska vara Arons och hans söners, och de ska äta det på en helig plats, för det är det heligaste för honom av eldsoffren till Herren (Jahveh) som en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”).

[Den judiske historikern Josefus skriver i sin bok ”Judiska fornminnen” att de tolv brödkakorna bakades utan surdeg dagen före sabbaten och på sabbatsdagens morgon fördes in i templet där de placerades i två högar, i stället för i rader, på det heliga bordet.]

Ett fall av hädelse

10 Och en son till en israelisk kvinna, vars far var egyptier, gick runt bland Israels söner, och denna son till en israelitisk kvinna och en israelisk man strövade tillsammans i lägret. 11 Och den israelitiska kvinnans son hädade Herrens (Jahvehs) namn och förbannade. Och de förde honom till Mose. Och hans mors namn var Shelomit, dotter till Divri, från Dans stam. 12 De satte honom i förvar, till dess (så att) Herrens (Jahvehs) vilja kunde bli uppenbarad för dem.

13 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

14 För fram honom som har förbannat runtom i lägret, och låt alla som hört honom lägga sina händer på hans huvud, och låt hela församlingen stena honom. 15 Och du ska tala till Israels söner och säga: ”Varje man (hebr. ish ish – upprepningen av ”man” betonar att det är ett generellt förbud) som förbannar (inte respekterar; ordagrant: ”tar lätt på” – hebr. jekalel) sin Gud (Elohim) ska bära sin synd. 16 Och han som hånar Herrens (Jahvehs) namn, han ska sannerligen bli dödad, och hela församlingen ska verkligen stena honom, både främlingen och han som är född i landet, när han hånar Herrens (Jahvehs) namn, ska han dödas.

17 Och den som slår ihjäl (dödar) en människa (helt utsläcker mänskligt liv – hebr. kol nefesh adam), ska döden dö. 18 Och den som slår ihjäl (dödar) ett djur (utsläcker ett djurliv – hebr. nefesh behemah) ska gottgöra liv [djur] för liv [djur]. 19 Och om en man orsakar en skada mot sin granne – som han har gjort ska det göras mot honom. 20 Skada för skada, öga för öga, tand för tand, som han har orsakat en skada för någon, så ska det göras mot honom. 21 Och den som slår ihjäl (dödar) ett djur, han ska återställa (ersätta) det och han som slår ihjäl (dödar) en människa ska dödas. 22 Ni ska ha ett och samma påbud (bindande juridiska beslut) för främlingen som för era egna landsmän, för jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim). 23 Och Mose talade till Israels söner att de skulle föra fram honom som hade förbannat runtom i lägret och stena honom med stenar. Och Israels söner gjorde som Herren (Jahveh) befallt Mose.

25

Regler för sabbatsåret – shmita

1 Herren (Jahveh) talade till Mose på berget Sinai och sa:

2 Tala till Israels söner och säg till dem: När ni kommer till landet som jag ska ge er, då ska landet hålla en sabbat till Herren (Jahveh). 3 Sex år ska ni beså era fält och sex år ska ni beskära era vinstockar och samla in dess frukt. 4 Men det sjunde året ska vara en sabbatsvila för landet, en sabbat för Herren (Jahveh) [till Herrens ära], du ska inte beså ditt fält och du ska inte beskära din vinstock. 5 Det som växer upp av självsådd ska du inte skörda och de druvor som växer på dina obeskurna vinstockar ska du inte plocka. Detta är ett sabbatsår med vila för marken. 6 Markens sabbatsvila ska vara mat för dig, för din tjänare och för din tjänstekvinna, och för dina inhyrda arbetare, och för främlingen som vistas hos dig. 7 För din boskap och för vilddjuren i landet ska allt överflöd bli till mat.

Regler för jubelåret – jovel

8 Och du ska räkna sju sabbatsår åt dig, sju gånger sju år så att tiden blir sju sabbater av år, alltså 49 år. 9 På den 10:e dagen i den 7:e månaden [tishri – sept/okt], på Yom Kippur (försoningsdagen), ska du blåsa i shofaren (bagghornet) över hela landet. 10 Och ni ska helga det 50:e året och ropa ut frihet över hela landet till alla dess invånare. Det ska vara ett jubelår för er. Och ni ska ge tillbaka till var och en deras egendom, och ni ska ge tillbaka var och en till hans familj. [Om någon tvingats sälja sig som slav och därigenom, eller möjligen på något annat sätt, blivit åtskild från sin familj ska han eller hon nu få återvända till sin egen familj.] 11 Ett jubelår ska detta 50:e år vara för er. Ni ska inte så, inte heller skörda det som självgrott, inte heller plocka druvor från era obeskurna vinstockar. 12 Detta är ett jubelår, det ska vara heligt för er. Ni ska äta överflödet från fälten (det som är kvar från tidigare år).

Återlösning av mark

13 Under jubelåret ska var och en återvända till sin egen besittning. 14 Och om du säljer något till din granne eller köper något från din grannes hand, ska ingen förtrycka sin broder. 15 Efter antalet år efter jubelåret ska du köpa av din granne och efter antalet år med frukt ska han sälja till dig. 16 Med många år ska du öka priset och med få år ska du sänka dess pris, för efter antalet år med frukt säljer han till dig. 17 Ni ska inte förtrycka varandra med detta utan vörda er Gud (Elohim), för jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim). 18 Därför ska ni göra mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och hålla mina påbud (bindande juridiska beslut) och göra dem och ni ska bo i landet i trygghet.

19 Och landet ska ge sin frukt och ni ska äta er mätta och bo där i trygghet.

20 Och om ni säger: ”Vad ska vi äta det sjunde året? Se, vi ska inte så och inte samla in vår gröda.” 21 Då ska jag befalla min välsignelse över dig i det sjätte året och det ska bära frukt för tre år. 22 Och ni ska så det åttonde året och fortfarande äta av den gamla frukten till det nionde året, till dess hennes frukt kommer in ska ni äta av det gamla förrådet. 23 Landet ska inte säljas för alltid, för landet är mitt och ni är främlingar och vandrare med mig. 24 Och i hela landet för er besittning ska ni bevilja en återlösning för landet.

25 Om din bror blir fattig och har sålt sin besittning och om hans återlösare kommer för att återlösa den, då ska han återlösa vad hans bror har sålt. 26 Och om mannen inte har någon återlösare men själv får möjlighet att återlösa det, 27 då ska du låta honom räkna åren som det varit sålt och betala mellanskillnaden till mannen som sålde det så att han kan återvända till sin besittning. 28 Men om han inte har möjlighet att återbörda det till honom, då ska det som är sålt förbli hos honom som köpte det till jubelåret, och under jubelåret ska det återlämnas och han ska återvända till sin besittning.

Återlösning av hus

29 Och om en man säljer ett boningshus i en stad med stadsmur, då ska han återlösa det ett helt år efter att det blev sålt. Efter ett fullt år ska han återlösa det. 30 Om det inte återlöses inom ett fullt år, ska huset som finns i staden med stadsmur för alltid bli kvar i köparens ägo genom hans generationer. Det ska inte återlämnas vid jubelåret. 31 Men hus i byar som inte har någon stadsmur ska räknas som fält, de kan återlösas och de ska återlämnas vid jubelåret. 32 Leviternas städer och husen i städerna som är deras besittning kan leviterna återlösa när som helst. 33 Och om en man köper av leviterna, ska huset som såldes och staden för hans besittning återlämnas vid jubelåret, för husen i leviternas städer är deras besittning bland Israels söner. 34 Men den öppna marken som tillhör deras städer får inte säljas, för det är deras eviga besittning.

Regler för lån och slavar

35 Och om din bror blir fattig och hans hand är svag (inte kan försörja honom), då ska du undsätta honom, om han är en främling eller en vandrare, så att han kan leva hos dig. 36 Ta inget ocker eller ränta av honom, utan vörda din Gud (Elohim), så att din bror kan leva med dig. 37 Du ska inte ge honom dina pengar med ocker och inte låna ut till honom med ränta. 38 Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim) som förde dig ut ur Egyptens land, för att ge dig Kanaans land och vara din Gud (Elohim).

39 Och om din bror som bor hos dig blir fattig och blir såld till dig, ska du inte tvinga honom att tjäna dig som en slav, 40 utan som en hyrd tjänare och som en kringresande ska han vara för dig, och ska tjäna dig fram till jubelåret [som inföll vart 50 år, se 3 Mos 25:10-12]. 41 Och sedan ska han lämna dig, både han och hans barn med honom och ska återvända till sin egen familj och till sina fäders besittning ska han återvända. 42 För de är mina tjänare som jag har fört ut ur Egypten, de ska inte säljas som slavar. 43 Du ska inte råda över honom med stränghet utan ska vörda din Gud (Elohim).

44 Både din tjänare och din tjänarinna som du ska ha, ska vara från hednafolken som du har runt omkring dig, av dem ska du köpa tjänare och tjänarinnor. 45 Och även från främlingarnas söner som vandrar omkring bland er, av dem ska ni köpa och från deras familjer som finns bland er, som de födde i ditt land, och de ska vara din egendom. 46 Och ni ska ta dem som ett arv för era söner efter er, att ärva för dem som en besittning, de ska vara era slavar för alltid. Men över dina bröder, Israels söner, ska ni inte råda den ena över den andre med stränghet.

47 Om en vandrare eller främling blir rik genom dig och din bror som bor hos honom blir fattig och säljer sig själv till främlingen eller vandraren av dig eller som en medlem av främlingens familj, 48 efter att han är såld ska han bli återlöst igen, en av hans bröder ska återlösa honom. 49 Antingen hans farbror eller hans farbrors son ska återlösa honom eller någon som är nära släkting till honom från hans familj ska återlösa honom, eller om han har möjlighet ska han återlösa sig själv. 50 Och han ska beräkna med honom som köpte honom från året som han såldes till honom till jubelåret, och priset för hans försäljning ska vara efter antalet år. Som dagarna för en inhyrd arbetare ska det bli för honom. 51 Om det är många år efter ska han ersätta priset för hans återlösning från hans köpeskilling. 52 Om det bara återstår några år till jubelåret, då ska han räkna med honom och efter antalet år ska han ge honom priset för hans återlösning. 53 Och som en inhyrd arbetare år för år ska han vara mot honom och den andre ska inte råda över honom med stränghet i dina ögon. 54 Och om han inte blir återlöst under dessa år då ska han lämna vid jubelåret, både han och hans barn med honom. 55 För till mig är Israels söner tjänare, de är mina tjänare som jag fört ut ur Egyptens land. Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim).

26

AVSLUTNING (kap 26-27)

1 Ni ska inte göra någon avgud eller skuren bild, inte heller resa upp någon stod. Ni ska inte sätta upp någon bild av sten i ert land för att böja er ner inför den, för jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim). 2 Ni ska hålla (vakta, skydda, bevara) mina sabbater och vörda mitt tabernakel. Jag är Herren (Jahveh).

Lydnadens välsignelser

3 Om ni vandrar i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och håller (vaktar, skyddar) mina budord (tydliga befallningar) och gör dem, 4 då ska jag ge er regn vid rätt årstid och landet ska ge sin skörd och fältens träd ska ge sin frukt. 5 Och din tröskningstid ska pågå fram till vinskörden, och vinskörden ska pågå fram till tiden för sådd, och ni ska äta ert bröd i fullt mått (det ska räcka så att ni blir ordentligt mätta) och ni ska bo i trygghet i ert land. 6 Och jag ska ge frid (shalom, all slags välstånd, hälsa och framgång) i landet och ni ska ligga ner och ingen ska göra er rädda, och jag ska rensa bort onda djur från landet, inte heller ska svärdet gå genom ert land. 7 Och ni ska jaga era fiender och de ska falla för er med svärdet. 8 Och 5 av er ska jaga 100, och 100 av er ska få 10 000 på flykt och dina fiender ska falla framför er med svärdet. [Ett ordspråksliknande uttryck för ett militärt överläge, se 5 Mos 32:30; Jes 30:17.] 9 För jag ska vända mig till dig och göra dig fruktsam och föröka dig och förankra mitt förbund med dig. 10 Du ska äta den gamla säden och rensa ut den gamla för den nya. 11 Och jag ska resa upp mitt tabernakel (hebr. miskan) mitt ibland er, och jag (min själ) ska inte avsky er. 12 Och jag ska vandra bland er och vara er Gud (Elohim) och ni ska vara mitt folk. 13 Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim) som fört fram dig ut ur Egyptens land för att ni inte ska vara deras slavar, och jag har brutit banden från ditt ok och låtit dig gå upprätt.

Olydnadens förbannelse

14 Men om ni inte vill lyssna till mig och inte vill göra alla dessa budord (tydliga befallningar), 15 och om ni föraktar mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) eller om er själ avskyr mina domar så att ni inte gör alla mina budord (tydliga befallningar) utan bryter mitt förbund [som jag ingick på Sinai berg], 16 då ska jag också göra detta mot er.

Första varningen – sjukdomar

Jag ska besluta om terror (plötslig skräck – hebr. behalah) över er, förtärelse och brinnande feber som slukar ögonen och ger hjärtat sorg, och ni ska så er säd fåfängt för era fiender ska äta den. 17 Och jag ska sätta mitt ansikte mot er [motsatsen till välsignelsen i vers 9] och ni ska bli slagna framför era fiender, de som hatar er ska råda över er och ni ska fly utan att någon förföljer er.

Andra varningen – skördar som slår fel

18 Och om ni trots detta inte vill lyssna på mig, då ska jag tukta (disciplinera – hebr. jasa) er sju gånger värre för era synder. 19 Och jag ska bryta din makts stolthet och jag ska göra din himmel som järn och din mark som koppar. 20 Och din styrka ska användas förgäves, för din mark ska inte ge sin skörd, inte heller ska landets träd ge sin frukt.

[Nu följer fortsatt tre varningar. Det hebreiska ordet qeri används bara sju gånger i hela Bibeln, se vers 21, 23, 24, 27, 28, 40 och 41. Det betyder motsatt och kommer från ordet qara som betyder att möta någon eller att något inträffar. Eftersom ordet bara används här är betydelsen inte helt fastlagd, rabbiner lär också att ordet betyder apati och man är likgiltig inför Gud.]

Tredje varningen – vilddjur och barnlöshet

21 Om ni vandrar i motstånd (lever i uppror, fientligt – hebr. qeri) mot mig och inte lyssnar till mig [är apatiska och likgiltiga], ska jag ge sju gånger mer plågor [straffdomar] över er för era synder. 22 Jag ska också sända vilda djur bland er som ska stjäla era barn från er och fördärva er boskap och göra er så få att era vägar ska vara öde. [På 700-talet f.Kr. drabbades de som bodde i Samarien av just detta, se 2 Kung 17:25.]

Fjärde varningen – krig, plågor och hunger

23 Om ni inte låter mig förändra (tukta, fostra – hebr. jasar) er med dessa ting utan vandrar i motstånd (lever i uppror, fientligt) mot mig, 24 då ska jag också vandra i motstånd mot er och ska straffa er sju gånger för era synder. 25 Jag ska [ta bort min skyddande hand och] låta ett svärd komma över er som ska hämnas invändningarna mot mitt förbund, och när ni samlas tillsammans i era städer ska jag sända pest bland er och ni ska utlämnas i era fienders händer. 26 När jag har brutit staven av ditt bröd, ska tio kvinnor baka bröd i en ugn, och de ska ge dig brödet igen efter vikt, och du ska äta utan att bli mätt.

Femte varningen – svält

27 Och om du inte trots allt detta vill lyssna till mig utan vandrar i motstånd (lever i uppror) mot mig, 28 då ska jag också vandra i motstånd mot dig i raseri, och jag ska tukta dig sju gånger för dina synder. 29 Och ni ska äta era söners kött och era döttrars kött ska ni äta. 30 Och jag ska fördärva era höga platser och hugga ner era avgudar, och kasta ner kadavren ovanpå kadavren av era avgudar, och min själ ska avsky er. 31 Och jag ska göra era städer öde, och göra era helgedomar till ödemark, och jag ska inte mer känna doften av [med välbehag ta emot] era söta offer. 32 Och jag ska göra landet till ödemark och era fiender som bor där ska bli förundrade. 33 Och jag ska skingra er bland hednafolken, och jag ska dra ut ett svärd efter er, och ert land ska vara öde och städerna tomma.

34 Sedan ska landet ges nåd (få villkorad nåd – hebr. ratsah) för sina sabbater så länge som det ligger öde och ni är i era fienders land. Då ska landet vila (få sabbatsvila) och ges nåd (få villkorad nåd – hebr. ratsah) för sina sabbater. 35 Så länge det ligger öde ska det vila, för det fick ingen vila under era sabbater när ni bodde där.

36 Och över dem som är levande kvar ska jag sända en matthet i deras hjärtan i deras fienders land, och ljudet av dallrande löv ska förfölja dem och de ska fly som när man flyr för svärdet, och de ska falla när ingen jagar dem. 37 Och de ska falla den ene på den andre som om det vore för svärd när ingen jagar, och de ska inte ha någon kraft att stå framför sina fiender. 38 Och ni ska förgås bland hednafolken och era fienders land ska sluka er. 39 Och de som är kvar av er ska tyna bort i era överträdelser i era fienders land, och deras fäders överträdelser ska tyna bort med dem.

Omvändelse – vägen tillbaka

40 Om de bekänner sina synder och sina fäders synder med deras överträdelser som de har överträtt mot mig, och att de har vandrat i motstånd (levt i uppror, fientligt) mot mig, 41 och jag har också vandrat i motstånd mot dem och har fört dem in i deras fienders land, för att deras oomskurna hjärtan ska ödmjukas och de då ska få nåd (få villkorad nåd – hebr. ratsah) för sina synder. 42 Sedan ska jag komma ihåg mitt förbund med Jakob och mitt förbund med Isak, och mitt förbund med Abraham ska jag komma ihåg och jag ska komma ihåg landet. 43 Landet ska bli folktomt och ges nåd (få villkorad nåd – hebr. ratsah) för sina sabbater medan det ligger öde utan dem, och de ska få nåd (få villkorad nåd – hebr. ratsah) för sina synder. För så mycket som, ja så mycket som de har föraktat mina påbud (bindande juridiska beslut) och så mycket som deras själar har avskytt mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”). 44 Likväl, för allt detta, när de är i sina fienders land, ska jag inte helt förkasta dem, inte heller ska jag avsky dem för att helt förgöra dem och bryta mitt förbund med dem, för jag är Herren deras Gud (Jahveh Elohim). 45 Men för deras skull ska jag komma ihåg förbundet med deras förfäder som jag förde ut ur Egyptens land i hednafolkens åsyn för att jag ska vara deras Gud (Elohim). Jag är Herren (Jahveh).

Sammanfattning

46 Detta är förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) och undervisningen som Herren (Jahveh) har gjort mellan sig och Israels söner på berget Sinai genom Moses hand.

27

Löftesoffer (till bygget av tabernaklet)

[Detta sista kapitel fokuserar på löften som ges till Herren (Jahveh). Kontexten här är speciellt inför bygget av tabernaklet, men gäller även andra löften. De löften som hanteras här är utöver de vanliga offren (3 Mos 1-7). Detta var personliga löften (Ps 50:14), som gavs till Herren som speciella tacksägelseoffer (1 Sam 1:28; Ps 50:14; 61:8; 65:1; 66:13; 116:14, 18; Jona 2:9). Stycket börjar med människor (vers 2-8), följt av djur (vers 9-13) och sist livlösa föremål (vers 14-25).]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels söner och säg till dem: Om någon vill ge ett speciellt (underbart, ovanligt, svårt) löfte, ska de personer [eden gäller] uppskattas (värderas) inför Herren (Jahveh).

[Shekel är en viktenhet som användes i Mesopotamien, Israel och Egypten. Ordet kommer från verbet för att väga (hebr. shaqal) och enheten användes som valuta för att handla med silver och guld innan mynt (första myntet präglades 600 f.Kr.). Värdet av en guld-shekel var ungefär tjugo gånger mer än en silver-shekel. De tidigaste fynden av användningen av shekeln kommer från städer som Ur och Uruk, och kan dateras till omkring 3000 f.Kr. Vikten varierar under olika tidsperioder och regioner. I Messopotainen var vikten omkring 8 gram medan i Egypten var den 11-12 gram.

Under Bibelns tid motsvarar shekeln 11,5 gram. En antik vikt i kalksten från första tempelperioden hittades 2020 i Jerusalem. Vikten var exakt 23 gram, vilket bekräftar att den officiella shekeln vägde 11,5 gram. Just att fyndet gjordes under Wilsons båge (intill Västra muren) bekräftar också uttrycket ”helgedomens shekel” som ett standardiserat mått (2 Mos 30:13; 30:24; 3 Mos 5:15; 27:3).

Just halv-shekeln var den årliga tempelskatten för varje israelisk man i åldern 20-50 år (Matt 17:24). Detta ord ligger till grund för dagens valuta i Israel som är NIS – New Israeli Shekel.]

3 Gäller din uppskattning (värdering) en man från 20 års ålder till 60 års ålder, ska den vara

50 shekel silver [575 gram] efter helgedomens shekel.

4 Och om det är en kvinna, ska din uppskattning (värdering) vara

30 shekel [345 gram silver].

5 Om det gäller någon från 5 års ålder till 20 års ålder, ska uppskattningen (värderingen) vara

20 shekel [230 gram silver] för en pojke (av manligt kön – hebr. zachar) och

10 shekel [115 gram silver] för en flicka (av kvinnligt kön – hebr. neqevah).

6 Och om det är från 1 månad gammal till 5 års ålder, ska uppskattningen (värderingen) vara

5 shekel [58 gram] silver för en pojke och

3 shekel [34 gram] silver för en flicka.

7 Och om det är från 60 års ålder och uppåt, ska uppskattningen (värderingen) vara

15 shekel [173 gram] silver för en man (hebr. zachar) och

10 shekel [114 gram] silver för en kvinna (hebr. neqevah).

8 Men om det är någon som är fattigare än uppskattningen (värderingen), då ska han komma inför prästen, och prästen ska värdera honom. Efter hans förmåga som avlagt eden ska prästen värdera honom.

Djur

9 Och om det är [om löftesoffret gäller] ett djur [oxe, får eller get] som man för fram som offer till Herren (Jahveh), allt som någon ger av sådant till Herren (Jahveh) ska vara heligt. 10 Han ska inte ändra det, inte byta ut det ett gott mot ett ont eller ett ont för ett gott. Men om han alls skulle byta ett djur mot ett djur, ska det och det utbytta (båda djuren) vara heligt. 11 Om det är något orent djur som man inte offrar något offer till Herren (Jahveh) med, då ska han visa djuret för prästen. 12 Och prästen ska värdera det om det är gott eller ont, och som han värderar det som är präst, så ska det vara. 13 Men om han alls vill lösa det ska han lägga till en femtedel av det uppskattade värdet.

Hus

14 Och när en man ska helga sitt hus till att vara heligt inför Herren (Jahveh), då ska prästen värdera det om det är gott eller ont. Som prästen värderar det så ska det stå. 15 Och om han som helgar det vill lösa sitt hus ska han lägga till en femtedel av silvret på det uppskattade värdet och det ska vara hans.

Fält

16 Och om en man ska helga en del av sitt fält av hans besittning till Herren (Jahveh), då ska uppskattningen göras i förhållande till dess gröda. En chomer korn [den vikt en åsna kunde bära] ska värderas till 50 shekel [575 gram] silver. 17 Om han helgar sitt fält från jubelåret, ska värderingen gälla. 18 Men om han helgar sitt fält efter jubelåret [vart 49:e år] ska prästen beräkna åt honom pengarna efter antalet år som återstår till jubelåret, och det ska dras av från värderingen. 19 Och om han som helgat fältet på något sätt vill återlösa det, ska han lägga till en femtedel av pengarna för värderingen till det, och det ska garanteras honom. 20 Och om han inte vill återlösa fältet, eller om han har sålt fältet till en annan man, ska det inte återlösas igen. 21 Men fältet ska när det blir jubelår vara helgat till Herren (Jahveh), som ett avskilt fält, besittningen ska vara prästens.

22 Och om en man helgar till Herren (Jahveh) ett fält som han har köpt som inte är hans besittning, 23 då ska prästen beräkna åt honom det uppskattade värdet till jubelåret och han ska ge det uppskattade värdet den dagen, det är heligt för Herren (Jahveh). 24 Under jubelåret ska fältet återgå till den som det köptes av, till honom som landets besittning tillhör. 25 Och alla dina uppskattningar ska vara efter helgedomens shekel. 20 gera ska vara en shekel. [En shekel är en viktenhet på 11,5 gram. En gera är 1/20 shekel vilket är 0,6 gram.]

Förstfödd

26 Bara förstlingen av djuren, som är Herrens (Jahvehs) förstling, ska ingen man helga, oavsett om det är en oxe eller ett får. Det är Herrens (Jahvehs). 27 Och om det är ett orent djur, då ska han återlösa det enligt dina uppskattningar och ska lägga till en femtedel därtill, eller om det inte återlöses ska det säljas enligt din uppskattning.

Föremål

28 Se till att inget helgat föremål (hebr. charem) som en man har helgat (hebr. charam) till Herren (Jahveh) av allt som han har, både människor och djur och fältens gröda, blir sålt eller återlöst. Varje helgat föremål är högheligt för Herren (Jahveh). 29 Inget helgat som är helgat av människor ska återlösas, utan ska dödas.

Tionde

30 Och allt tionde av marken, om det är säd eller frukt från träden, är Herrens (Jahvehs). Det är heligt för Herren (Jahveh). 31 Och om en man skulle vilja återlösa av sitt tionde, ska han lägga till en femtedel av dess värde. 32 Och vad gäller tiondet av hjorden eller flocken, allt som passerar under staven, så är tiondet heligt för Herren (Jahveh). 33 Han ska inte efterforska om det är bra eller dåligt och inte byta ut det, och om han byter ut det, då ska både det och det utbytta vara heligt, det ska inte återlösas.

Sammanfattning

34 Detta är befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som Herren (Jahveh) befallde (hebr. tsavah) Mose för Israels barn på berget Sinai.

4 Moseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

4 Moseboken

Inledning

På hebreiska heter Fjärde Moseboken Bemidbar som betyder i öknen. På grekiska kallas den Arithmoi som betyder nummer och härifrån kommer det svenska namnet Numeri och det engelska Numbers. Boken berättar om Israels resa med Gud genom öknen. Alltför ofta handlar det också om att de vandrar utan att göra det med Gud på hans villkor. När de vandrar i egen kraft lider de nederlag som ett resultat. För varje gång de är olydiga mot Gud dör ett antal personer.

Boken börjar med deras läger vid berget Sinai, de fortsätter sedan till Kadesh Barnea, vid gränsen mot Kanaan, där de tolv spejarna skickas ut. Sedan vandrar de vidare för att slutligen slå läger i Moab på andra sidan Jordanfloden. Israel passerar 42 olika lägerplatser under 38 år. 19 av dessa år är de i Kadesh Barnea. De vandrar i cirklar till dess den första generationen har dött ut. Bara Josua och Kaleb, tillsammans med dem som var barn (under 20 år) vid uttåget och de som är födda i öknen, får så småningom komma in i det utlovade landet.

Det är också i denna bok som vi läser om Bileams åsna, hur Mirjam dör, Selofads döttrar, hur landet ska fördelas och en del kompletterande information om Herrens (Jahvehs) högtider.

Skrivet: ca 1445-1405 f.Kr.

Berör tidsperioden: Ökenvandringen omkring 1400-talet f.Kr.

Författare: Det är troligt att Mose har sammanställt stora delar av boken. Att Mose skrev ner åtminstone delar av de episoder som skedde under hans livstid bekräftas av Jesus i Joh 5:46.

1

Förberedelser för resan (kap 1-10)

Israeliterna mönstras

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose i Sinai öken [2 Mos 19:1], i mötestältet (tabernaklet – hebr. ohel moed), på den första dagen i den andra månaden [ijar – april/maj], det andra året [14 månader] efter att de kommit ut ur Egypten [tabernaklet hade varit uppsatt i en månad, se 2 Mos 40:17], och sa: 2 Räkna antalet (summan av huvuden) i hela menigheten av Israels barn, efter deras familjer, efter deras fäders hus, i enlighet med antalet namn, varje man var för sig, 3 från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig i Israel. Ni ska räkna dem efter deras härordning (deras plats i armén), du och Aron. 4 Med er ska ni ha en man från varje stam, var och en ledare (huvud) över sin fars hus (den högste ledaren för varje av Israels stammar). 5 Detta är namnen på dem som ska stå tillsammans med er:

Från Ruben: Elitsor, son till Shedejor.

6 Från Simeon: Shelumiel, son till Tsorishadaj.

7 Från Juda: Nachshon, son till Amminadav.

8 Från Issachar: Netanel, son till Tsoar.

9 Från Sebulon (hebr. Zevolun): Eliav, son till Chelon.

10 Från Josefs söner:

från Efraim Elishama, son till Ammihod;

från Manasse Gamliel, son till Pedatsor.

11 Från Benjamin: Avidan, son till Gidoni.

12 Från Dan: Achiezer, son till Ammishaddaj.

13 Från Asher: Pagiel, son till Ochran.

14 Från Gad: Eljasaf, son till Doel.

15 Från Naftali: Achira, son till Enan.

16 Dessa blev valda av menigheten, furstarna över deras fäders stammar, de var huvuden över Israels tusenden.

17 Och Mose och Aron tog dessa män som var utpekade med namn 18 och på den första dagen i den andra månaden [ijar – april/maj] församlade de hela menigheten och de kungjorde deras stamtavlor efter deras familjer, enligt deras fäders hus, i enlighet med antalet namn från 20 års ålder och uppåt, varje man var för sig. 19 Så som Herren (Jahveh) befallde Mose, så gjorde han och räknade dem i Sinais öken.

20 Rubens söner, Israels förstfödde, deras generationer (släkter – hebr. toledot), efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 21 detta var antalet av dem av Rubens stam, de var 46 500.

22 Simeons söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 23 detta var antalet av dem av Simeons stam, de var 59 300.

24 Gads söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 25 detta var antalet av dem av Gads stam, de var 45 650.

26 Judas söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 27 detta var antalet av dem av Juda stam, de var 74 600.

28 Issachars söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 29 detta var antalet av dem av Issachars stam, de var 54 400.

30 Sebulons söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 31 detta var antalet av dem av Sebulons stam, de var 57 400.

32 Josef söner,

av Efraims söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 33 detta var antalet av dem av Efraims stam, de var 40 500.

34 Manasses söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 35 detta var antalet av dem av Manasses stam, de var 32 200.

[Josef har fått förstfödslorättens dubbla arvslott. När Ruben syndade förlorade han sin förstfödslorätt och den delades upp på tre av hans bröder. Levi fick rätten att vara präster, Juda fick rätten att vara kung och Josef fick den dubbla arvslotten, se 1 Krön 5:1; 1 Mos 35:22.]

36 Benjamins söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 37 detta var antalet av dem av Benjamins stam, de var 35 400.

38 Dans söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 39 detta var antalet av dem av Dans stam, de var 62 700.

40 Ashers söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 41 detta var antalet av dem av Ashers stam, de var 41 500.

42 Naftalis söner, deras generationer, efter deras familjer efter deras fäders hus, enligt antalet namn, varje man var för sig, varje man från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 43 detta var antalet av dem av Naftalis stam, de var 53 400.

44 Detta är de som räknades (blev mönstrade), de som räknades av Mose, Aron och Israels furstar. Furstarna var tolv män, var och en var en ledare för sin faders hus (stam). 45 Dessa som räknades av Israels söner efter sina fäders hus (stammar) från 20 års ålder och uppåt, alla som var skickade att gå ut i krig, 46 alla de som räknades var totalt 603 550.

47 Men leviterna efter sina fäders stam räknades inte ibland dem. 48 Herren talade till Mose och sa: 49 ”Du ska inte räkna Levi stam, inte heller ska du summera dem bland Israels söner, 50 men förordna leviterna över vittnesbördets tabernakel, över alla dess möbler och över allt som tillhör det. De ska bära tabernaklet och alla dess möbler och de ska göra tjänst för det och ska tälta runt om tabernaklet. 51 När tabernaklet ska flyttas vidare ska leviterna ta ner det, och när tabernaklet ska sättas upp ska leviterna sätta upp det. Om någon man (som inte är levit) kommer nära (tabernaklet) ska han dö. 52 Israels söner ska slå upp sina tält, varje man i sitt eget läger och varje man under sitt eget baner efter sina häravdelningar. 53 Men leviterna ska slå upp (sina tält) runt omkring vittnesbördets tabernakel för att inte Israels söners menighet ska drabbas av vrede. Leviterna ska ta hand om (sköta om, ta ansvar för) vittnesbördets tabernakel.

[Leviterna ersätter de förstfödda sönerna av Israel som ursprungligen skulle ha skött dessa uppgifter men förlorade det privilegiet när de tillbad guldkalven. Leviterna förblev trogna under den tiden och vann på så sätt Guds favör, se 2 Mos 13:2; 13:11-13; 32:25-26; 4 Mos 3:12-13.

Som tjänare till prästerna är leviterna placerade med ansvar för möblerna och konstruktionerna i tabernaklet – de tar ner, bär och sätter upp allting varje gång som israeliterna flyttar vidare under ökenvandringen. Detta är ett så heligt uppdrag att endast leviterna tillåts att närma sig tabernaklet. Varje icke auktoriserad person som närmar sig straffas med döden, se 4 Mos 1:47-51.

Det är också nödvändigt att leviterna sätter upp sina tält runt tabernaklet i alla fyra väderstrecken till skillnad från övriga stammar som är tilldelade ett väderstreck. De formar en skyddsmur för att hindra israeliterna från att komma för nära tabernaklet, vilket kan utlösa att Guds vrede drabbar lägret, se 4 Mos 1:53.]

54 Israels söner gjorde allt i enlighet med det som Herren (Jahveh) befallt Mose, så gjorde de.

2

Stammarnas placering i lägret

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron och sa: 2 ”Israels söner ska låta varje man slå upp sitt tält, under sitt eget baner efter sina fäders hus (stammar), på behörigt avstånd runt tabernaklet (tältet för möten) på bestämda tider.

[I enlighet med den gudomliga placeringen, tältar Israels 12 stammar utanför leviternas ring i fyra grupper om vardera tre stammar: Öster: Juda, Issachar och Sebulon Söder: Ruben, Simeon och Gad Väster: Efraim, Manasse och Benjamin Norr: Dan, Asher och Naftali

Antalet personer gör att lägren blir olika stora. Kortast är den västra på drygt 100 000 personer, medan den östra är nästan dubbelt så stor med närmare 190 000 personer. Syd och nord är båda omkring 150 000 personer. Sett ovanifrån, från öster, bildar denna tältordning formen av ett kors. Varje stam har sin egen prins eller ledare (hebr. nasi), se vers 3, och en särskild flagga eller baner (hebr. degel), se vers 2, med sina egna bestämda stamsymboler och färger. Färgerna är de som motsvarar de dyrbara stenarna på översteprästens bröstsköld, se 2 Mos 28:17-20. Dessa symboler anses vara ett tecken på Guds stora kärlek för varje stam i Israel. Det står i Höga Visan: ”Hans baner över mig är kärleken”, se Höga V 2:4.]

Öster

3 De som nu slår läger på den östra sidan, mot soluppgången,

ska vara de i lägret som tillhör Judas baner, enligt deras avdelningar.

Ledaren för Juda söner är Nachshon, Amminadavs son,

4 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 74 600.

5 Och de som slår läger näst efter honom ska vara Issachars stam.

Ledaren för Issachars söner är Netanel, Tsoars son,

6 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 54 400.

7 Och [den tredje]Sebulons stam.

Ledaren för Sebulons söner är Eliav, Chelons son,

8 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 57 400.

9 Alla som räknades i Juda läger var 186 400 efter deras avdelningar. De ska dra ut (gå) först (varje gång som lägret bryter upp för att flytta vidare).

[Att Juda går först nämns även i Dom 1:1. Juda betyder lovsång och här finns en viktig princip om att alltid ha lovsången först i våra liv, både inför vanliga förändringar och i den andliga kampen.]

Söder

10 På den södra sidan

ska vara de i lägret som tillhör Rubens baner enligt deras avdelningar.

Ledaren för Rubens söner är Elitsor, Shedejors son,

11 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 46 500.

12 Och de som slår läger näst efter honom ska vara Simeons stam.

Ledaren för Simeons söner är Shelumiel, Tsorishadajs son,

13 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 59 300.

14 Och [den tredje i denna grupp är]Gads stam.

Ledaren för Gads söner är Eljasaf, Reoels son,

15 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 45 650.

16 Alla som räknades i Rubens läger var 151 450 efter deras avdelningar. De ska dra ut (gå) som nummer två [tåga efter de tre första stammarna].

Centralt – tabernaklet

17 Sedan ska mötestältet (tabernaklet) med Levi stam gå i mitten av lägret när de drar vidare [från en lägerplats till nästa]. Så ska de gå framåt, varje man på sin plats under sitt eget baner.

Väster

18 På den västra sidan

ska vara de i lägret som tillhör Efraims baner enligt deras avdelningar.

Ledaren för Efraims söner är Elishama, Ammihods son,

19 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 40 500.

20 Och de som slår läger näst efter honom ska vara Manasses stam.

Ledaren för Manasses söner är Gamaliel, Pedatsors son,

21 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 32 200.

22 Och Benjamins stam.

Ledaren för Benjamins söner är Avidan, Gidonis son,

23 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 35 400.

24 Alla som räknades i Efraims läger var 108 100

efter deras avdelningar.

De ska dra ut (gå) som nummer tre [tåga efter de sex första stammarna och leviterna].

Norr

25 På den norra sidan

ska vara de i lägret som tillhör Dans baner enligt deras avdelningar.

Ledaren för Dans söner är Achiezer, Ammishaddajs son,

26 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 62 700.

27 Och de som slår läger näst efter honom ska vara Ashers stam.

Ledaren för Ashers söner är Pagiel, Ochrans son.

28 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 41 500.

29 Och [sist i den sista gruppen]Naftalis stam.

Ledaren för Naftalis söner är Achira, Enans son,

30 och deras avdelning och de som är räknade bland dem, 53 400.

31 Alla som räknades i Dans läger var 157 600 efter deras avdelningar. De ska dra ut (gå) sist (tåga efter de övriga stammarna) under sina baner.

32 Detta är de som räknades av Israels söner, efter deras fäders hus. Alla som räknades i lägret enligt deras avdelningar var 603 550. 33 Men leviterna räknades inte bland Israels söner som Herren (Jahveh) befallt Mose.

34 Så gjorde Israels söner enligt allt som Herren (Jahveh) befallt Mose. De slog läger under sina baner och de drog vidare [från lägerplats till lägerplats, och följde sina bestämda platser i ledet], var och en med sina familjer och med sina fäders hus.

3

Leviterna

1 Detta är Arons och Moses fortsatta historia (hebr. toledot) [detta är den 12:e toledot-enheten, se 1 Mos 37:2]. Från den tid (i den dag – hebr. bejom) då Herren (Jahveh) talade med Mose på Sinai berg.

2 Och detta är namnen på Arons söner: Nadav, den förstfödde, och Aviho, Elazar och Itamar. 3 Detta är namnen på Arons söner, prästerna som var smorda, som han avskilde (helgade) för att tjänstgöra i prästens ämbete. 4 Och Nadav och Aviho dog framför Herren (Jahveh) när de offrade främmande eld framför Herren (Jahveh) i Sinais öken, och de hade inga söner. Och Elazar och Itamar tjänstgjorde i prästens ämbete i närvaro av sin far Aron.

5 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 6 ”För fram Levi stam nära och ställ dem framför prästen Aron så att de kan göra tjänst för honom. 7 Och de ska hålla (sköta om, vakta, skydda) hans åtaganden (angelägenheter) och hela församlingens åtaganden (angelägenheter) framför mötestältet, och göra tjänst i tabernaklet. 8 Och de ska hålla (sköta om, vakta, skydda) alla möbler i mötestältet och Israels söners åtaganden för att göra tjänst i tabernaklet. 9 Och du ska ge leviterna till Aron och till hans söner, de är helt (fullständigt) givna till honom från Israels söner. 10 Och du ska förordna Aron och hans söner så att de håller (sköter om, vaktar, skyddar) prästämbetet, och en vanlig människa som kommer nära ska dödas.”

11 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

12 ”Och jag, se [hebr. hinneh – ger betoning åt det som följer], jag har själv bland (i centrum av) Israels söner tagit ut (utvalt) leviterna, istället för varje förstfödd som öppnar moderlivet bland Israels söner [2 Mos 13:1-2]. Därför ska leviterna vara mina, 13 för allt förstfött är mitt. På den dagen då jag slog allt förstfött i Egypten helgade jag allt förstfött i Israel åt mig, både människor och djur. Mina ska de vara. Jag är Herren (Jahveh).”

[Den tionde och sista plågan omfattade samtliga både människor och djur i Egypten, se 2 Mos 11.]

14 Och Herren (Jahveh) talade till Mose i Sinai öken och sa:

15 ”Räkna Levis söner efter deras fäders hus, efter deras familjer, alla män från en månads ålder och uppåt ska du räkna bland dem.” 16 Och Mose räknade dem efter Herrens (Jahvehs) ord, som han var befalld.

17 Och dessa var Levis söner, efter deras namn:

Gershon och Kehat och Merari.

18 Och dessa är namnen på Gershons söner efter deras familjer:

Livni och Shimei.

19 Och Kehats söner efter deras familjer:

Amram och Jitsar, Hebron (hebr. Chevrón) och Uzziel.

20 Och Meraris söner efter deras familjer:

Machli och Moshi.

Dessa är Levis familjer enligt deras fäders hus.

Väster

21 Till Gershon hör Livnis familj och Shimeis familj. Dessa är gershoniternas familjer. 22 De som räknades bland dem enligt antalet av alla män från en månads ålder och uppåt, de som räknades bland dem var 7 500. 23 Gershoniternas familjer ska slå läger bredvid tabernaklet västerut. 24 Ledaren för fädernas hus bland gershoniterna är Eljasaf, Laels son. 25 De fastställda uppgifterna för Gershons söner i mötestältet, tabernaklet och tältet, är dess överdrag (taket) och dörrens förhänge till mötestältet, 26 och tyget runt gården och dörrens förhänge till ingången på tabernaklet, och altaret (offeraltaret), och repen runtomkring, och allt som tillhör för att fullfölja dess tjänstgöring.

Söder

27 Till Kehat hör Amrams familj och Jitsars familj och Chevrons familj och Uzziels familj. Dessa är kehatiternas familjer, 28 enligt antalet av alla män från en månads ålder och uppåt, 8 600, väktare av helgedomens angelägenheter. 29 Kehatiternas familjer ska slå läger bredvid tabernaklet söderut. 30 Ledaren för fädernas hus bland kehatiterna är Elitsafan, Uzziels son. 31 Deras ansvar (arbetsuppgift) är arken, och bordet [skådebrödsbordet] och menoran [den sjuarmade ljusstaken] och altaret (rökelsealtaret) och helgedomens redskap som prästerna använder i tjänstgöringen, och förhänget och allt som hör till arbetet med detta. 32 Elazar, Arons son, prästen, är chefen för de övriga ledarna bland leviterna och har huvudansvaret över dem som håller (sköter om, vaktar, skyddar) helgedomens angelägenheter.

Norr

33 Till Merari hör Machlis familj och Moshis familj. Dessa är merariternas familjer. 34 Och de som räknades bland dem enligt antalet av alla män från en månads ålder och uppåt, de som räknades bland dem var 7 500. 35 Ledaren för fädernas hus bland merariterna är Tsoriel, Avichajils son. De ska slå läger bredvid tabernaklet norrut. 36 Meraris söner [totalt 6 000 män som var placerade på tabernaklets norra sida] fick uppdraget att ansvara för brädorna till tabernaklet, dess tvärstänger, dess stolpar, och dess fotstycken, och all dess utrustning, och allt som tillhör för att fullfölja dess tjänstgöring, 37 och gårdens stolpar runtomkring och deras fotstycken och deras tältpinnar och deras rep.

Öster

38 Och dessa som ska slå läger framför tabernaklet österut, framför mötestältet mot soluppgången, är Mose och Aron och hans söner, (de ska) hålla (sköta om, vakta, skydda) helgedomens angelägenheter och Israels söners angelägenheter, och en vanlig människa som kommer nära ska dödas.

39 Alla de som räknades av leviterna, som Mose och Aron räknade på Herrens (Jahvehs) befallning efter deras familjer, alla män från en månads ålder och uppåt, var 22 000.

40 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Räkna alla förstfödda män av Israels söner, från en månads ålder och uppåt, och ta antalet av deras namn. 41 Och du ska ta [avskilja] leviterna åt (för/till) mig – [för] jag är Herren (Jahveh) – istället för de förstfödda bland Israels söner, och leviternas boskap istället för allt förstfött bland boskapen hos Israels söner.”

42 Och Mose räknade, som Herren (Jahveh) befallt honom, allt förstfött bland Israels söner. 43 Och alla förstfödda män, enligt antalet namn, från en månads ålder och uppåt, av dem som räknades, var 22 273. [Jfr med vers 39. Skillnaden på 273 personer måste täckas genom den lösen som specificeras i vers 46-48.]

44 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 45 ”Ta ut leviterna istället för allt förstfött [förstfödda söner] bland Israels söner, och leviternas boskap istället för deras [de andra stammarnas] boskap. Leviterna ska vara mina. Jag är Herren (Jahveh). 46 Men som frigivningssumma (hebr. pedoj) [3 Mos 27:6] för de 273 förstfödda i Israel som överstiger antalet av leviterna, 47 ska du ta 5 shekel [totalt 60 gram; motsvarar en halv årslön] för var och en av dem [totalt 16 kg silver för alla 273 personer], efter helgedomens shekel ska du ta dem – 1 shekel är 20 gera [liten viktenhet på 0,6 gram]. 48 Ge pengarna till Aron och hans söner som frigivningssumma för dem som återstår.”

49 Och Mose tog frigivningssumman från dem som återstod av dem som var återlösta genom leviterna, 50 från de förstfödda av Israels söner tog han pengarna, 1 365 shekel [15,7 kg silver] efter helgedomens shekel, 51 och Mose gav frigivningssumman till Aron och hans söner enligt Herrens (Jahvehs) ord, som Herren (Jahveh) befallde Mose.

4

Kehatiterna

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron och sa:

2 ”Ta antalet av Kehats söner från leviternas söner, efter deras familjer från deras fäders hus, 3 från 30 år och uppåt till 50 år, alla som träder i tjänst för att utföra arbetet i mötestältet.

4 Detta är Kehats söners arbete i mötestältet, bland de heligaste föremålen. 5 När lägret drar vidare ska Aron gå in och hans söner, och de ska ta ner förhänget (som hänger mellan det heliga och det allra heligaste rummet) och täcka vittnesbördets ark med det, 6 och ovanpå ska de lägga ett täcke av skinn och breda ut ett blått tyg över och de ska sätta stängerna på plats.

7 Och över skådebrödsbordet ska de sprida ut ett blått tyg och ovanpå ska de lägga fat, grytor och skålar och kannorna som de utgjuter med, och brödet ska ligga kvar därpå. 8 Och de ska sprida ut ett karmosinrött tyg och täcka det med skinn [2 Mos 26:14], och sedan ska de sätta stängerna på plats.

9 Och de ska ta ett blått tyg och täcka menoran – ljusbäraren [den sjuarmade ljusstaken, se 2 Mos 25:31-40] och dess lampor och dess tänger och dess vektrimmare och alla dess oljeverktyg som de sköter den med. [Ordagrant: ljusbäraren menoran. Detta kan vara ett sätt att betona att det är denna specifika ljushållare som är sjuarmad. Ordet ljushållare (hebr. maor) är en generell term för en ljusbärare som kan vara allt möjligt som bär och sprider ljus, används om t.ex. solen och månen, se 1 Mos 1:14-16.] 10 Och de ska lägga den och alla dess tillbehör i ett täcke av skinn, och sedan ska de lägga den på en ram (bår, stång).

11 Och på det gyllene altaret ska de sprida ut ett blått tyg och täcka över det med ett skinn, och sedan ska de sätta in dess stänger.

12 Och de ska ta alla tillbehör som hör till arbetet (tjänsten) som de utför i helgedomen och lägga dem i ett blått tyg. Sedan ska de täcka dem med ett överdrag av skinn och lägga dem på en ram (bår, stång) [för att bära dem].

13 Och de ska ta bort askan från altaret och sprida ut ett purpurtyg över det. 14 Och de ska lägga alla dess tillbehör på det, som de använder i arbetet vid det, eldfaten, köttkrokarna och skovlarna och skålarna, alla altarets tillbehör, och de ska sprida ut ett täcke av skinn över det och sätta dess stänger på plats.

15 Och när Aron och hans söner är klara med att täcka över de heliga möblerna och alla de heliga redskapen, när lägret ska [är redo att] dra vidare, då ska Kehats söner komma och bära dem, men får inte vidröra de heliga föremålen, då dör de. Dessa föremål är den börda som Kehats söner har i mötestältet. [De ska bära allting med stänger eller med ok.]

16 Elazar, prästen Arons son, är ansvarig för oljan till ljusbäraren [lampoljan], och den söta rökelsen, och det oavbrutna matoffret (skådebröden) och smörjelseoljan, han ansvarar för hela tabernaklet och allt som är i det, både helgedomen och dess möbler.”

17 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron och sa: 18 ”Hugg inte av kehatiternas familjestam från leviterna, 19 utan gör så här mot dem för att de ska leva och inte dö när de närmar sig de heligaste föremålen: Aron och hans söner ska gå in och förordna var och en av dem till hans arbete och till hans börda, 20 men de får inte gå in och se de heliga föremålen, då dör de.”

[Syndiga människor kan inte se Guds härlighet. Kehatiterna får inte se de heliga föremålen, ens för ett ögonblick, utan de måste vara helt täckta. De får alltså inte vara nyfikna och lyfta lite på täcket utan måste bära allting precis som det är när Aron och hans söner har gjort jobbet att täcka över allting.]

Gershoniterna

21 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

22 ”Ta antalet av Gershons söner, från deras fäders hus efter deras familjer, 23 från 30 år och uppåt till 50 år ska du räkna dem, alla som träder in och väntar på sin tjänst för att utföra arbetet i mötestältet. 24 Detta är Gershons familjers arbete (tjänst), när de tjänar och de bördor de ska bära: 25 De ska bära tabernaklets tyger och mötestältet, dess täcke och skinntäcket som är ovanpå det och förhänget till mötestältets dörr [förhänget in till det heliga] 26 och gårdens hängen och förhänget till dörren in till gården som är runt omkring tabernaklet och vid altaret runt om och deras rep och alla tillbehör för arbetet och allt som är gjort med dem. Så ska de betjäna.

27 På Arons och hans söners befallning ska allt arbete utföras av gershoniterna, i alla deras bördor och i all deras tjänstgöring ska de vara utsedda att ansvara för dessa bördor. 28 Detta är tjänsten för gershoniternas söners familjer i mötestältet, och deras ansvar ska vara under Itamars hand, son till prästen Aron.”

Merariterna

29 [Herren fortsätter att tala till Mose:] ”För Meraris söner ska du räkna dem efter deras familjer, efter deras fäders hus, 30 från 30 år och uppåt till 50 år ska du räkna dem, alla som träder in och väntar på sin tjänst för att utföra arbetet i mötestältet. 31 Och detta är ansvaret för deras bördor [som de ska bära] i enlighet med deras arbete i mötestältet: tabernaklets plankor och dess tvärstänger och dess stolpar och dess fotstycken, 32 och stolparna runt gården och dess fotstycken och deras tältpinnar, och dess rep, och övriga tillbehör – och allt som behövs till arbetet. Och du ska förordna dem med namn för ansvaret för varje del av bördan. 33 Detta är tjänsten för merariternas söners familjer i mötestältet, och deras ansvar ska vara under Itamars hand, son till prästen Aron.”

Räkningen av leviternas familjer

34 Och Mose och Aron och församlingens ledare räknade kehatiternas söner efter deras familjer och deras fäders hus, 35 från 30 år och uppåt till 50 år, alla som träder in i tjänst för att utföra arbetet i mötestältet. 36 Och de som räknades av dem efter deras familjer var 2 750. 37 Dessa är de som räknades av kehatiternas familjer, av alla dem som tjänstgjorde i mötestältet, som Mose och Aron räknade enligt Herrens (Jahvehs) befallning genom Moses hand.

38 Och dessa var de som räknades av Gershons söner, efter deras familjer och deras fäders hus, 39 från 30 år och uppåt till 50 år, alla som träder in i tjänst för att utföra arbetet i mötestältet. 40 De som räknades av dem efter deras familjer, efter deras fäders hus, var 2 630. 41 Dessa är de som räknades av Gershons söners familjer, av alla dem som tjänstgjorde i mötestältet, som Mose och Aron räknade enligt Herrens (Jahvehs) befallning.

42 Och dessa var de som räknades av Meraris söners familjer, efter deras familjer och deras fäders hus, 43 från 30 år och uppåt till 50 år, alla som träder in i tjänst för att utföra arbetet i mötestältet. 44 De som räknades av dem efter deras familjer, var 3 200. 45 Dessa är de som räknades av Meraris söners familjer, som Mose och Aron räknade enligt Herrens (Jahvehs) befallning genom Moses hand.

46 Alla dessa som räknades av leviterna, som Mose och Aron och Israels ledare räknade efter deras familjer och efter deras fäders hus, 47 från 30 år och uppåt till 50 år, alla som träder in i arbetet för att tjänstgöra för att utföra arbetet med att bära bördor i mötestältet. 48 De som räknades bland dem var 8 580. 49 Enligt Herrens (Jahvehs) befallning utsågs de av Moses hand, var och en till sin tjänst och för sin börda, de var räknade som Herren (Jahveh) befallt Mose.

5

Renheten i lägret

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”Befall Israels söner att de ska skicka ut från lägret alla som lider av en svår hudsjukdom (hebr. tsara, se 3 Mos 13-14) och alla som är sjuka och alla som är orena genom kontakt med någon död, 3 både män och kvinnor ska ni skicka ut, utanför lägret ska ni skicka dem, så att de inte orenar lägret i vars mitt jag bor.” 4 Och Israels söner gjorde så och skickade dem utanför lägret. Som Herren (Jahveh) hade talat till Mose, så gjorde Israels söner.

Upprättelse

5 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

6 ”Tala till Israels söner: En man eller en kvinna som ska bekänna någon synd som människor brukar bekänna, som bekänner en överträdelse mot Herren (Jahveh) och denna själ är skyldig, 7 då ska de bekänna sina synder som de har begått, och de ska återbetala för sin skuld fullt ut och lägga till en femtedel av värdet, och ge det till honom som de står i skuld till. 8 Men om mannen saknar en återlösare till vilken betalningen för skulden kan ges, då ska återbetalningen vara Herrens (Jahvehs), ja, prästens, vid sidan av baggen för försoning, med vilken försoning ska göras för honom. 9 Och varje offer av Israels söners alla heliga ting, som bärs fram till prästen ska vara hans. 10 Och varje mans helgade ting ska vara hans (prästens), vad det än är som någon man ger till prästen, är det hans.”

Test för otrohet

11 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

12 ”Tala till Israels söner och säg till dem: Om en mans hustru går åt sidan och agerar otroget mot honom, 13 och en man ligger med henne, och det är dolt från hennes mans ögon, blir hon hemligt orenad, och där finns inga vittnen mot henne, inte heller blir hon påkommen i akten. 14 Men om han drabbas av avundsjukans ande, och han misstänker att hans hustru blivit orenad, eller om avundsjukans ande kommer över honom, och han misstänker sin hustru, fastän hon inte blivit orenad, 15 då ska mannen ta sin hustru till prästen och bära fram ett offer för henne [eftersom hon är misstänkt för synd kan hon inte bära fram det själv, se 4 Mos 15:30], tiondelen av en efa [22-36 liter] av kornmjöl, han ska inte hälla någon olja på det och inte lägga någon rökelse på det, för det är ett matoffer för misstanke (avundsjuka) [misstankeoffer], ett matoffer för åminnelse som gör att synden blir ihågkommen. [Olja och rökelse förknippas ofta med fest, och detta var inte ett festligt tillfälle. Det är troligen anledningen att de inte ska med i detta offer, jfr 3 Mos 2:1.]

16 Och prästen ska föra henne nära och sätta henne inför Herren (Jahveh). 17 Och prästen ska ta heligt vatten i ett lerkärl, och av jorden som är på marken i tabernaklet ska prästen ta och lägga det i vattnet. 18 Och prästen ska sätta kvinnan inför Herren (Jahveh) och släppa ut kvinnans huvudhår [kanske för att indikera att hon är rituellt oren, se 3 Mos 13:45] och lägga matoffret till åminnelse i hennes hand, det som är matoffret för avundsjuka [3 Mos 2:1], och prästen ska ha bitterhetens vatten som orsakar förbannelsen i sin hand. 19 Och prästen ska låta henne avlägga en ed och säga till kvinnan: ’Om ingen man har legat med dig, och om du inte har gått åt sidan till orenhet, medan du varit under din man, ska du vara fri från detta bitterhetens vatten som orsakar förbannelse, 20 men om du har gått åt sidan, medan du varit under din man, och om du blivit orenad, och om någon legat med dig förutom din man’ 21 – då ska prästen låta kvinnan avlägga en förbannelsens ed och prästen ska säga till kvinnan – ’Herren (Jahveh) gör dig till en förbannelse och en svordom bland ditt folk, när Herren (Jahveh) låter din höft falla [inte kunna bli gravid; höften kan vara en omskrivning (eufemism) för livmodern, kanske beskrivs ett livmoderframfall eller missfall av ett utomäktenskapligt barn] och din mage svälla upp, 22 och detta vatten som förorsakar förbannelsen ska vara i dina tarmar och få din mage att svälla upp och din höft att falla [inte kunna bli gravid]’,

och kvinnan ska säga: ’Amen, amen.’ [Dvs. instämma och hålla med.]

23 Och prästen ska skriva denna förbannelse i en bok (bokrulle), och han ska tvätta den i bitterhetens vatten. 24 Och han ska låta kvinnan dricka bitterhetens vatten som orsakar förbannelsen, och vattnet som orsakar förbannelsen ska gå in i henne och bli bittert. 25 Och prästen ska ta misstankens (avundsjukans) matoffer [misstankeoffret] ur kvinnans hand och ska vifta matoffret inför Herren (Jahveh) och ta det till altaret. 26 Och prästen ska ta en handfull av matoffret, som påminnelse (minnesdelen) av det, och göra det till rök på altaret, och därefter ska han låta kvinnan dricka av vattnet. 27 Och när han har låtit henne dricka vattnet, då ska det visa sig om hon är orenad och har agerat otroget mot sin man, genom att vattnet som orsakar förbannelsen kommer in i henne och blir bittert och hennes mage sväller upp och hennes höft faller [hon kan inte bli gravid; kanske beskrivs livmoderframfall eller missfall av ett utomäktenskapligt barn, se vers 21], och kvinnan ska bli en förbannelse bland sitt folk. 28 Men om kvinnan inte är orenad, utan ren, då ska hon bli rentvådd och ska bära säd. [Märkligt nog används ordet säd här, trots att det är mannens säd som befruktar kvinnans ägg.]

29 Detta är undervisningen om avundsjuka, när en kvinna går åt sidan, medan hon är under sin man, och blir orenad, 30 eller när avundsjukans ande kommer över mannen och han är avundsjuk över sin hustru, då ska han sätta hustrun inför Herren (Jahveh) och prästen ska verkställa denna instruktion (undervisning, Torah) över henne. 31 Mannen ska vara ren från sin synd och den kvinnan ska bära sin egen synd.”

6

Nasirlöften

[Nasirlöften handlar om när någon vill tjäna Herren på ett speciellt sätt. Det hebreiska ordet nazir betyder ”hängiven” och ”överlåten”. Löftet var tidsbegränsat, se vers 4. När det gäller Samuel (1 Sam 1:11) och Simson (Dom 13:2-7) gav deras mödrar dem ett livslångt nasirskap. Johannes Döparen omnämns i liknande termer, se Luk 1:13-17. Utombibliska källor visar att nasirlöften var vanliga och fungerade som tacksamhetsoffer. Löftestiden var 30 dagar. Det var troligen ett sådant nasirlöfte Paulus gjorde i Korint, se Apg 18:18; 21:23-26. Stycket följer en kiastisk uppställning:

A. Introduktion, vers 1-2

  B. Förbud, vers 3-8

    C. Orening, vers 9-12

  B Fullbordan, vers 13-20

A Summering, vers 21]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”Tala till Israels söner och säg till dem: När en man eller kvinna vill avlägga ett löfte (en ed), ett nasirlöfte för att avskilja (helga) sig själv inför Herren (Jahveh). [Här betonas speciellt att även kvinnor kan avge dessa löften. Några exempel är Hannah och Manoas hustru, se 1 Sam 1:21-28; Dom 13:2.]

3 Han ska avhålla sig från vin och starka drycker, han ska inte dricka något från vinstocken, varken vinäger eller stark dryck, inte heller ska han dricka någon saft från vindruvorna eller äta färska druvor eller russin. 4 Alla dagar som hans nasirskap varar ska han låta bli att äta allt som är gjort av vindruvor, från pressade druvor och även (det som är gjort av) druvskalet.

5 Under hela löftesperioden ska ingen rakkniv komma på hans huvud förrän dagarna är fullföljda som han har avskilt (helgat) sig själv inför Herren (Jahveh). Han ska vara helig, han ska låta hårlockarna växa sig långa. [Håret var den yttre symbolen på att han var en nasir] 6 Så länge han är avskild (helgad) åt Herren (Jahveh) ska han inte komma nära en död kropp. [Kan vara en symbol på synd, eftersom syndens lön är döden.]

7 Han ska inte göra sig själv oren genom sin far eller sin mor, på grund av sin bror eller sin syster när (om) de dör, eftersom hans avskiljning (helgelse) inför Herren (Jahveh) är över hans huvud. [Avser det långa håret som är nasirtecknet.] 8 Alla dagar under hans nasirskap ska han vara avskild (helgad) för Herren (Jahveh).

9 Om någon människa dör plötsligt vid hans sida och han orenar sitt avskilda huvud, ska han raka sitt huvud samma dag som han renar sig, på den sjunde dagen ska han raka det. [Han blir oren i en vecka innan han kan börja om sitt nasirlöfte. Se vers 12.] 10 Och på den åttonde dagen ska han bära fram två turturduvor eller två duvor till prästen, till dörren på mötestältet (tabernaklet). 11 Och prästen ska göra i ordning den ena till syndoffer och den andra till brännoffer och bringa försoning för honom, eftersom han syndat på grund av den döde, och han ska helga sitt huvud samma dag. 12 Och han ska avskilja för Herren (Jahveh) dagen för sitt nasirskap och ska föra fram ett årsgammalt lamm av hankön som skuldoffer, men hans tidigare nasirdagar ska inte räknas eftersom hans avskiljning blev orenad (vanhelgad, befläckad).

13 Detta är undervisningen (instruktionerna) om att vara nasir. När dagarna för hans avskiljning är fullbordade ska han föras fram till mötestältets (tabernaklets) dörr 14 och han ska visa sitt offer inför Herren (Jahveh): ett årsgammalt felfritt lamm av hankön och ett årsgammalt felfritt lamm av honkön som syndoffer, och en felfri bagge som shalomoffer, 15 och en korg med osyrat bröd, kakor av fint mjöl blandat med olja och osyrat bröd ringlat med olja och tillhörande matoffer och drickoffer.

16 Och prästen ska föra fram dem inför Herren (Jahveh) och ska offra hans syndoffer och hans brännoffer. 17 Och han ska offra baggen som ett shalomoffer inför Herren (Jahveh) tillsammans med korgen med osyrat bröd. Prästen ska också offra det tillhörande matoffret och det tillhörande drickoffret.

18 Och nasiren ska raka sitt avskilda huvud vid dörren till mötestältet (tabernaklet) och ska ta håret från sitt avskilda huvud och lägga det på elden som är under shalomoffret. 19 Och prästen ska ta baggens skuldra när den är genomstekt och en osyrad brödkaka från korgen och en ringlad brödkaka och ska lägga dem i händerna på nasiren efter att han har rakat sitt avskilda huvud. 20 Och prästen ska vifta dem som ett viftoffer inför Herren (Jahveh), detta är helgat (avskilt) till prästen, tillsammans med viftofferstycket (bröstet från baggen) och låret, och därefter kan nasiren dricka vin.

21 Detta är undervisningen (instruktionen) om nasiren som avlägger en ed (ett löfte) och om hans offer till Herren (Jahveh) för hans nasirskap, förutom det som han frivilligt vill ge i enlighet med det löfte som han avlägger. Detta måste han göra enligt undervisningen (instruktionen) om hans nasirskap.”

Arons välsignelsebön

22 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

23 Tala till Aron och hans söner, så här ska ni välsigna israeliterna, säg till dem:

______

24 Må Herren (Jahveh) välsigna dig

och bevara (beskydda) dig.

25 Må Herren (Jahveh) låta sitt ansikte lysa över (mot) dig [komma med sin närvaro]

och visa dig sin nåd (välvilja; trösta dig och ge dig sin oförtjänta kärlek).

26 Må Herren (Jahveh) vända (upplyfta) sitt ansikte till dig

och ge dig frid (fred; fullständig harmoni; helhet – hebr. shalom).

______

27 Så ska de [prästerna] uttala (lägga) mitt namn över israeliterna och jag ska välsigna dem.

[På hebreiska lyder välsignelsen (JHVH uttalas aldrig utan byts ut till Adonai):

jevarechecha Adonai vejishmerecha

jaer Adonai panav elecha vichuneka

jisa Adonai panav elecha vejasem lecha shalom

Guds namn finns med i varje strof – han är källan till alla välsignelser. Den första raden består av tre hebreiska ord, den andra av fem, och den sista av sju. Även antal bokstäver ökar (15, 20, 25). Man kan se en symbolik i detta, som att välsignelsen ökar i styrka, men nummer har även en mer specifik betydelse i Bibeln:

- 3 är Guds och himmelens tal, något som är viktigt och bestående (Herren bevarar).

- 5 står för nåd (Herren visar nåd).

- 7 står för fulländning, fullkomlighet, förbund och den helige Ande (Herren ger frid).

Totalt finns sex hebreiska verb och sex handlingar som hör ihop parvis:

- välsigna (hebr. barach): ge välstånd på livets alla områden, böja knä, inympa.

- bevara (hebr. shamar): bevara, beskydda, vaka över, agera som en livvakt.

- lysa (hebr. or): vara eller bli ljus, lysa upp, skina, tända.

- visa (hebr. chanan): visa oförtjänt nåd, barmhärtighet, välvilja, favör – att böja sig ner i vänlighet till någon i en underordnad och svagare position.

- vända (hebr. nasa): att lyfta, bära, ta; översätts här vända.

- ge (hebr. shom): att lägga, sätta, placera, göra, ge, utse, ordinera, etablera, plantera.

Eftersom ordet barach är en rot med flera betydelser kan man här i välsignelsen också läsa in att Gud själv böjer sina knän. Här finns en dubbelhet, Gud välsignar från himlen, men också som en knäböjande ödmjuk tjänare (Jes 52:13-53:12). Att ordet också betyder inympa, visar att den Herren välsignar inympar han samtidigt i det äkta olivträdet Israel. Det blir också en fin inramning och kiasm till betydelsen att plantera i verbet shom i vers 26. Se även 1 Mos 12:3; Rom 11:17-24.

Herren önskar välgång – han vakar och vill belysa vägen in i sin närvaro där han kan ge av sin nåd. Han är en god Fader som vill trösta sina barn och frikostigt dela med sig av sin ömma kärlek. Att Herren vill ”lyfta” eller vända sitt ansikte, innebär att Gud vill dela sin innerliga gemenskap med varje människa. Här finns erbjudandet om förlåtelse, upprättelse, salighet och frid. Det hebreiska ordet för frid, shalom, innebär Guds välsignelse på alla områden, trygghet, vänskap och frid med Gud, sig själv och andra människor.]

7

Offer för avskiljningen

1 Och det skedde på den dagen att Mose fullbordade (avslutade, färdigställde) [plural!] hopsättningen (byggandet, resandet, ordagrant samlandet) [plural!] av tabernaklet (hebr. mishkan), och han smorde det och helgade det, och alla dess möbler, och altaret med dess redskap, och han smorde dem och helgade dem, 2 så att Israels ledare, huvudena för deras fäders hus, kunde komma nära [för att bära fram sina offergåvor], dessa är ledarna för stammarna, som är över (ledare för) dem som blev räknade [i folkräkningen som gjordes tidigare, se 4 Mos 1:2-3]. 3 Och de förde fram sina offer inför Herrens (Jahvehs) ansikte, 6 täckta vagnar och 12 oxar, en vagn för två ledare och en oxe för var och en av dem, och de visade upp dem framför tabernaklet.

4 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 5 ”Ta emot det av dem så att de kan bli till tjänst i mötestältet, och du ska ge dem till leviterna, till varje man i enlighet med hans tjänst.”

6 Och Mose tog vagnarna och oxarna och gav dem till leviterna. 7 2 vagnar och 4 oxar gav han till Gershons söner i enlighet med deras tjänstgöring. [Gershoniterna var från Levis stam, deras uppgifter redogörs för i 4 Mos 3:21-26 och ännu mer detaljerat i 4 Mos 4:21-28.] 8 Och 4 vagnar och 8 oxar gav han till Meraris söner i enlighet med deras tjänstgöring, under Itamars hand, son till prästen Aron. [Itamar var den yngste av Arons fyra söner, se 2 Mos 6:23. Merariterna var också ättlingar till Levi, deras uppgifter redogörs för i 4 Mos 3:33-37 och ännu mer detaljerat i 4 Mos 4:29-33.] 9 Men till Kehats söner gav han inget, eftersom tjänsten med de heliga tingen tillhör dem, de bär dem på sina skuldror. [Kehatiterna var också ättlingar till Levi, se 4 Mos 4:1-49.]

10 Och ledarna bar fram altarets invigningsoffer den dag då det smordes. [Denna dag beskrivs i 3 Mos 8.] Männen bar också fram sina (personliga) offer inför altaret. 11 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”De ska förevisa sina offer, varje ledare på sin dag, för invigningen av altaret.”

De tolv stammarnas offer

[Under en 12-dagarsperiod förs varje stams bidrag fram. Stammarna räknas upp i samma ordning som i 4 Mos 2. Shekeln var en viktenhet på 11,5 gram. Uttrycket ”helgedomens vikt” var antagligen en standardvikt som användes i mätvågen.]

12 Och han som förevisade sitt offer den 1:a dagen var Nachshon, son till Amminadav, av Juda stam.

13 Hans offer var ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer [3 Mos 2:1-16], 14 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 15 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer [3 Mos 1:3-17], 16 en get av hankön till syndoffer [3 Mos 4:1; 5:13], 17 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) [3 Mos 3:1-17] 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Nachshons offer, son till Amminadav.

18 På den 2:a dagen offrade Netanel, son till Tsoar, Isaskars ledare.

19 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 20 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 21 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 22 en get av hankön till syndoffer, 23 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Netanels offer, son till Tsoar.

24 På den 3:e dagen offrade Eliav, son till Chelon, ledare för Sebulons söner.

25 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 26 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 27 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 28 en get av hankön till syndoffer, 29 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Eliavs offer, son till Chelon.

30 På den 4:e dagen offrade Elitsor, son till Shedejor, ledare för Rubens söner.

31 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 32 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 33 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 34 en get av hankön till syndoffer, 35 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Elitsors offer, son till Shedejor.

36 På den 5:e dagen offrade Shelumiel, son till Tsorishadaj, ledare för Simeons söner.

37 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 38 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 39 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 40 en get av hankön till syndoffer, 41 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Shelumiels offer, son till Tsorishadaj.

42 På den 6:e dagen offrade Eljasaf, son till Doel, ledare för Gads söner.

43 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 44 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 45 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 46 en get av hankön till syndoffer, 47 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Eljasafs offer, son till Doel.

48 På den 7:e dagen offrade Elishama, son till Ammihod, ledare för Efraims söner.

49 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 50 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 51 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 52 en get av hankön till syndoffer, 53 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Elishamas offer, son till Ammihod.

54 På den 8:e dagen offrade Gamliel, son till Pedatsor, ledare för Manasses söner.

55 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 56 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 57 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 58 en get av hankön till syndoffer, 59 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Gamliels offer, son till Pedatsor.

60 På den 9:e dagen offrade Avidan, son till Gidoni, ledare för Benjamins söner.

61 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 62 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 63 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 64 en get av hankön till syndoffer, 65 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Avidans offer, son till Gidoni.

66 På den 10:e dagen offrade Achiezer, son till Ammishaddaj, ledare för Dans söner.

67 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 68 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 69 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 70 en get av hankön till syndoffer, 71 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Achiezers offer, son till Ammishaddaj.

72 På den 11:e dagen offrade Pagiel, son till Ochran, ledare för Ashers söner.

73 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 74 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 75 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 76 en get av hankön till syndoffer, 77 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Pagiels offer, son till Ochran.

78 På den 12:e dagen offrade Achira, son till Ejnan, ledare för Naftalis söner.

79 Han förevisade som sitt offer ett silverfat, och dess vikt var 130 shekel [1,5 kg], en silverskål om 70 shekel [0,8 kg] efter helgedomens shekel, båda av dem fyllda med fint mjöl, ringlad med olja för ett matoffer, 80 en guldskål om 10 shekel [115 gram], fylld med rökelse, 81 en ung tjur, en bagge, ett ettårigt lamm av hankön, till brännoffer, 82 en get av hankön till syndoffer, 83 och till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) 2 oxar, 5 getter av hankön, 5 ettåriga lamm av hankön. Detta var Achiras offer, son till Ejnan.

84 Detta var altarets invigningsoffer, den dag då det smordes, i händerna på Israels ledare:

silverfat – 12 [st],

silverskålar – 12 [st],

guldskålar – 12 [st].

85 130 shekel [1,5 kg] – [vägde] varje silverfat

och varje skål 70 [0,8 kg],

och 2 400 shekel [27,6 kg] – [vägde] alla silverredskap, efter helgedomens shekel.

86 Guldskålarna – 12 [st] – fyllda med rökelse [vägde] 10 shekel [115 gram],

efter helgedomens shekel.

Alla guldskålar [vägde] 120 shekel [1,4 kg].

87 All boskap till brännoffren var:

12 tjurar,

baggar – 12 [st]

årsgamla lamm av hankön – 12 [st], och deras matoffer,

och getter av hankön – 12 [st], till syndoffer.

88 All boskap till offrandet av shalomoffer (gemenskapsoffer) var:

24 tjurar,

baggarna – 60 [st],

getterna av hankön – 60 [st],

årsgamla lamm av hankön – 60 [st].

Detta var altarets invigningsoffer efter att det blivit smort.

89 Och när Mose gick in i mötestältet (hebr. ohel moed), för att han skulle tala med honom [Herren], då hörde han rösten tala till honom från ovanför locket på arken (nådastolen) som var ovanpå vittnesbördets ark, från mellan de två keruberna, och han talade till honom.

8

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Aron och säg till honom: ”När du tänder lamporna ska de sju oljelamporna ge sitt sken framför ljusstaken (menoran).”

3 Och Aron gjorde så. Han tände lamporna så att de gav sitt sken framför ljusstaken (menoran) som Herren (Jahveh) hade befallt Mose. 4 Detta var arbetet med ljusstaken (menoran), drivet arbete i guld, från dess bas och till dess blommor, var det drivet arbete enligt det mönster som Herren (Jahveh) hade visat Mose, så gjorde han ljusstaken. [2 Mos 25:31-40]

5 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 6 ”Ta leviterna från Israels söner och rena dem. 7 Och så ska du göra med dem för att rena dem, stänk reningsvatten över dem och låt en rakkniv gå över hela deras kropp (kött) och låt dem tvätta sina kläder och tvätta sig själva. 8 Låt dem sedan ta en ung tjur och dess matoffer, fint mjöl blandat med olja, och en annan ung tjur ska du ta som syndoffer. 9 Och du ska föra fram leviterna inför mötestältet och du ska samla hela församlingen av Israels söner. 10 Och du ska förevisa leviterna inför Herrens (Jahvehs) ansikte och Israels söner ska lägga sina händer på leviterna. [Genom att de lägger händerna på leviterna överför de bildligt sina synder på leviterna som är deras ställföreträdare inför Gud.] 11 Och Aron ska offra leviterna inför Herrens (Jahvehs) ansikte som ett viftoffer från Israels söner, för att de ska göras redo att utföra Herrens (Jahvehs) arbete (sin prästerliga tjänst).

12 Och leviterna ska lägga sina händer på tjurarnas huvuden och offra en av dem som syndoffer och den andra som brännoffer till Herren (Jahveh), för att bringa försoning för leviterna. 13 Och du ska ställa leviterna framför Aron och framför hans söner och offra dem som ett viftoffer till Herren (Jahveh). 14 Så ska du avskilja leviterna från Israels söner och leviterna ska vara mina.

15 Därefter ska leviterna gå in och göra tjänst i mötestältet, och du ska rena dem och offra dem som ett viftoffer, 16 för de är helt och hållet givna till mig bland Israels söner, istället för alla dem som öppnar moderlivet, de förstfödda av alla Israels söner. Jag har tagit dem till mig. 17 För allt förstfött bland Israels söner är mitt, både människor och djur. På den dagen då jag slog allt förstfött i Egyptens land helgade jag dem åt mig själv. 18 Och jag har tagit leviterna istället för allt förstfött bland Israels söner. 19 Och jag har gett leviterna, de är givna till Aron och till hans söner från Israels söner, för att betjäna Israels söner i mötestältet, och för att bringa försoning för Israels söner, för att ingen plåga ska drabba Israels söner när Israels söner kommer nära helgedomen.”

20 Därför gjorde Mose och Aron och hela församlingen av Israels söner mot leviterna i enlighet med allt det som Herren (Jahveh) befallt angående leviterna, så gjorde Israels söner med dem. 21 Och leviterna renade sig själva och de tvättade sina kläder, och Aron offrade dem som en helig gåva inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och Aron bringade försoning för dem för att rena dem (göra dem rituellt rena). 22 Därefter gick leviterna in och betjänade i mötestältet framför Aron och framför hans söner, som Herren (Jahveh) befallt Mose angående leviterna, så gjorde de mot dem.

23 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 24 ”Detta är det som gäller för (tillhör) leviterna, från 25 års ålder och uppåt ska de komma för att tjänstgöra i arbetet i mötestältet, 25 och från 50 års ålder ska de återvända (upphöra med sin tjänst) och inte längre tjänstgöra i arbetet, 26 men ska betjäna med sina bröder i mötestältet för att behålla uppsikten, men de ska inte längre utföra själva arbetet [de fysiskt krävande uppgifterna]. Så ska du göra med leviterna angående deras uppgifter (det de har ansvar för).”

[Strax tidigare hade åldern för att börja prästtjänsten varit 30 år, se 4 Mos 4:3. Här i vers 24 anges 25 år. En förklaring till de olika uppgifterna kan vara att då innebar den ansvarsfulla uppgiften att också transportera tabernaklet. De första fem åren fungerade också troligtvis som en lärlingstid, den tolkningen är den vanliga i den rabbinska traditionen. Längre fram i historien görs fler justeringar, David minskar åldern från 25 till 20 år, se 1 Krön 23:24, 27; 2 Krön 31:17. Även i perioden efter exilen började prästerna tjänstgöra redan vid 20 års ålder, eftersom det fanns så få leviter tillgängliga, se Esra 3:8. Åldersintervallet 25-50 var troligen anpassat för att både ha mognad och styrka. Män över 50 var inte förbjudna att tjäna, men hade då mer rollen av mentorer för de yngre prästerna. Jesus var omkring 30 år när han började sin publika tjänst, se Luk 3:23.]

9

Pesach – 14:e nisan

(2 Mos 12; 4 Mos 28:16-23; 5 Mos 16:1-7)

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose i Sinai öken den första månaden det andra året efter att de kommit ut ur Egyptens land och sa: 2 ”Låt Israels söner fira påsken på den bestämda tiden [2 Mos 12:14-20]. 3 Den 14:e denna månad vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [2 Mos 12:6] ska ni fira den bestämda högtiden. Enligt alla dess förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och enligt alla dess påbud (bindande juridiska beslut) ska ni fira den.”

4 Och Mose talade till Israels söner att de skulle fira påsken. 5 Och de firade påsk i den första månaden på den 14:e i månaden vid skymningen, i Sinai öken i enlighet med allt som Herren (Jahveh) befallt Mose [2 Mos 12:18], så gjorde Israels söner.

Den andra påsken (pesach sheni) – 14:e Ijar

6 Men där fanns några män som var orena genom en död mans kropp så att de inte kunde fira påsken på den dagen, och de kom inför Mose och inför Aron den dagen 7 och dessa män sa till honom: ”Vi är orena genom en död mans kropp, därför måste vi stå tillbaka och kan inte föra fram offret till Herren (Jahveh) på den bestämda tiden bland Israels söner.” [I Talmud anges att dessa män hade hämtat Josefs benkista från Egypten, se 2 Mos 13:19; Jos 24:32.]

8 Mose sa till dem: ”Stanna här så att jag kan höra vad Herren (Jahveh) ska befalla om er.”

9 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 10 Tala till Israels söner och säg:

”Om någon bland er eller era efterkommande blir [rituellt] oren på grund av en död kropp (ordagrant själ) eller är på en resa långt bort, ska han fira Herrens (Jahvehs) påsk 11 den andra månaden [ijar – april/maj] på den 14:e vid skymningen (mellan kvällarna) ska han fira den, de ska äta det med osyrat bröd och bittra örter [2 Mos 12:8], 12 de ska inte lämna något av det till morgonen och inte bryta något av dess ben [2 Mos 12:46] i enlighet med alla förordningar (ordagrant ”saker inristat”) för påsken ska de fira den [2 Krön 30:1-27]. 13 Men den man som är ren och inte är på resa långt bort och underlåter att fira påsken, den själen ska bli avhuggen från sitt folk, eftersom han inte bär fram Herrens (Jahvehs) offer på sin bestämda tid, den mannen ska bära sin synd.

14 Och om en främling vistas bland er och vill fira Herrens (Jahvehs) påsk enligt förordningarna (ordagrant ”saker inristat”) för påsken och enligt dess påbud (bindande juridiska beslut) ska han göra det. Ni ska ha en (samma) förordning (ordagrant ”saker inristat”) både för främlingen och för den som är född i landet.”

[Rabbiner undervisar att ”den andra påsken” lär oss att inte misströsta, det finns en andra chans och det är aldrig för sent att komma tillbaka på rätt spår igen.]

Molnet över tabernaklet

15 Och på den dagen som tabernaklet (hebr. mishkan) restes, täckte ett moln [Guds närvaro] tabernaklet – vittnesbördets tält – och från kvällen [ända] till morgonen var det över tabernaklet något som såg ut som eld. 16 Så var det kontinuerligt (alltid, hela tiden), molnet täckte det [tabernaklet] och det som såg ut som eld på natten.

[Molnet och elden kan vara en referens till molnstoden och eldstoden som ledde israeliterna i ökenvandringen, se 2 Mos 14:20; 40:34-38. Det var en synlig bekräftelse på Guds närvaro och ledning.]

[Följande sektion har en rytmisk karaktär med en återkommande refräng.]

17 Och närhelst molnet togs upp från [sin plats] över tältet, då begav sig Israels söner iväg efter det, och på den plats där molnet stannade (bosatte sig – hebr. shachan), där slog Israels söner läger (hebr. chanah).

18 [Refräng:]

På Herrens (Jahvehs) tilltal (mun – hebr. peh) begav sig Israels söner iväg

och på Herrens (Jahvehs) tilltal slog de läger.

Så länge molnet stannade (bosatte sig) över tabernaklet slog de läger. 19 Och när molnet dröjde över tabernaklet många dagar, höll (vaktade, skyddade, bevarade) Israels söner Herrens (Jahvehs) åläggande [bud att inte vandra vidare] och bröt inte upp. 20 Ibland stannade molnet några dagar över tabernaklet.

[Refräng:] På Herrens (Jahvehs) tilltal (mun – hebr. peh) stannade de i lägret

och enligt Herrens (Jahvehs) tilltal begav de sig iväg.

21 Ibland var molnet från kvällen till morgonen och när molnet togs upp på morgonen vandrade de, eller om det fortsatte både dag och natt, när molnet togs upp begav de sig iväg. 22 Om det var två dagar eller en månad eller ett år som molnet dröjde över tabernaklet och stannade (bosatte sig) över det, förblev Israels söner lägrade och vandrade inte, men när det togs upp bröt de upp.

23 [Refräng:]

På Herrens (Jahvehs) tilltal (mun – hebr. peh) slog de läger

och på Herrens (Jahvehs) tilltal begav de sig iväg.

De höll (vaktade, skyddade, bevarade) Herrens (Jahvehs) åläggande på Herrens (Jahvehs) tilltal genom Moses hand.

10

Silvertrumpeterna

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”Gör dig två trumpeter av silver, som ett konstfullt (vackert) arbete ska du göra dem. Du ska använda dem för att kalla på församlingen och för att få lägret att dra vidare (röra sig framåt). 3 Och när de blåser med dem ska hela församlingen samlas hos dig vid mötestältets öppning. 4 Och om de blåser med en [trumpet] då ska ledarna, huvudena för Israels tusenden (klaner, familjer – familjegruppering) samla sig till dig. 5 Och när de blåser en larmsignal ska lägret som är på den östra sidan avtåga. 6 Och när de blåser en larmsignal andra gången, då ska lägret på den södra sidan avtåga. De ska blåsa ett alarm för deras avtågande. 7 Men när församlingen ska samlas ihop ska ni blåsa, men inte en larmsignal.

8 Och Arons söner prästerna ska blåsa med trumpeterna. Detta ska för er vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) genom era generationer. 9 Och när ni går ut i strid i ert land mot åklagarna som förtrycker er, då ska ni blåsa alarm med trumpeterna, och ni ska bli ihågkomna inför Herren er Gud (Jahveh Elohim) och ni ska bli räddade (frälsta) från era fiender. 10 Också under era glada dagar och era bestämda högtider [Herrens (Jahvehs) högtider, se 3 Mos 23] och vid era nymånader ska ni blåsa med trumpeterna över era brännoffer och över era shalomoffer (gemenskapsoffer – hebr. zevach shelamim), och de ska för er vara en åminnelse inför er Guds (Elohims) ansikte. Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim).”

Från Sinai till Kadesh (10:11-20:13)

Folket klagar

11 Och det skedde i det andra året [efter uttåget] i den andra månaden [ijar – april/maj] på den 20:e dagen i månaden att molnet togs upp från [sin plats] över vittnesbördets tabernakel. [Detta sker 13 månader sedan uttåget, och en månad efter påsken 4 Mos 9:1-14.] 12 Och Israels söner drog vidare i sin härordning, ut från Sinai öken, och molnet stannade i Parans öken. 13 Och de startade sin första vandring efter Herrens (Jahvehs) tilltal (mun – hebr. peh) genom Moses hand.

14 Och först under sitt baner (standard) vandrade Juda söners läger i sin härordning, och över hans här var Nachshon, Amminadavs son. 15 Och över hären av Issachars söners stam var Netanel, son till Tsoar. 16 Och över hären av Sebulons söners stam var Eliav, son till Chelon. 17 Och tabernaklet togs ner och Gershons söner och Meraris söner som bar tabernaklet avtågade.

18 Och under sitt baner (standard) vandrade Rubens söners läger i sin härordning, och över hans här var Elitsor, son till Shedejor.

19 Och över hären av Simeons söners stam var Shelumiel, son till Tsorishadaj. 20 Och över hären av Gads söners stam var Eljasaf, son till Doel. 21 Och kehatiterna som bar helgedomen avtågade så att tabernaklet skulle vara uppsatt inför deras ankomst.

22 Och under sitt baner (standard) vandrade Efraims söners läger i sin härordning, och över hans här var Elishama, son till Ammihod. 23 Och över hären av Manasses söners stam var Gamliel, son till Pedatsor. 24 Och över hären av Benjamins söners stam var Avidan, son till Gidoni.

25 Och under sitt baner (standard) vandrade Dans söners läger i sin härordning, de utgjorde eftertruppen till alla läger, och över hans här var Achiezer, son till Ammishaddaj. [Eftertruppen utgörs av de 3 stammar som vandrar under Dans baner.] 26 Och över hären av Ashers söners stam var Pagiel, son till Ochran. 27 Och över hären av Naftalis söners stam var Achira, son till Enan. 28 Detta var Israels söners vandring efter deras härordning. Och de avtågade.

29 Och Mose sa till Chovav, midjaniten Roels son, Moses svärfar: ”Vi vandrar till platsen om vilken Herren (Jahveh) har sagt ’Jag ska ge den till er,’ följ du med oss och vi ska göra gott mot dig, för Herren (Jahveh) har talat gott över Israel.”

30 Och han sa till honom: ”Jag vill inte gå (med er), men jag ska gå till mitt land och till min släkt.”

31 Han svarade då: ”Lämna oss inte, jag ber dig, för du har stor kunskap om hur vi kan slå läger i öknen och du ska vara för oss istället för våra ögon.

32 Och det ska ske om du går med oss, ja så ska det bli, att det goda som Herren (Jahveh) ska göra mot oss, detsamma ska vi göra mot dig.” 33 De bröt upp från Herrens (Jahvehs) berg och vandrade i tre dagar. Herrens (Jahvehs) ark gick före dem under de tre dagarna, för att utforska (söka efter – hebr. tor) [hitta en lämplig och bra] viloplats för dem. [Det hebreiska ordet tor har innebörden att utforska för att hitta något bra, se 4 Mos 13:2. Viloplats (hebr. menocha) är samma ord som i Ps 23:2.] 34 Herrens (Jahvehs) moln gick före dem på dagen när de lämnade sin lägerplats.

35 – ׆ –

Och det hände, varje gång arken bröt upp, att Mose ropade:

”Stå upp (hebr. kumah, jfr Mark 5:41), Herre (Jahveh)!

Må dina fiender förskingras,

och må dina motståndare fly för dig!”

[De tre verben är desamma som i Ps 68:2.]

36 Och när arken sattes ner, sa han:

”Vänd tillbaka (hebr. shov), Herre (Jahveh),

till Israels oräkneliga (myriader) tusenden!”

[Kan också översättas i betydelsen ”för tillbaka, Herre, de myriader av tusenden av Israel” – tillbaka till landet från exilen. Den grekiska översättningen använder ordet ”omvänd” och betydelsen blir då som i Rom 11:26 att Israel ska bli frälst.]

– ׆ –

[Här är första gången just den här böjningen av orden kumah och sjuvah används. Den hebreiska texten har en markering i marginalen före vers 35 och efter vers 36. Det finns olika teorier om vad dessa två inverterade nun (׆) indikerar. Den spegelvända 14:e bokstaven nun ser ut som en hakklammer och var troligtvis en markering som de som kopierade textrullarna använde för att visa att det var något speciellt med texten här. I grekiska skrifter användes ett inverterat sigma (Ͻ) på liknande sätt av skrivare. En del rabbiner tolkar tecknet som en avgränsare, vilket delar upp Tredje Moseboken i boken i tre delar. Det blir då totalt sju (inte fem) böcker av Mose, vilket då motsvarar de sju pelarna av vishet, se Ords 9:1. Det verkar vara en markering att texten inte riktigt hör hemma där den står och borde flyttas till en annan plats. Det finns ett citat från Simeon Gamaliel (son till den Gamaliel som nämns i Apg 5:34) om att när Messias kommer tillbaka kommer dessa verser få sin rätta uppfyllelse och flyttas till sin rätta plats. Att denna tolkning fanns samtidigt som Johannes skriver sitt evangelium, gör att uttalandet om att Ordet ”tabernaklade” (bodde) bland oss får ännu djupare innebörd, se Joh 1:14.

Totalt finns nio inverterade nun i den hebreiska texten, de övriga sju finns i Ps 107:23-28, 40. Båda dessa sektioner har att göra med ökenvandringen, och i stycket i Psalm 107 finns det också Messianska kopplingar till Jona tecken.]

11

På väg mot Kanaans land (kap 11-21)

Gud sänder eld över folket

[Vers 1-3 hör ihop med föregående tre verser (4 Mos 10:29-36) via flera kiasmer och även språkligt:

A Gud lovar goda ting för Israel (4 Mos 10:32)

  B ... och det hände, när arken... (4 Mos 10:35)

    C stå upp, Herre... (4 Mos 10:35)

    C vänd tillbaka, Herre... (4 Mos 10:36)

  B ... och det hände, när folket klagade ... (4 Mos 11:1)

A ondska i Herrens öron (4 Mos 11:1)]

1 Och det hände, att folket var en klagan (sökte en anledning att klaga – hebr. anan i ovanliga formen hitpoel)

– ondska i Herrens (Jahvehs) öron,

och när Herren (Jahveh) hörde det upptändes hans vrede,

och Herrens (Jahvehs) eld brann ibland dem och slukade dem [som bodde] i lägrets utkant.

[Eld är ofta förknippat med Guds straff, se 4 Mos 16:35; 3 Mos 10:2; 2 Kung 1:10, 12]

2 Och folket ropade till Mose och Mose bad till Herren (Jahveh) och elden ebbade ut. 3 Och platsen fick namnet Tavera [betyder: ”brinnande”], eftersom Herrens (Jahvehs) eld hade brunnit ibland dem.

[Namnet Tavera återfinns även 5 Mos 9:22, men blev aldrig fysiskt namn på denna plats, eftersom namnet inte tas med i benämningen av de olika platserna, se 4 Mos 33:16-17.]

Klagan

Folkets klagan över maten

4 Och patrask-följet (den blandade hopen – hebr. asafsof) som var bland dem fick begär efter läckrare mat (ordagrant: ”begärde ett begär”) och även Israels söner grät för deras skull och sa: ”Vem låter oss äta kött? [Om vi ändå kunde få äta kött!] 5 Vi kommer ihåg fisken som vi fick äta fritt (gratis; för intet) i Egypten, gurkorna och melonerna och purjolöken och rödlöken och vitlöken, 6 men nu är vi uttorkade (har våra själar torkat bort), det finns ingenting, vi har inget annat än denna manna att se på.” 7 Mannat var som korianderfrö och dess utseende var som utseendet på bdelliumharts [antagligen en sorts vitaktig pärla]. 8 Folket gick runt och samlade det och malde det i kvarnar och slog det i mortlar och kokade det i grytor och gjorde kakor av det, och smaken på det var som smaken av en brödkaka med olja. [Det finns en tydlig koppling här till det bröd som offras i templet när smaken beskrivs som en brödkaka med olja. Det visar tydligt att manna är mer än bara fysisk mat, det är också en påminnelse om vem som förser och att vi har del i det himmelska.] 9 Och när daggen föll över lägret på natten föll mannat ovanpå den. 10 Och Mose hörde folket gråta, i sina familjer, varje man i sin tältöppning, och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mycket, och Mose var missnöjd.

Moses klagan

11 Och Mose sa till Herren (Jahveh): ”Varför har du handlat illa med din tjänare? Varför har jag inte funnit nåd (oförtjänt nåd – hebr. chen) i dina ögon, så att du har lagt bördan av hela detta folk på mig? 12 Har jag fött hela detta folk? Har jag burit fram dem så att du skulle kunna säga till mig: Bär dem i skötet som en omsorgsfull far bär ett ammande barn, till landet som du med ed lovat våra fäder? 13 Varifrån ska jag få kött att ge till hela detta folk? De oroar mig med sin gråt och säger: Ge oss kött så att vi får äta. 14 Jag klarar inte av att bära hela detta folk själv, ensam, eftersom det är för tungt för mig. 15 Om du handlar så här mot mig så döda mig, jag ber dig döda; om jag har funnit nåd (oförtjänt nåd – hebr. chen) i dina ögon, låt mig inte se mitt elände.”

Guds svar till både folket och Mose

16 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Samla åt mig 70 män av Israels äldste, som du vet är folkets äldste och som betjänar dem, och för dem till mötestältet så att de kan stå där med dig. 17 Och jag ska komma ner och tala med dig där, och jag ska ta av Anden som är över dig och ska lägga den på dem, och de ska bära bördan av detta folk med dig, så att du inte bär den själv (ensam). 18 Och säg till folket. Helga er själva till i morgon och ni ska äta kött, för ni har gråtit i Herrens (Jahvehs) öron och sagt: Vem låter oss äta kött? Det var väl med oss i Egypten. Därför ska Herren (Jahveh) ge er kött och ni ska äta. 19 Ni ska äta [kött], inte bara en dag, eller två dagar, eller fem dagar, eller tio dagar eller tjugo dagar [i sträck] – 20 utan en hel månad, tills det kommer ut ur era näsborrar och det blir vämjeligt för er, eftersom ni har förkastat Herren (Jahveh) som är ibland er och oroat honom med gråt och sagt: Varför kom vi ut från Egypten?” 21 Mose sa: ”Folket som jag är ibland är 600 000 män på sina fötter, och ändå har du sagt: Jag ska ge dem kött, så att de kan äta en hel månad! 22 Om flockarna och hjordarna slaktas åt dem, kan det tillfredsställa dem? Eller om alla havets fiskar samlas ihop åt dem, kan det tillfredsställa dem?” 23 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Är Herrens (Jahvehs) hand för liten? Nu ska du se huruvida mitt ord kommer att ske för dem eller inte.”

Äldste – svar på Moses klagan

24 Och Mose gick ut och talade Herrens (Jahvehs) ord till folket och han samlade 70 män av folkets äldste och placerade dem runt omkring tältet. 25 Och Herren (Jahveh) kom ner i ett moln och talade till honom och tog av Anden som var över honom och lade den över de 70 äldste, och det hände sig att när anden vilade över dem profeterade de, men det upphörde (de gjorde det inte igen).

26 Men två män var kvar i lägret, den ene hette Eldad [betyder: ”Gud har älskat”] och den andre hette Medad [betyder: ”älskar”], och Anden vilade över dem för de var bland dem som var räknade men hade inte gått ut till tältet, och de profeterade i lägret. 27 En ung man sprang och berättade för Mose och sa: ”Eldad och Medad profeterar i lägret!”

28 Och Josua, Nuns son, som var Mose tjänare från sin ungdom, svarade och sa: ”Min herre Mose, tysta dem.” 29 Men Mose sa till honom: ”Är du avundsjuk för deras skull? Tänk om hela Herrens (Jahvehs) folk var profeter så att Herren (Jahveh) skulle ha lagt sin Ande över dem!” [Apg 2:28-29; 1 Kor 12:27-31; 14:1-5] 30 Och Mose drog sig undan till lägret, han och Israels äldste.

Gud svarar folket – mat

31 Och det kom en vind från Herren (Jahveh) och förde med sig vaktlar från havet, och lät dem falla ner över lägret, till omkring en dagsvandring från ena sidan av det och en dagsvandring på den andra sidan, runtom lägret och ungefär 2 alnar [0,9 meter] högt över markens ansikte. 32 Och folket stod upp hela den dagen och hela natten och hela nästa dag och samlade vaktlar, den som samlade minst samlade tio chomer [en chomer var ett stort mått på flera hundra liter – ordet kommer från ordet för åsna och den vikt den kunde bära] och de spred ut dem överallt omkring sig runtom lägret. 33 Medan köttet fortfarande var mellan deras tänder, innan det var tuggat, upptändes Herrens (Jahvehs) vrede mot folket och Herren (Jahveh) slog folket med en mycket stor plåga. 34 Platsen fick namnet Kivrot-Hataava, eftersom de begravde folket som hade begär. [Kivrot-Hataava betyder begärets eller lustans gravar på hebreiska.] 35 Från Kivrot-Hataava vandrade folket till Chatserot, och de uppehöll sig i Chatserot.

12

Mirjam, och även Aron, motsätter sig Mose

1 Mirjam talade illa om Mose på grund av den kushitiska kvinna som han hade tagit till hustru, även Aron var med på detta. Mose hade nämligen tagit en kushitisk kvinna till hustru.

[Verbet ”talade illa om” är i feminin form vilket gör det tydligt att det var Mirjam som ledde samtalet. Eftersom det rörde Mose val av fru, kan motivet ha varit avundsjuka. Kush är både ett namn och ett område. Kush var Chams son och barnbarn till Noa. Han befolkade de sydliga delarna av jorden. Områden som förknippas med Kush är norra Afrika, Nubien och Etiopien.]

2 De [både Mirjam och Aron] sa: ”Är Mose den ende som Herren talar till? Han talar väl till oss också.” Herren hörde det [och kommer snart att svara dem]. 3 Mose var en mycket ödmjuk människa, mer än någon annan på jorden.

[En extra bokstav är tillagd i ordet ödmjuk, nämligen den minsta hebreiska bokstaven jod, detta ”grammatiska fel” förstärker att Mose verkligen var ödmjuk.]

Herrens svar

4 Och Herren (Jahveh) talade direkt (omgående) till Mose och till Aron och till Mirjam: ”Kom ut ni tre till mötestältet” och de tre kom ut. 5 Och Herren (Jahveh) kom ner i en molnpelare och stod i öppningen till tältet och kallade på Aron och Mirjam och de båda kom fram. 6 Och han sa:

”Hör (lyssna noga på) mina ord.

Om det finns en profet ibland er

gör jag Herren (Jahveh) mig själv känd för honom i en syn,

jag talar till honom i en dröm.

7 Så är det inte med min tjänare Mose.

Han är betrodd i hela mitt hus.

8 Med honom talar jag mun mot mun,

öppet och inte i gåtor (fördolt, förtäckta ord)

och han ser Herrens (Jahvehs) skepnad.

Varför är ni då inte rädda (fruktar)

för att tala mot min tjänare, mot Mose?”

9 Och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot dem och han lämnade.

10 Och när molnet avlägsnat sig från [sin plats] över tältet, se, då var Mirjam täckt av svampinfektion, som snö. Och Aron såg på Mirjam, och se hon hade en svampinfektion. [3 Mos 13-14] 11 Och Aron sa till Mose: ”Min herre, lägg inte synd på oss, jag ber dig, för att vi har betett oss dåraktigt och eftersom vi har syndat. 12 Låt henne inte, jag ber, bli som en död, som den vars kött är halvt förtärt när han kommer ut ur sin mors livmoder.”

13 Då ropade Mose till Herren (Jahveh) och sa: ”Gud (El) jag bönfaller dig, hela (bota) henne nu.”

14 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Om hennes far hade spottat henne i ansiktet, skulle hon då inte gömma sig i skam i sju dagar? Låt henne vara isolerad utanför lägret sju dagar, därefter ska hon föras in igen.” 15 Och Mirjam var isolerad utanför lägret sju dagar, och folket vandrade inte förrän Mirjam fördes in igen.

16 Därefter vandrade folket från Chatserot och slog läger i Parans öken.

13

1 Därefter vandrade folket från Chatserot och slog läger i Parans öken.

Upproret i Kadesh

2 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

3 ”Låt män (hebr. enosh) gå ut och utforska (undersöka – hebr. tor) landet Kanaan, som jag har gett till Israels söner. [Målet med uppdraget var att rapportera om allt gott som fanns i landet.] Från var och en av fädernas stammar ska du sända en man (ordagrant ”en man, en man” – hebr. ish ehad ish ehad) [Jos 4:2], och alla ska vara ledare bland dem.”

[Det hebreiska ordet för att utforska här (hebr. tor) har en positiv innebörd att hitta det goda. De engelska orden ”tour” och ”tourism” och även vårt svenska ord ”turism” kommer från detta ord som har kvar samma innebörd att utforska ett land och besöka de bästa platserna. Det finns andra hebreiska ord för att spionera och hitta svagheter (hebr. ragal), dock används inte det här, Mose visste att Gud gett dem landet. Männen som skickades ut förväntades komma tillbaka med goda rapporter på samma sätt som Noa hoppades att duvan han skickade ut skulle komma tillbaka med en god rapport att vattnet sjunkit undan, se 1 Mos 8:11. Det finns flera paralleller här. Duvan kom tillbaka med en ett friskt olivlöv och männen tog med vindruvor (se vers 24). Det hebreiska ordet för duva (hebr. dor) är också snarlikt ordet tor. Ordet tor används 14 ggr i Fjärde Moseboken, och första gången är när Gud själv utser nästa (den bästa och mest lämpliga goda) viloplats för israeliterna, se 4 Mos 10:33.]

4 Och Mose lät dem gå från Parans öken enligt Herrens (Jahvehs) befallning, alla av de män som var huvuden (ledare) för Israels söner.

De tolv som sänds ut

[Det är inte samma personer som sänds ut nu som tidigare representerade stammarna, se 4 Mos 1:5-15. De som skickades ut på detta uppdrag var troligen också med i armén. Ingen representant från Levi stam nämns.]

5 Och detta var deras namn:

Av Rubens stam Shamoa, Zakors son.

6 Av Simeons stam Shafat, Choris son.

7 Av Juda stam Kaleb, Jefunnes son.

8 Av Isaskars stam Jigal, Josefs son.

9 Av Efraims stam Hosea [Josua], Nuns son. [Mose ger honom ett nytt namn, se vers 16.]

10 Av Benjamins stam Palti, Refos son.

11 Av Sebulons stam Gadiel, Sodis son.

12 Av Josefs stam av Manasse stam Gaddi, Sosis son.

13 Av Dans stam Ammiel, Gemalis son.

14 Av Ashers stam Setor, Michaels son.

15 Av Naftalis stam Nachbi, Vafsis son.

16 Av Gads stam Goel, Machis son.

[Vers 5 och 17 inleds båda med orden ”detta” och ”namn” i hebreiskan och fungerar som en ram i upplistningen. Av dessa tolv namn nämns bara Kaleb (vers 7) och Josua (som här kallas Hosea, se vers 9) som gav en god rapport på fler ställen i Bibeln. Namnet Kaleb kommer från hebr. kelev, ordet för hund, som i sin tur betyder ”mot/nära hjärtat”. Troligtvis i betydelsen att Kaleb var trogen. Josua nämns vid det namn han fått av Mose, se vers 16. Ordningsföljden i uppräkningen följer den i 4 Mos 1:5-15 med den skillnaden att Sebulon är separerad från de andra sönerna av Leah i vers 10 och ”Josef stam” står för Josefs barn Efraim och Manasse i vers 11.]

17 Detta var namnen på de män som Mose skickade iväg för att utforska (undersöka) landet. Mose gav Hosea, Nuns son, namnet Josua.

[Hosea (hebr. Hoshea) betyder ”frälsning, räddning”, och Josua betyder ”Herren är frälsning och räddning”. Detta stryker under att det inte är de själva utan Gud som skulle frälsa och rädda dem. Namnändringen på Josua från Hosea till Josua är på hebreiska endast ett tillägg av bokstaven jod i början. Det gör att inledningen på namnet Josua blir Jah, som är kortformen av Guds namn. Detta tolkar många rabbiner som att Mose insåg att Josua behövde mod och källan till mod och frimodighet är Gud. När Josua i samklang med sitt nya namn väljer att lita på Gud blir han också frimodig med Guds hjälp.]

Uppdraget

18 Och Mose lät dem gå ut och utforska (undersöka) Kanaans land och sa till dem:

”Gå upp här in i söder (Negev) och gå upp i bergen,

19 och se (titta noga på) landet – hur det är;

och folket som bor därinne – om de är starka eller svaga, om de är få eller många;

20 och hurudant landet är som de bor i – om det är gott eller dåligt (ont),

och vilka städerna är som de bor i – om det är läger (tält) eller starka fästen (stenhus);

21 och hur landet är – om det är bördigt eller kargt, om det finns skog därinne eller inte.

Och var starka (fasta, säkra, tappra) och ta med er av landets frukt.”

[Vers 17-20 formar en kiasm där den centrala frågan är om landet är gott eller ont.]

Detta var vid den tiden då de första druvorna skördas. [Det var sen sommar eller tidig höst, någonstans i slutet av juli fram till tidigt i september. Israeliterna hade lämnat Egypten på våren två år tidigare, se 4 Mos 10:11; 2 Mos 12:1.]

Landet undersöks från söder till norr

22 Så de gick upp och utforskade (undersökte) landet från öknen Tsin till Rechov vid Chamat [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28]. 23 Och de gick upp i Negev (söder) och kom till Hebron (hebr. Chevrón) och Achiman, Sheshaj och Talmaj, Anaks barn [jättar] fanns där. Och Hebron byggdes 7 år före Tsoan [troligtvis Tanis] i Egypten. 24 Och de kom till Eshkols dal [någon av dalgångarna i närheten av Hebron] och där skar de av en gren med en klase vindruvor, och den bar de på en stång mellan två [så enorm var den]. De tog även med sig granatäpplen och fikon [från den platsen]. 25 De kallade platsen Eshkols dal på grund av vindruvsklasen som Israels söner skar av där.

[Hebr. eshkol betyder klase och kan syfta både på druvklasar och blomklasar. Det finns många dalgångar (wadis) här. I trakten kring Hebron är t.ex. Ramet el-Amleh känd för sina druvor och ligger nära en dalgång.]

26 Och de återvände från sitt utforskande (undersökning) av landet efter 40 dagar.

Rapporten

27 Och de gick och kom till Mose och till Aron och till hela Israels söners församling, till öknen Paran, till Kadesh och förde tillbaka ord till dem och till hela församlingen och visade dem landets frukt. 28 Och de [12 utforskarna] återgav (räknade noggrant upp – hebr. safar) [allt de gjort och sett] för honom [Mose] och sa: ”Vi kom till landet som du sände oss till och det flödar verkligen av mjölk och honung, och detta är dess frukt. 29 Dock är folket som bor i landet våldsamt och städerna är befästa och mycket stora, dessutom såg vi Anaks barn där. 30 Amalek bor i Sydlandet (Negev) och hettiterna och jevusiterna och amoréerna bor i bergen, och kanaanéerna bor vid havet och längs Jordan.”

31 Men Kaleb lugnade folket inför Mose och sa: ”Vi ska gå upp nu och besätta det, för vi är väl rustade att övervinna dem.”

32 Men männen som hade gått upp med honom sa: ”Vi är inte kapabla att gå upp mot folket, för de är mycket starkare än vi.” [De tio andra utforskarna, förutom Josua och Kaleb, använder samma ord som Kaleb, men vänder på dem och säger att de inte ska gå och de inte är starkare, jfr vers 30.] 33 Och de [10 männen – Shamoa, Shafat, Jigal, Palti, Gadiel, Gaddi, Amiel, Setor, Nachbi och Goel, se vers 4-15] spred ut ett ont rykte (missvisande information) om landet som de bespejat åt Israels söner och sa: ”Landet som vi har vandrat igenom för att undersöka det, är ett land som slukar (äter upp) sina invånare [syftar troligtvis på att det varit många stridigheter i området, och hur det skulle bli svårt att inta och sedan behålla landet från inkräktare], och hela folket som vi såg där är högresta män.

14

Folket gör uppror

1 Och hela församlingen höjde sina röster och ropade och folket grät den natten. 2 Och alla Israels söner knotade mot Mose och mot Aron och hela församlingen sa till dem: ”Vi kunde ha dött i Egyptens land, eller vi kunde ha dött i öknen! 3 Och varför har Herren (Jahveh) fört oss till detta land för att dö för svärdet? Våra fruar och våra små ska bli ett byte [krigsbyte], är det inte bättre för oss att återvända till Egypten?” 4 Så de sa till varandra (en man till sin bror): ”Låt oss utse (ge oss) en ledare (ett huvud – hebr. rosh) och låt oss återvända till Egypten.”

5 Då föll Mose och Aron ner på sina ansikten framför hela Israels söners församling. 6 Och Josua, Nuns son, och Kaleb, Jefunnes son, som var bland dem som utforskat (undersökt – hebr. tor) landet, rev sönder sina kläder. 7 Och de talade till hela Israels söners församling och sa: ”Landet som vi har vandrat genom för att utforska (undersöka), är ett mycket gott land. 8 Om Herren (Jahveh) har sitt behag i (lutar sig mot, klänger sig fast vid) oss, då ska han föra oss till detta land och ge det till oss som ett land som flyter av mjölk och honung [2 Mos 3:8]. 9 Gör inte uppror mot Herren (Jahveh), frukta inte heller för folket i landet, för de är bröd (som brödsmulor) för oss, deras försvar är avlägsnat från dem och Herren (Jahveh) är med oss. Frukta inte för dem.”

10 Men hela församlingen talade om att stena dem med stenar, när Herrens (Jahvehs) härlighet visade sig i mötestältet för alla Israels söner. 11 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Hur länge ska detta folk förakta mig? Och hur länge ska de låta bli att tro på mig, trots alla tecken som jag har gjort bland dem? 12 Jag ska slå dem med pest [grekiska översättningarna har död] och fördärva (utrota) dem, och jag ska göra dig till ett större och mäktigare folk än dem.” [2 Mos 32:10]

13 Och Mose sa till Herren (Jahveh): ”När egyptierna får höra, [och det kommer dom att göra] för du förde upp detta folk med din makt från dem [2 Mos 12-15], 14 ska de säga till invånarna i detta land, som har hört att Herren (Jahveh) är mitt bland detta folk, liksom att du Herren (Jahveh) låtit dig ses öga mot öga, att ditt moln [som representerar Guds närvaro] har stått över dem och du går framför dem i en molnpelare på dagen och i en eldpelare på natten [2 Mos 13:20-22]. 15 Om du nu dödar detta folk (hebr. am) som en man, då kommer hednafolken (hebr. goj) som har hört om din ryktbarhet, att säga: 16 Eftersom Herren (Jahveh) inte förmådde att föra detta folk in i landet som han med ed lovat dem, därför har han slaktat dem i öknen.

17 Och nu, jag ber dig, Herrens (Adonais) makt, i enlighet med vad du har talat och sagt: 18 Herren (Jahveh) är sen (långsam) till vrede [ordagrant: näsor – det vanligaste uttrycket för vrede är ”brinnande näsa”, men här står det bara näsor i plural] och rik på nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed), förlåter (lyfter bort) synd och överträdelse, men frikänner inte från skuld, men fastställer fädernas synd över deras söner, över tredje och över fjärde [led]. [2 Mos 20:5-6] 19 Förlåt, jag ber dig, detta folks synd efter din stora nåd (omsorgsfulla kärlek, trofasthet – hebr. chesed), så som du har förlåtit detta folk från Egypten och till nu.”

20 Och Herren (Jahveh) svarade. ”Jag har förlåtit i enlighet med ditt ord. 21 Och likväl (så sant som) jag lever och hela jorden är full av Herrens (Jahvehs) härlighet, 22 sannerligen, alla dessa män som har sett min härlighet och mina tecken som jag gjorde i Egypten och i öknen, men likväl har prövat mig dessa tio gånger, och inte lyssnat till min röst.

[Talet tio är ett fullhetstal och kan här ses som att nu är deras överträdelser fullständiga, syndens mått är rågat, därför kommer nu domen som gör att den vuxna generation som lämnade Egypten inte får komma in i löfteslandet.]

23 Med säkerhet ska de inte se landet som jag med ed lovade till deras fäder, inte någon av dem som föraktat mig ska se det. 24 Men min tjänare Kaleb, eftersom en annan ande är i honom och han har följt mig helhjärtat, honom ska jag föra in i landet som han vandrade i, och hans säd ska besätta det. [Jos 15:13-19; Dom 1:9-15] 25 Nu vistas amalekiterna och kanaanéerna i dalen. Vänd i morgon och gå in i öknen på vägen mot Vasshavet (Röda havet).”

26 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron och sa: 27 ”Hur länge ska jag stå ut med denna onda församling, som fortsätter att knota (klaga) mot mig? Jag har hört Israels söners knot (klagan) som de fortsätter att knota (klaga) mot mig.” 28 Säg till dem: ”Jag lever”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ”med säkerhet, som ni har talat (det ni har sagt) i mina öron, så ska jag göra mot er (agera i enlighet med era egna ord). 29 Era döda kroppar ska falla i denna öken, och alla de av er som blev räknade, efter hela ert antal, från 20 års ålder och uppåt, ni som har knotat (klagat) mot mig, 30 ni ska sannerligen inte komma in i landet, för vilket jag lyfte upp min hand så att jag skulle låta er bo där, förutom Kaleb, Jefunnes son, och Josua, Nuns son. 31 Men era små, om vilka ni sa att de skulle bli ett byte, dem ska jag föra in och de ska känna landet som ni har förkastat. 32 Men för er ska era kroppar falla i denna öken. 33 Och era söner ska bli ökenvandrare i 40 år och ska bära er vilsenhet till dess era kroppar är förtärda i öknen. 34 Efter antalet som ni utforskat (hebr. tor) landet, 40 dagar – en dag för ett år – ska ni bära era synder, 40 år, och ni ska känna (vara intimt förtrogna med) mitt avståndstagande (min ovilja, hur jag hindrar och håller tillbaka er – hebr. tenoa). [Denna konsekvens handlar om en öppen rebelliskhet mot Gud, ordet tenoa används bara här och i Job 33:10 och kommer från hebreiska verbet no som betyder att hindra, förbjuda och hålla tillbaka.] 35 Jag Herren (Jahveh) har talat. Med säkerhet ska jag göra detta mot denna onda församling som har samlat ihop sig mot mig. I denna öken ska de förtäras och där ska de dö.”

36 Och männen som Mose sänt att utforska landet [för att visa på allt gott som Gud gett, se 4 Mos 13:2] och som, när de återvände, fick hela församlingen att knota (klaga) mot honom, genom att avlämna en ond rapport mot landet, 37 dessa män som avlämnade en ond rapport om landet, dog av pesten inför Herren (Jahveh). 38 Men Kaleb, Jefunnes son, och Josua, Nuns son, förblev levande av dessa män som hade gått och utforskat landet.

39 Och Mose talade dessa ord till Israels söner men folket sörjde mycket. 40 Och de steg upp tidigt på morgonen och gick upp på bergets topp och sa: ”Här är vi och ska gå upp till platsen som Herren (Jahveh) har lovat, för vi har syndat.”

41 Men Mose sa: ”Varför överträder ni nu Herrens (Jahvehs) befallning? Det kommer inte att lyckas (ni får ingen framgång). 42 Gå inte upp för Herren (Jahveh) är inte bland er, så att ni inte slås ner framför era fiender. 43 Det finns amalekiter och kanaanéer framför er och ni kommer att falla för svärd. Eftersom ni har vänt er bort från att följa (vänt ryggen till) Herren (Jahveh) ska Herren (Jahveh) inte vara med er.”

44 Men de dristade sig till (oöverlagt och högmodigt beslutade de sig; ordagrant ”de svällde” – hebr. afal) att gå upp på bergets topp, likväl lämnade inte Herrens (Jahvehs) förbundsark och Mose lägret. 45 Amalekiterna och kanaanéerna som bodde i bergsbygden kom ner och slog dem och slog ner dem ända till Chorma.

15

Matoffer och dryckesoffer

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”Tala till Israels söner och säg till dem: När ni kommer in i landet som ni ska bo i (ert hemland), som jag ger till er, 3 och ska göra ett offer med eld till Herren (Jahveh), ett brännoffer [3 Mos 1:1-17] eller ett offer för att fullfölja ett löfte eller ett frivilligt offer eller vid de bestämda tiderna [Herrens högtider], för att göra en söt arom till Herren (Jahveh) av er boskap eller er hjord, 4 då ska han som för fram sitt offer bära fram inför Herren (Jahveh) ett matoffer av en tiondels efa [3,5 liter] fint mjöl blandat med en fjärdedels hin [0,9 liter] olja, 5 och vin som drickoffer, en fjärdedels hin [0,9 liter] ska du göra i ordning med brännoffret eller för offret, för varje lamm. 6 Eller för en bagge ska du göra i ordning ett matoffer med två tiondelar av en efa av fint mjöl blandat med en tredjedels hin olja [1,3 liter], 7 och som drickoffer ska du bära fram en tredjedels hin [1,3 liter] av vin, en söt arom inför Herren (Jahveh). 8 Och när du gör i ordning en ung tjur som brännoffer eller som ett offer för att fullgöra ett löfte eller som shalomoffer till Herren (Jahveh) [3 Mos 3:1], 9 då ska du föra fram med den unga tjuren ett matoffer [3 Mos 2:1] av tre tiondelar av en efa [omkring 7 liter] fint mjöl blandat med en halv hin [1,8 liter] olja. 10 Och du ska föra fram som drickoffer en halv hin [1,8 liter] vin som ett eldsoffer, en söt arom till Herren (Jahveh).

11 Så ska det göras för varje tjur eller för varje bagge eller för varje lamm av hankön eller lamm av honkön. 12 Enligt antalet som de gör i ordning ska de göra för var och en efter deras antal. 13 Alla infödda ska göra på detta sätt när de bär fram ett eldsoffer som en söt arom till Herren (Jahveh). 14 Men om en främling vistas hos dig – eller vemhelst som är [bor] bland er i kommande släkten (generationer) – och han vill offra ett eldsoffer, en söt arom till Herren (Jahveh), som ni gör, så ska han göra [likadant, på samma sätt som ni]. 15 Som för församlingen ska det vara samma förordningar (ordagrant ”saker inristat”) både för er och för främlingen som vistas hos er, en förordning (ordagrant ”saker inristat”) genom era generationer. Som ni är ska främlingen vara inför Herrens (Jahvehs) ansikte. [Här är ett av alla de tillfällen då det görs klart att det inte ska vara någon skillnad mellan människor inför Gud, se Gal 3:28.] 16 Samma (en) undervisning (hebr. Torah) och samma (ett) påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat) ska gälla för er och för främlingen som vistas hos er.”

Förstlingsfrukt

17 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

18 Tala till Israels söner och säg till dem: ”När ni kommer in i landet dit jag för er, 19 då ska det vara så att när ni äter av landets bröd, ska ni avskilja en del som en gåva till Herren (Jahveh). 20 Av er första deg ska ni ta undan en kaka som en gåva, som det ni tar undan från tröskplatsen, så ska ni avskilja en del. 21 Av det första av din deg ska du ge en del till Herren (Jahveh) som en gåva genom era generationer. [Rom 11:16]

Ouppsåtliga synder

22 Och när ni av misstag inte gör alla dessa budord (tydliga befallningar) som Herren (Jahveh) har talat till Mose, 23 allt det som Herren (Jahveh) har befallt er genom Moses hand, från den dag då Herren (Jahveh) gav befallningar och vidare genom era generationer, 24 då ska det ske, om det görs av misstag av församlingen, det är dolt för deras ögon, att hela församlingen ska offra en ung tjur som brännoffer, som en söt arom till Herren (Jahveh) med dess matoffer och dess drickoffer enligt påbuden och en get av hankön som syndoffer. 25 Och prästen ska bringa försoning över hela Israels söners församling, och de ska bli förlåtna eftersom det var ett misstag och de har fört fram sitt offer, ett eldsoffer till Herren (Jahveh) och sitt syndoffer [3 Mos 4:3] inför Herrens (Jahvehs) ansikte, för sitt misstag. 26 Och hela Israels församling ska bli förlåten och främlingen som vistas ibland dem, eftersom hela folket gjorde det av missförstånd.

27 Och om någon (en själ; en enskild individ – hebr. nefesh) syndar av misstag, då ska han offra en ettårig get av honkön som syndoffer. 28 Och prästen ska bringa försoning för den individ som har felat när han syndade med (genom) misstaget, inför Herrens (Jahvehs) ansikte för att bringa försoning för honom, och han ska bli förlåten. 29 Både den som är infödd bland Israels söner och främlingen som vistas bland dem ska ha samma (en) instruktion (hebr. Torah) för honom som begår ett misstag.

30 Men den individ (själ) som gör något med en hög hand (avsiktligt), oavsett om han är infödd eller en främling, den hädar Herren (Jahveh), och den personen (själen) ska huggas av från sitt folk. 31 Eftersom han har föraktat Herrens (Jahvehs) ord och har brutit hans budord (tydliga befallningar) ska han (den själen) med säkerhet huggas bort, hans synd är över honom.”

Sabbaten

[Vers 30-31 illustreras nu här i vers 32-36 med ett exempel.]

32 Och medan Israels söner var i öknen fann de en man som samlade ved på sabbatsdagen. [1 Mos 2:2-3; 2 Mos 20:8-11; 35:2; 4 Mos 5:13-15] 33 Och de som fann honom förde honom till Mose och Aron och till hela församlingen. 34 De höll honom häktad eftersom det inte var klart vad de skulle göra med honom. 35 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Mannen ska döden dö, hela församlingen ska stena honom med stenar utanför lägret.” 36 Och hela församlingen förde ut honom utanför lägret och stenade honom med stenar och han dog som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

Hörntofsar

37 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

38 ”Tala till Israels söner och säg till dem att de ska göra sig hörntofsar (tsitsit) i hörnen (vingarna) på sina kläder genom generationerna, och att de ska sätta en blå snodd (flätad tråd) i varje hörntofs (tsitsit). 39 För er ska det vara en hörntofs som när ni ser på den ska komma ihåg alla Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar – hebr. mitzvot) och göra (följa, efterleva) dem och inte utforska (undersöka – hebr. tor) ert eget hjärta [som är bedrägligt, se Pred 2:3; Jer 17:9-10; Ords 3:5-7; Matt 15:19] och era egna ögon som får er att vandra vilse, 40 för att ni ska komma ihåg och göra alla mina budord (tydliga befallningar) och vara heliga till er Gud (Elohim).

[Den judiska traditionen har identifierat inte bara 10, utan 613 mitzvot (totalt 365 förbud och 248 uppmaningar) i Torah (de fem Moseböckerna). Av den anledningen består hörntofsarna av totalt 613 knutar, en för varje bud.]

41 Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim)

som förde dig ut ur Egyptens land för att vara din Gud. [2 Mos 12-15]

Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim).”

16

Uppror mot Mose och Aron

1 Och Korach – son till Jitsha, son till Kehat, son till Levi [2 Mos 6:16-22],

och Datan och Aviram – Eliavs söner [från Rubens stam, se 4 Mos 26:8, 9],

och On – son till Pelet, son till Ruben,

tog män 2 och de gjorde revolt mot (reste sig upp mot ansiktet på) Mose,

med män från Israels söner

– 250 män,

ledare i församlingen, utvalda män med gott rykte.

3 Och de församlade sig mot Mose och mot Aron och sa till dem:

”Ni tar på er för mycket, hela församlingen är helig, var och en av dem och Herren (Jahveh) är ibland dem.

Varför lyfter ni då upp er själva över Herrens (Jahvehs) församling?”

[Deras påstående var delvis sant, se 2 Mos 19:5-6, men en revolt för att omkullkasta Guds utvalda ledarskap och prästerskap var något ont, se 4 Mos 14:8-11. Korach nämns först och var ledaren tillsammans med Datan och Aviram. Den sistnämnde On, nämns inte senare. Kanske drog han sig ur eller hade en mindre betydelsefull roll i upproret, se 4 Mos 16:5, 12.]

4 När Mose hörde det föll han ned på sitt ansikte. 5 Och han talade till Korach och till hela hans sällskap och sa: ”I morgon ska Herren (Jahveh) visa vem som är hans och vem som är helig och ska låta honom komma nära sig, den som han väljer ska han låta komma nära honom. 6 Gör detta: Ta er rökelsekar, Korach och hela ditt sällskap, 7 och lägg eld i dem och lägg rökelse ovanpå dem inför Herrens (Jahvehs) ansikte i morgon, och det ska ske att den man som Herren (Jahveh) då väljer, han ska vara helig, ni tar på er mycket, Levi söner.”

8 Och Mose sa till Korach: ”Lyssna jag ber er, Levi söner, 9 det är ingen liten sak för er att Israels Gud (Elohim) har avskilt er från Israels församling, för att föra er nära honom själv och tjänstgöra i Herrens (Jahvehs) tabernakel och stå inför församlingen och betjäna dem, 10 och att han har fört er nära och alla dina bröder, Levi söner, med er. Men ni söker prästerskapet också! 11 Därför, du och hela ditt sällskap som är samlade mot Herren (Jahveh), liksom Aron, vad är han eftersom ni knotar (klagar) mot honom?

12 Och Mose sände efter Datan och Aviram, Eliavs söner men de sa: ”Vi vill inte komma, 13 är det en liten sak att du har fört oss upp från ett land som flyter av mjölk och honung för att döda oss i öknen och dessutom vill du göra dig själv till furste över oss? 14 Dessutom har du inte fört oss till ett land som flyter av mjölk och honung, inte gett oss arv med fält och vingårdar, vill du peta ut ögonen på dessa män? Vi kommer inte.”

15 Och Mose blev mycket vred och sa till Herren (Jahveh): ”Ta ingen hänsyn till deras offer, jag har inte tagit en åsna från dem, inte heller har jag skadat någon av dem.”

16 Och Mose sa till Korach: ”Var du och hela ditt sällskap inför Herrens (Jahvehs) ansikte, du och de och Aron i morgon, 17 och ta var och en sitt rökelsekar och lägg rökelse på dem och för fram det inför Herrens (Jahvehs) ansikte, var man sitt eget rökelsekar, 250 rökelsekar, och du och Aron, var man med hans rökelsekar.” 18 Och de tog varje man sitt rökelsekar och lade eld på dem och lade rökelse ovanpå och stod i mötestältets öppning med Mose och Aron. 19 Och Korach samlade hela församlingen mot dem till mötestältets öppning, och Herrens (Jahvehs) härlighet visade sig för hela församlingen. 20 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och Aron och sa: 21 ”Skilj er själva från denna församling så att jag kan sluka dem på ett ögonblick.”

22 Då föll de ner på sina ansikten och sa: ”Gud (El), allt kötts andars Gud (Elohim)! [Uttryck för hur Gud har skapat alla människor, se Job 12:10; Heb 12:9.] En enda man har syndat [Korach, se vers 1]. Ska du då bli vred på hela församlingen?”

23 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 24 ”Tala till församlingen och säg: Stig upp från Korachs, Datans och Avirams, boplats.”

25 Och Mose steg upp och gick till Datan och Aviram och Israels äldste följde honom. 26 Och han talade till församlingen och sa: ”Avlägsna er, jag ber er, från dessa onda mäns tält, och vidrör ingenting som tillhör dem, annars sveps ni bort i alla deras synder.” 27 Så de steg upp från Korachs, Datans och Avirams, boplats på alla sidor och Datan och Aviram kom ut och stod i öppningen till sina tält med sina fruar och sina söner och sina små.

28 Och Mose sa: ”Genom detta ska ni veta (vara intimt förtrogna med) att Herren (Jahveh) har sänt mig att göra allt detta arbete och att jag inte har gjort det av eget sinne (ordagrant: från mitt hjärta). 29 Om dessa män dör en vanlig död som alla människor, och drabbas av det som drabbar alla människor, då har Herren (Jahveh) inte sänt mig. 30 Men om Herren (Jahveh) gör något nytt och marken öppnar sin mun och slukar dem med allt som tillhör dem, och de far ner levande i Sheol (avgrunden, underjorden – de dödas plats), då ska man förstå att dessa män har föraktat Herren (Jahveh).”

31 Och det skedde när han slutade att tala alla dessa ord, att marken som var under dem delades, 32 och jorden öppnade sin mun och slukade dem och deras hushåll och alla de män som anslutit sig till Korach, med alla deras tillhörigheter. 33 så gick de och alla som hörde till dem ner levande i Sheol (avgrunden – de dödas plats), och jorden stängde sin mun över dem, och de utrotades från församlingen. [Här beskrivs hur ett slukhål uppför sig. Företeelsen är idag ganska vanlig i områden vid Döda havet.] 34 Och hela Israel som var runtom dem flydde vid deras rop, för de sa: ”Annars slukar jorden oss.”

35 Och eld kom ut från Herren (Jahveh) och slukade de 250 män som hade offrat rökelse.

36 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

37 Tala till Elazar, prästen Arons son, att han samlar upp rökelsekaren från branden och strö ut elden därute, för de har blivit helgade, 38 dessa mäns rökelsekar som har syndat till priset av sina liv, och låt dem slås ut till plattor som ett skydd till altaret eftersom de har blivit helgade när de offrades inför Herrens (Jahvehs) ansikte, så att de blir ett tecken för Israels söner.”

39 Och prästen Elazar tog rökelsekaren av brons med vilka de hade offrat och slog ut dem som ett skydd för altaret, 40 för att bli ett minnesmärke för Israels söner, för att göra slut på att ingen vanlig man som inte är Arons säd kan komma nära för att bränna rökelse inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och inte förgås som Korach och hans sällskap, som Herren (Jahveh) talade till honom genom Moses hand.

41 Men på morgonen knotade (klagade) hela Israels söners församling mot Mose och mot Aron och sa: ”Ni har dödat Herrens (Jahvehs) folk.”

42 Och det hände när församlingen var samlad mot Mose och mot Aron att de såg mot mötestältet, och se, molnet täckte det och Herrens (Jahvehs) härlighet visade sig. 43 Och Mose och Aron kom till mötestältets ansikte (framför mötestältet). 44 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 45 ”Stig upp från denna församling så att jag kan förgöra dem på ett ögonblick.” Och de föll ner på sina ansikten.

46 Och Mose sa till Aron: ”Ta ditt rökelsekar och lägg eld från altaret på det och lägg rökelse ovanpå, och bär det snabbt till församlingen och bringa försoning för dem, för det är en vrede som har gått från Herren (Jahveh), hemsökelsen (plågan) har börjat.”

47 Och Aron tog det Mose hade talat och sprang in mitt i församlingen, och se, hemsökelsen (plågan) hade börjat bland folket, och han lade på rökelsen och bringade försoning för folket. 48 Och han stod mellan de döda och de levande och hemsökelsen (plågan) upphörde. 49 De som dog av hemsökelsen (plågan) var 14 700 utöver de som dog för Korachs skull. 50 Och Aron återvände till Mose vid mötestältets öppning och hemsökelsen (plågan) upphörde.

17

Arons stav

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Tala till Israels söner och ta av dem stavar, en för varje fars hus av alla deras ledare efter deras fäders hus, 12 stavar. Du ska skriva varje mans namn på hans stav. 3 Och du ska skriva Arons namn på Levis stav, för det ska vara en stav för huvudet över deras fars hus. 4 Och du ska lägga dem i mötestältet framför vittnesbördet [2 Mos 25:10] där jag möter (träffar, umgås med) dig. 5 Och det ska ske att den man som jag ska välja, hans stav ska grönska och jag ska göra slut från mig på knotandet från Israels söner som de knotar mot dig.”

6 Och Mose talade till Israels söner och alla deras ledare gav honom stavar, en för varje ledare efter deras fäders hus, 12 stavar och Arons stav var bland dem. 7 Och Mose lade upp stavarna inför Herrens (Jahvehs) ansikte i vittnesbördets tält.

8 Och det hände nästa morgon att Mose gick in i vittnesbördets tält och se, Arons stav för Levi hus hade grönskat och hade fått knoppar, utslagna blommor och mogna mandlar. 9 Och Mose förde ut alla stavarna från Herrens (Jahvehs) ansikte till Israels söner och de såg och tog varje man sin stav.

10 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Lägg tillbaka Arons stav framför vittnesbördet, den ska bevaras (vaktas, skyddas) där som ett tecken till de rebelliska sönerna, för att det ska bli slut på deras knotande mot mig och de inte dör.” 11 Så gjorde Mose, som Herren (Jahveh) befallt honom så gjorde han.

12 Och Israels söner talade till Mose och sa: ”Se, vi förgås, vi är tillintetgjorda, alla är vi tillintetgjorda. 13 Alla som kommer nära, som kommer nära Herrens (Jahvehs) tabernakel dör. Ska vi helt förgås?”

18

1 Och Herren (Jahveh) sa till Aron: ”Du och dina söner och din fars hus med dig ska bära helgedomens synd, och du och dina söner med dig ska bära ert prästerskaps synd. 2 Och även dina bröder, Levi stam din fars stam, ska du föra nära dig så att de kan vara tillsammans med dig och betjäna dig, du och dina söner med dig ska vara framför vittnesbördets tält. 3 Och de ska hålla (vakta, skydda, bevara) det som du håller (vaktar, skyddar, bevarar) och allt som ska hållas (vaktas, skyddas, bevaras) i tältet. De ska bara inte komma nära de heliga möblerna och till altaret för att de inte ska dö, varken de eller du. 4 Och de ska vara tillsammans med dig och hålla (vakta, skydda, bevara) mötestältets åligganden, oavsett vilket arbete i tältet det kan vara, men en vanlig man (någon som inte är levit) ska inte komma nära dig.

5 Och ni ska noga som väktare hålla (vakta, skydda, bevara) de heliga tingen och vara väktare för altaret så att ingen ytterligare vrede kommer över Israels söner. 6 Och jag, se, jag har tagit era bröder leviterna från Israels söner, för er är de tagna som en gåva till Herren (Jahveh) för att utföra tjänstgöringen i mötestältet. 7 Och du och dina söner med dig ska hålla (vakta, skydda, bevara) ert prästerskap i allt som hör till altaret och till allt innanför draperiet (förhänget) och ni ska tjäna (betjäna). Jag har gett er prästerskapet som en tjänstegåva, och någon oauktoriserad (främling, vanlig) som kommer nära ska dödas.”

Prästernas förmåner

8 Och Herren (Jahveh) talade till Aron: ”Och jag, se, jag har gett dig ansvar för mina lyftoffer, för alla Israels söners heliga ting, till dig har jag gett dem som en smörjelselott, och till dina söner som en evig förordning. 9 Detta ska vara ditt från de allra heligaste sakerna, undantagna från elden, alla deras offer, alla deras matoffer, alla deras syndoffer och alla deras skuldoffer som de kan ge till mig, ska vara högheliga för dig och för dina söner. 10 På en höghelig plats ska du äta av det, alla män ska äta av det, det ska vara heligt för er.

11 Och detta är ditt: lyftoffret från deras gåvor, alla Israels söners viftoffer. Jag har gett dem till dig och till dina söner och till dina döttrar med dig, som en förordning för evigt, alla som är rena i ditt hus ska äta av det.

12 Allt det bästa av oljan och allt det bästa av vinet och av säden, den första delen av det som de ger till Herren (Jahveh), till dig har jag gett det. 13 Den första skörden av frukten av allt som är i ert land, som de för fram till Herren (Jahveh) ska vara ditt, alla som är rena i ditt hus ska äta av det.

14 Varje ting som är helgat i Israel ska vara ditt. 15 Allting som öppnar livmodern, av allt kött som de offrar till Herren (Jahveh), både människor och djur ska vara ditt, likväl ska en förstfödd man alltid lösas ut och det förstfödda av orena djur ska du lösa ut.

[Pojkar ska alltid lösas ut, men inte de rena djuren. De orena djuren är exempelvis åsnor och kameler som är tamdjur som kan vara i någons ägo. Då dessa djur klassas som orena och inte får ätas så får de inte heller offras. Därför ska man antingen lösa ut det förstfödda eller bryta nacken av det om man inte anser sig kunna lösa ut det.]

16 Och deras återlösningspengar från en månads ålder ska du återlösa dem, efter din värdering, 5 shekel [60 gram] silver efter helgedomens shekel, samma som 20 gera. [En shekel är en vikt på 11,5 gram. En gera är 1/20 shekel, vilket motsvarar 0,6 gram.] 17 Men det förstfödda av ett nötboskap eller det förstfödda av ett får, eller det förstfödda av en get ska du inte lösa ut. De är heliga. Du ska stänka deras blod mot altaret, och ska göra en rök av deras fett som ett eldsoffer som en söt arom till Herren (Jahveh). 18 Och deras kött ska vara ditt, som viftoffersbringan och det högra låret. Det ska vara ditt.

19 Alla lyftoffer av heliga saker som Israels söner offrar till Herren (Jahveh) har jag gett dig och dina söner och dina döttrar med dig, som en förordning för evigt. Det är ett evigt saltförbund inför Herrens (Jahvehs) ansikte, för dig och din säd med dig.”

[I alla offer användes salt, se 3 Mos 2:13. Saltets funktion att konservera och bevara anspelar på att ”saltförbundet” som ingås ska vara långvarigt och hållas, se 2 Krön 13:5. Att ingå saltförbund räknas som en fullvärdig motsvarighet till ett blodsförbund, se 2 Mos 24:8.]

Prästernas plikter

20 Och Herren (Jahveh) sa till Aron: ”Du ska inte ha något arv i deras land, inte heller ska du ha någon del ibland dem. Jag är din del och ditt arv bland Israels söner. [Detta är förebilden på hur vi ska se på oss själva som präster i det förnyade förbundet, så länge vi lever här i världen ska vi inte leva av den utan i den med Herren och himlen som vår del och vårt arv, se 1 Pet 2:9] 21 Och till Levi söner, se, jag har gett hela Israels tionde som ett arv, som ersättning för deras arbete som de utför i tjänsten i mötestältet. 22 Och hädanefter ska inte Israels söner komma tomhänta till mötestältet, för att inte bära på synd och dö. 23 Men leviterna ensamma ska tjänstgöra i mötestältet och de ska bära sin synd, det ska vara en förordning (ordagrant ”saker inristat”) för evigt genom era generationer och bland Israels söner ska ni inte ha något arv. 24 För Israels söners tionde som de lägger undan som en gåva till Herren (Jahveh), har jag gett till leviterna som ett arv. Därför har jag sagt till dem: ”Bland Israels söner ska ni inte ha något arv.”

Instruktioner för leviterna

25 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

26 ”Du ska tala till leviterna och säga till dem: ”När ni tar emot Israels söners tionde som jag har gett er från dem som ert arv, då ska ni ta åt sidan en gåva (ett offer) för Herren (Jahveh), en tiondel av tiondet. 27 Och gåvan (offret) som ni avskiljer ska för er räknas som om det var säd från tröskgolvet och som fullheten från vinpressen. 28 Så ska ni lägga undan en gåva åt Herren (Jahveh) av allt ert tionde som ni tar emot från Israels söner, därav ska ni ge gåvan som är satt åt sidan till Herren (Jahveh) åt prästen Aron. 29 Av allt det som ges till er ska ni sätta undan allt som tillhör Herren (Jahveh), av allt det bästa därav, den helgade delen av det.

30 Därför ska du säga till dem: När ni avskiljer det bästa från det, då ska det räknas till leviterna som överflödet på tröskgolvet och som överflödet från vinpressen. 31 Och ni kan äta det på alla platser och ert hushåll, för det är er lön för arbetet i mötestältet. 32 Och ni ska inte bära någon synd på grund av det, eftersom ni har tagit undan från det bästa av det, men ni ska inte vanhelga Israels söners heliga ting, för att ni inte ska dö.

19

Ritualer

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron och sa:

Röda kvigan

2 Detta är undervisningens (hebr. Torah) förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som Herren (Jahveh) har befallt och sagt: Tala till Israels söner att de för fram en röd kviga (hebr. parah adoma) till dig, felfri (rituellt ren – hebr. tamim) som är utan defekt, som aldrig har burit något ok.

[Offren av djur för att göra stänkelsevattnet var annorlunda än offren för synder och tacksägelse. Det var en hona (inte en hane som i alla andra offer), färgen var specificerad, den skulle dödas utanför lägret och mer material skulle kastas med in i offret. Denna text ingår i Torah-läsningen den sista sabbaten i månaden adar (infaller oftast i mars), just innan pesach. Det är en av flera kopplingar till Jesus död utanför stadsmuren, se Heb 13:12.]

3 Och ni ska ge henne till prästen Elazar och hon ska föras utanför lägret och hon ska slaktas framför hans ansikte. 4 Och prästen Elazar [Arons son, se 4 Mos 3:2] ska ta av hennes blod med sitt finger och stänka hennes blod mot mötestältets öppning (bokstavligt: ansikte) sju gånger.

[Så från det östra området skulle prästen stänka i västlig riktning, mot altaret, där blodet i normala fall hälldes ut eller stänktes. Upprepningen sju gånger talar om fulländning. Flera andra offer, t.ex. försoningsdagen, har samma upprepning, se 3 Mos 16:14-19.]

5 Och kvigan ska brännas framför hans ögon (i hans åsyn). Hennes skinn och hennes kött och hennes blod med hennes avskräde (slaktrester) ska brännas [allt ska brännas]. 6 Och prästen ska ta cederträ [som är rödaktigt] och isop [som användes för att stänka blod] och karmosinrött [material – troligtvis garn färgat rött] och kasta det på den brinnande kvigan. [Här finns en koppling till Jesu död, se Ps 22:8.] 7 Sedan ska prästen tvätta sina kläder och han ska bada sin kropp i vatten och efteråt ska han komma in i lägret och prästen ska vara [ceremoniellt] oren till kvällen. 8 Och den som bränner henne ska tvätta sina kläder i vatten och bada sin kropp i vatten och ska vara oren till kvällen.

9 Och en man som är ren ska samla ihop askan efter kvigan och lägga den utanför lägret på en ren plats, den ska vaktas (skyddas, bevaras) till stänkelsevatten till Israels söners församling, det är en rening från synd [3 Mos 4:3]. 10 Och han som samlar ihop askan efter kvigan ska tvätta sina kläder och vara oren till kvällen, och det ska vara för Israels söner och främlingen som vistas bland dem, till en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”).

Rening från orenhet – vid kontakt med död

11 Den som rör vid något dött, även alla människors döda kroppar, ska vara oren i sju dagar. [Sju dagar är den vanliga perioden, se 3 Mos 12:2; 14:9; 15:13.] 12 Den personen ska rena sig själv på den tredje dagen och den sjunde dagen och han ska vara ren. Men om han inte renar sig själv den tredje dagen och den sjunde dagen ska han vara (förbli) oren. 13 Alla som vidrör det döda, också en död människas kropp, och inte renar sig själv har vanhelgat Herrens (Jahvehs) tabernakel. Den själen (människan) ska bli avhuggen från Israel, eftersom stänkelsevattnet inte stänktes mot honom, han ska vara (förbli) oren. Hans orenhet är fortfarande kvar på honom.

14 Detta är undervisningen. När en människa dör i ett tält ska alla som kommer in i tältet och allt som finns i tältet vara orent i sju dagar. 15 Och varje öppet kärl, som inte har något lock som sluter tätt över det (ordagrant: täckelse snörad tråd), är orent.

16 Och alla som på ett öppet fält vidrör den som är slagen med svärd eller någon som är självdöd eller benen från en människa eller en grav, ska vara oren i sju dagar.

17 Och för den orene ska de ta av stoftet (hebr. afar) som är bränt för rening från synd [3 Mos 4:3] och friskt (rinnande) vatten ska hällas över den i ett kärl.

[Här används inte ordet för aska (hebr. efer). Både aska och damm (hebr. avak) var slutresultatet av eld och att något krossades och kunde inte ge liv. Ordet afar knyter an till formandet av människan i 1 Mos 2:7 (från stoft). Den röda kvigans stoft (vers 2) kommer kunna ge nytt liv.]

18 Och en ren person ska ta en isop och doppa den i vattnet och stänka det på tältet och på alla föremål och på människorna som varit där och på den som vidrört benet eller den slagne eller det döda eller graven. 19 Och den rena personen ska stänka över den orena på den tredje dagen, och på den sjunde dagen ska han rena honom och han ska tvätta sina kläder och bada sig själv i vatten och ska bli ren vid kvällen. 20 Men den man som är oren och inte renar sig själv, den själen (människan) ska huggas av från församlingens mitt eftersom han har vanhelgat Herrens (Jahvehs) helgedom. Stänkelsevattnet har inte stänkts mot honom. Han är oren.

21 Och det ska vara en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) för dem, och han som stänker stänkelsevattnet ska tvätta sina kläder och han som vidrör stänkelsevattnet ska vara oren till kvällen. 22 Och allt som en oren vidrör ska vara orent, och den själ (människa) som vidrör honom ska vara oren till kvällen.

20

Upproret vid Kadesh

1 Och Israels söner, hela församlingen kom till Tsins öken i den första månaden och folket bodde i Kadesh och Mirjam dog där och begravdes där.

2 Och där fanns inget vatten till församlingen, och de samlade ihop sig mot Mose och mot Aron. 3 Och folket grälade med Mose och talade och sa: ”Det hade varit bättre om vi hade förgåtts när våra bröder förgicks inför Herren (Jahveh). 4 Och varför har du fört Herrens (Jahvehs) församling till denna öken för att dö här, vi och vår boskap? 5 Och varför har du låtit oss komma ut ur Egypten för att föra oss till denna onda plats? Det är ingen plats för säd eller fikon eller vin eller granatäpplen, och inte finns det något vatten att dricka.”

6 Och Mose och Aron gick från församlingen till öppningen på mötestältet och föll ner på sina ansikten, och Herrens (Jahvehs) härlighet visade sig för dem. 7 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 8 ”Ta staven och samla församlingen, du och din bror Aron, och tala till klippan inför deras ögon så att den ger ifrån sig vatten, och du ska frambringa vatten till dem ut ur klippan, så ska du ge församlingen och deras boskap att dricka.”

9 Och Mose tog staven inför Herrens (Jahvehs) ansikte, som han befallt honom. 10 Och Mose och Aron samlade församlingen framför klippan och han sa till dem: ”Lyssna nu ni upproriska, kan vi bringa fram vatten ur denna klippa?” 11 Och Mose lyfte upp sin hand och han slog klippan med sin stav två gånger [istället för att tala till den, se vers 8], och rikligt med vatten forsade fram och församlingen och deras boskap drack. [Tidigare skulle Mose slå på klippan en gång, se 2 Mos 17:6. Jesus är klippan som redan är slagen en gång, se 1 Kor 10:4. Jesus liknas också med levande vatten, se Joh 4:10.]

12 Och Herren (Jahveh) sa till Mose och till Aron: ”Eftersom ni inte trodde mig och höll mig helgad i Israels söners ögon, därför ska ni inte föra denna församling in i det land som jag har gett dem.”

[Jak 3:1. Orsaken till straffet var otro och att han inte höll Gud helig i Israels ögon, se 2 Sam 6:1-7. Även uttrycket ”vi” kan antyda att Mose och Aron tog det på dem att ansvara för miraklet och inte ärade Gud. Att själv slå på klippan talar också om att göra något i egen kraft, se Jer 17:5. I allt detta som sker anas ilska och vrede från Moses och Arons sida, se vers 10. Även Miriams död, se vers 1, kan vara en orsak till Moses och Arons känslor, men det ska ändå inte få påverka hur de leder folket.]

13 Detta är Merivas vatten där Israels söner grälade med Herren (Jahveh) och han blev helgad i dem.

Edom vägrar att låta israeliterna passera

14 Och Mose skickade budbärare till Edoms kung:

”Så säger din bror Israel, du känner till alla våndor som har drabbat oss, 15 hur våra fäder gick ner till Egypten och vi bodde i Egypten en lång tid, och egyptierna handlade illa mot oss och våra fäder. 16 Och när vi ropade till Herren (Jahveh) hörde han vår röst och sände en ängel och förde oss ut från Egypten.

Och se vi är i Kadesh, en stad precis vid din gräns. 17 Låt oss passera, jag ber dig, genom ditt land. Vi ska inte gå genom fält eller genom vingårdar, inte heller dricka vatten från dina källor. Vi ska gå längs kungens huvudväg, vi ska inte vika av åt höger eller åt vänster förrän vi har passerat din gräns.”

18 Och Edom sa till honom: ”Ni ska inte gå genom mig, annars kommer jag ut med svärdet mot er.”

19 Och Israels söner sa till honom: ”Vi ska gå längs huvudvägen, och om vi dricker av ditt vatten, jag och min boskap, då ska jag ge dig betalt för det, ”låt det inte vara någon sak (mellan oss)”, låt mig endast passera igenom med mina fötter.

20 Och han svarade: ”Du ska inte gå igenom.” Och Edom kom ut mot honom med mycket folk och med en stark (fast, säker, tapper) hand. 21 Edom vägrade att ge Israel fri lejd genom sina gränser, därför vände Israel bort från honom.

Arons död

22 Och de vandrade från Kadesh och Israels söner, hela församlingen, kom till berget Hor. 23 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och till Aron på berget Hor vid gränsen till Edoms land och sa: 24 Aron ska samlas till sitt folk, för han ska inte gå in i det land som jag har gett till Israels söner eftersom han gjorde uppror mot mig vid Merivas vatten. 25 Ta Aron och hans son Elazar och för upp dem på berget Hor. 26 Och ta av Aron hans kläder och sätt dem på hans son Elazar. Och Aron ska samlas till sitt folk och ska dö där.”

27 Och Mose gjorde som Herren (Jahveh) befallt, och de gick upp på berget Hor inför hela församlingens ögon (i hela församlingens åsyn). 28 Och Mose tog av Aron hans kläder och satte dem på hans son Elazar. Och Aron dog där på toppen av berget. Och Mose och Elazar kom ner från berget. 29 När folket såg (förstod) att Aron hade dött, grät hela Israel över Aron i 30 dagar.

[Trettio på hebreiska är shloshim, och denna 30-dagars sorgeperiod kallas shloshim, se även 5 Mos 34:8. Den judiska begravningen skedde i två steg. Så fort som möjligt, helst samma dag, begravdes den döde i en gravkammare. Familjen höll sedan en sju dagars sorgeperiod (hebr. shiva), följt av trettio dagar av mindre intensiv sorg (shloshim). Ett år senare då kroppen ruttnat ansvarade den äldste sonen för att flytta benen från gravkammaren till en benkista. Se även 1 Mos 50:10; 1 Sam 31:13; Matt 8:22; Joh 11:19.]

21

Seger över kanaanéerna

1 Och kanaanéerna, Arads kung, som bodde i söder (Negev), hörde att Israel kom på Atarims väg. Då stred han mot dem och tog några som fångar. 2 Och Israel gjorde en ed, ett löftesoffer till Herren (Jahveh) och sa: ”Om du verkligen vill ge detta folk i min hand, då ska jag förgöra (fullständigt förinta – hebr. charam) deras städer.” 3 Och Herren (Jahveh) lyssnade på Israels röst och gav dem kanaanéerna och de förgjorde dem helt och deras städer. Platsen fick namnet Chorma. [Namnet Chorma betyder tillägnad fullständig förstörelse eller avskild till fördärv.]

Klagan – kopparormen

4 De vandrade [söderut] från berget Hor i riktning mot Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet] för att gå runt Edom [eftersom Edoms kung inte tillät dem passera, se 4 Mos 20:21]. Under vandringen [den långa omvägen] blev folket otåligt, 5 och folket talade mot Gud och Mose och sa: ”Varför har du fört oss ut ur Egypten för att vi ska dö i öknen? Här finns varken vatten eller bröd att äta, och vi avskyr denna värdelösa manna.”

6 Så Herren (Jahveh) sände giftiga (brännande) ormar bland folket, som bet israeliterna så att många av dem dog. 7 Då kom folket till Mose och sa: ”Vi har syndat, för vi har talat mot Herren (Jahveh) och mot dig. Be till Herren (Jahveh) att han tar bort ormarna från oss.”

Mose bad för folket.

8 Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Gör en giftorm [en som liknar de ormar som plågar folket] och sätt upp den på en påle, och detta ska ske: När den som är ormstungen ser på den ska han leva.”

9 Då gjorde Mose en kopparorm (orm av brons) och satte upp den på en påle. Om någon hade blivit biten (hebr. nashach) av en orm, så fick han leva om han tittade på kopparormen.

[Hebr. nechoshet används både om ren koppar och dess legeringar som gjorde metallen hårdare. Materialet som användes här var sannolikt brons (90% koppar och 10% tenn). Ordet för orm är (hebr. nachash) som har samma tre första bokstäver som ordet för koppar/brons (Nun, Het och shin). Intressant är att enda skillnaden mellan orden är att koppar/brons har en fjärde bokstav – tav, som är en bild på ett kors! I Joh 3:14-15 liknas synden vid denna giftorm, den finns inte bara omkring oss utan har också bitit var och en av oss. Jesus gjordes till synd och bar den på korset, men den som ser upp på honom i tro blir frälst, se Joh 6:40. Det hebreiska ordet för påle kan också översättas ”baner” eller ”fälttecken”. Första gången det används är i 2 Mos 17:15 där Herren kallas Jahveh Nissi – Herren är mitt baner. Detta sker efter Josuas seger över amalekiterna, då livet segrade över döden. På ett snarlikt sätt lyfte då Mose upp Guds stav i sina händer, när han bad på ett berg.]

Vandringen närmar sig sitt slut

[Nu summeras israeliternas rutt genom Transjordanien. En mer detaljerad beskrivning finns i 4 Mos 33:41-49.]

10 Och Israels söner vandrade och slog läger i Ovot. 11 Och de vandrade från Ovot och slog läger i Ijej-Haavarim [betyder: ”Abrahams ruiner”, se 4 Mos 33:44-45] i öknen framför Moab, mot soluppgången (österut). 12 Därifrån vandrade de och slog läger i Zereds dal [nuvarande Wadi el-Hesa i västra Jordanien]. 13 Därifrån vandrade de och slog läger på andra sidan Arnon [som rinner genom Wadi el-Mojib och mynnar ut i Döda havets sydöstra del] som är i öknen som kommer ut vid amoréernas gräns. För Arnon är Moabs gräns mellan Moab och amoréerna. 14 därför står det i Herrens (Jahvehs) stridsbok:

”Vahev i Sofa och dalarna (raviner, wadi),

Arnon 15 och dalens sluttning som lutar mot Ars säte (bygd) [Ar var Moabs huvudstad]

och stödjer sig mot Moabs gräns.”

[Den utombibliska källan ”Herrens stridsbok” har ännu inte hittats. En liknande bok som också omnämns är Jashars bok (Jos 10:13; 2 Sam 1:18). Dessa böcker verkar ha bestått av segersånger och var allmänt kända vid denna tid.]

16 Och därifrån till Beer [som betyder källa]. Det är källan (hebr. beer) om vilken Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Samla ihop folket och jag ska ge dem vatten.” 17 Sedan sjöng Israel denna sång:

”Källa, stig upp (flöda över)!

Sjung om den,

18 källan som furstarna grävde,

som folkets ädla gjorde djup med sina spiror och sina stavar.”

Och från öknen till Mattana, 19 och från Mattana till Nachaliel, och från Nachaliel till Bamot, 20 och från Bamot till dalen som är i Moabs fält vid Pisgas huvud (bergstopp) som ser ner över öknen.

Segrar i Moab

Kung Sichon vägrar låta israeliterna passera

21 Och Israel sände budbärare till amoréernas kung Sichon och sa: 22 ”Låt oss passera genom ditt land. Vi ska inte gå på sidan genom fält eller genom vingårdar, vi ska inte dricka vatten från dina källor. Vi ska gå längs kungens huvudväg till dess vi har passerat din gräns.”

23 Men Sichon kunde inte stå ut med att Israel passerade genom hans gränser. Och Sichon samlade allt sitt folk och gick ut mot Israel i öknen och kom till Jahats, och han stred mot Israel. 24 Och Israel slog honom med svärdseggen och besatte hans land från Arnon till Jabbok ända till Ammons söner, för gränsen var stark till Ammons söner. 25 Och Israel tog alla dess städer och Israel bodde i alla amoréernas städer, i Chesbon och i alla dess omkringliggande orter (ordagrant: ”döttrar”). 26 Chesbon var amoréernas kung Sichons stad som hade krigat mot den tidigare kungen i Moab och tagit hela hans land ur hans hand ända till Arnon.

27 Därför säger de som talar i liknelser:

”Kom till Chesbon!

Låt Sichons stad bli byggd och grundlagd!

28 För en eld har gått ut från Chesbon,

en flamma från Sichons stad,

den har slukat Ar i Moab,

herrarna över Arnons höga platser.

29 Ve över dig Moab,

du är kuvad Kemoshs folk.

Han har gett sina söner som flyktingar

och sina döttrar till fångenskap

– till amoréernas kung Sichon.

30 Vi har beskjutit dem –

Chesbon har gått under ända till Divon

och vi har ödelagt ända till Nofach

som sträcker sig till Medeva.”

31 Så bodde Israel i amoréernas land.

Seger över Bashans kung Og

32 Och Mose sände spejare till Jaazer och de tog dess byar och drev ut amoréerna som fanns där. [Jaazer var både namnet på regionen (4 Mos 32:1) och huvudstaden (4 Mos 32:3).] 33 Och de vände och gick upp längs Bashans väg, och Og, Bashans kung, gick ut mot dem, han och allt hans folk, för att strida i Edreij.

34 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Frukta inte för honom, för jag har gett honom i din hand, och hela hans folk och hela hans land. Och du ska göra mot honom som du gjorde mot amoréernas kung Sichon som bodde i Chesbon.” 35 Så de slog honom och hans söner och hela hans folk till dess ingen var lämnad kvar, och de besatte landet.

[En mer detaljerad beskrivning av dessa strider finns i 5 Mos 3:3-11.]

22

Väntan på Moabs berg (kap 22-36)

1 Och Israels söner vandrade och slog läger på Moabs slätt vid Jordan mittemot Jeriko.

Bileam

Balak kallar på Bileam

2 Och [Moabs kung] Balak, Tsippors son, såg allt som Israel hade gjort med amoréerna [hur israeliterna besegrat både kung Sichon och Og]. 3 Och Moab var väldigt rädda inför folket eftersom de var många, och Moab var skräckslagna inför Israels söner.

4 Och Moab sa till de äldste i Midjan: ”Nu kommer denna skara att äta (bokstavligt slicka) upp allt som är runtomkring oss, som oxarna äter upp det gröna på fälten.” Och Balak, Tsippors son, var Moabs kung vid den tiden. 5 Och han sände budbärare till Bileam, Beors son, till Petora som är vid floden, till folkets söner i landet och kallade på honom och sa:

”Se, det är ett folk som har kommit ut från Egypten,

se, de täcker jordens ansikte (yta),

och de har lägrat sig mittemot mig.

6 Kom därför nu, jag ber dig,

förbanna detta folk åt mig,

för de är för mäktiga för mig.

Måhända ska jag segra

så att jag kan slå dem

och så att jag kan driva ut dem ur landet.

För jag vet att den du välsignar

är välsignad

och den som du förbannar (helt förgör – hebr. arar)

är förbannad (helt förgjord – hebr. arar).”

7 Och Moabs äldste och Midjans äldste gick iväg med [belöning/betalning för] spådom i sina händer. [Balaks uttalande i vers 37 antyder att betalningen först diskuterades efter att Bileam kommit till honom. Här har de kanske med sig en delbetalning, se även 4 Mos 24:11.] Och de kom till Bileam och talade Balaks ord med honom.

8 [Resan var lång och det var sent.] Och han sa till dem: ”Stanna här i natt och jag ska ge de ord tillbaka som Herren (Jahveh) talar till mig.” Och Moabs furstar stannade hos Bileam.

9 Och Gud (Elohim) kom till Bileam och sa: ”Vilka är dessa män som är hos dig?”

10 Och Bileam sa till Gud (Elohim): ”Balak, Tsippors son, Moabs kung har sänt till mig (och sagt): 11 Se, folket som kommit ut från Egypten täcker jordens ansikte (yta), kom nu och förbanna dem, måhända kan jag då strida mot dem och driva ut dem.”

12 Och Gud (Elohim) sa till Bileam: ”Du ska inte gå med dem, du ska inte förbanna folket för de är välsignade.”

13 Och Bileam steg upp på morgonen och sa till Balaks furstar: ”Gå ni [tillbaka] till ert land, för Herren (Jahveh) vägrar att låta mig gå med er.”

14 Och Moabs furstar steg upp och de gick till Balak och sa: ”Bileam vägrar att följa med oss.”

[Bileam är en hednisk präst som till en början beskrivs i positiva ordalag, eftersom han hör Herrens röst och lyder och inte kan förbanna israeliterna. Allt eftersom berättelsen rör sig framåt visar han sig ha en dubbel natur. I NT beskrivs han som en som förleder israeliterna in i synd, se 4 Mos 31:16; 2 Pet 2:15-16; Jud 1:11; Upp 2:14-16. Det finns flera paralleller med Judas. Båda hade kärleken till pengar (Joh 12:6) och förråder sina bröder. Det är intressant att vid utgrävningar i Tell Deir Alla i Jordanien (8 km öster om Jordanfloden, 1 km norr om Jabbok) hittas 1967 en inskription i ett tempel som omnämner ”siaren Bileam, Beors son”. I texten som innehåller profetior om undergång och kaos nämns också fåglar och även en hyena och åsna. Inskriptionen dateras till 900-800 f.Kr. vilket är långt senare än Bileam. Denna inskription är dock en utombiblisk källa som bekräftar Bibelns uppgifter, som då redan fanns nedtecknade i Moseböckerna, att en siare som hette Bileam var känd i just detta område i Jordanien.]

Balak kallar på Bileam en andra gång

15 [Balak kunde inte ta ett nej, och ger sig inte.] Och Balak sände furstar igen, fler och mer ärbara [ännu högre rang] än de [första]. 16 Och de kom till Bileam och sa till honom: ”Så säger Balak, Tsippors son: Låt ingenting, jag ber dig, hindra dig från att komma till mig, 17 för jag ska befordra dig och ge dig stor ära, vad du än säger till mig (begär) ska jag göra. Kom, jag ber dig (vädjar), förbanna detta folk åt mig.”

18 Och Bileam svarade och sa till Balaks tjänare: ”Om Balak skulle ge mig sitt hus fullt med silver och guld, kan jag inte gå utanför Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohims) ord och göra något, (varken) smått eller stort. 19 Därför ber jag er, stanna även ni här denna natt, så att jag kan veta vad Herren (Jahveh) talar till mig ytterligare.”

20 Och Gud (Elohim) kom till Bileam på natten och sa till honom: ”Om männen har kommit för att kalla på dig, stå upp och gå med dem, men bara de ord jag talar till dig ska du göra.” 21 Och Bileam steg upp på morgonen och sadlade sin åsna och gick med Moabs furstar.

Guds budbärare sänds till Bileam

22 Men Guds (Elohims) vrede var upptänd eftersom han gick och Herrens (Jahvehs) ängel ställde sig själv på vägen som en åklagare mot honom [och blockerade vägen].

[Herren använder ofta änglar för att beskydda sitt folk, se 1 Mos 16:7; 2 Mos 3:1-3; 23:20-23; Jos 5:13-15. En ängel med ett draget svärd (vers 23) nämns tre gånger, se även 1 Krön 21:16 och Jos 5:13-15. En del tolkar Herrens ängel som Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens budbärare innan han tar mänsklig gestalt.]

Nu red han [Bileam] på sin åsna och hans två tjänare var med honom. 23 Och åsnan såg Herrens (Jahvehs) ängel stå på vägen med sitt svärd draget i sin hand, och åsnan vek av från vägen och gick ut på fältet, och Bileam slog åsnan för att vända henne till vägen. [Satiren och komiken i det som nu sker går inte att missa, en ”dum” åsna ser ängeln medan den professionella siaren förstår ingenting.]

24 Då stod Herrens (Jahvehs) ängel på en hålväg mellan vingårdarna med ett stängsel på den ena sidan och ett stängsel på den andra sidan. 25 Och åsnan såg Herrens (Jahvehs) ängel och pressade sig själv mot muren och klämde Bileams fot mot muren, och han slog henne igen.

26 Och Herrens (Jahvehs) ängel gick vidare och ställde sig på en smal (trång) plats där det inte fanns utrymme att vika av varken till höger eller till vänster. 27 Och åsnan såg Herrens (Jahvehs) ängel och lade sig ner under Bileam, och Bileams vrede var upptänd och han slog åsnan med sin stav. 28 Och Herren (Jahveh) öppnade åsnans mun och hon sa till Bileam: ”Vad har jag gjort dig eftersom du har slagit mig tre gånger?”

29 Och Bileam sa till åsnan: ”Eftersom du har gjort narr av mig, om jag hade haft ett svärd i min hand skulle jag ha dödat dig nu.”

30 Och åsnan sa till Bileam: ”Är inte jag din åsna, som du har ridit på i hela ditt långa liv, till denna dag? Har jag någonsin gjort så här mot dig (förut)?” Och han sa: ”Nej.”

31 Då öppnade Herren (Jahveh) Bileams ögon och han såg Herrens (Jahvehs) ängel stå på vägen med sitt svärd draget i sin hand, och han böjde sitt huvud och föll ner på sitt ansikte.

32 Och Herrens (Jahvehs) ängel sa till honom: ”Varför har du slagit din åsna dessa tre gånger? Se, jag har kommit som en åklagare för din väg är emot mig, 33 och din åsna såg mig och vände undan från mig dessa tre gånger. Hade hon inte vänt åt sidan från mig skulle jag nu ha slagit dig och räddat henne levande.”

34 Då sa Bileam till Herrens (Jahvehs) ängel: ”Jag har syndat [genom att slå åsnan], för jag visste inte att du stod emot mig på vägen, därför om det är ont i dina ögon [att jag fortsätter], så går jag tillbaka.”

35 Men Herrens (Jahvehs) ängel sa till Bileam: ”Gå med männen, men bara de ord som jag talar till dig ska du tala.” Så Bileam gick (följde) med Balaks furstar.

36 Och när Balak hörde att Bileam hade kommit gick han ut och mötte honom vid Ir-Moab [staden i Moab, troligtvis Ar, se 4 Mos 21:15, 28] som är på Arnons gräns, vid den yttersta delen av gränsen. 37 Och Balak sa till Bileam: ”Sände jag inte efter dig och kallade enträget på dig? Varför kom du inte till mig? Har jag inte möjlighet att befordra dig och ge dig ära?”

38 Och Bileam svarade till Balak: ”Se, jag har kommit till dig, men har jag nu någon makt att alls tala något till dig? Ordet som Gud (Elohim) har lagt i min mun ska jag tala.” [Bileam ignorerar de många detaljfrågorna i vers 37, han har anlänt nu, och det är det som spelar någon roll.]

39 Och Bileam gick med Balak och de kom till Kirjat-Chutsot [byarnas stad, troligtvis Kiriathaim på östra sidan om Jordan, se 1 Mos 14:5; 4 Mos 32:37; 5 Mos 2:9-10; 1 Krön 6:76; Jer 48:1, 23; Hes 25:9]. 40 Och Balak slaktade oxar och får och sände [bitar av offerkött] till Bileam och till furstarna som var med honom.

Bileams första profetiska tal

41 Och det hände på morgonen att Balak tog Bileam och förde honom upp till Bamot-Baal [Baals höga platser, troligtvis en plats där man offrade till Baal] och därifrån såg han (till) den yttersta delen (bara en del) av folket.

23

1 Och Bileam sa till Balak: ”Bygg åt mig sju altaren här och gör i ordning sju tjurar och sju baggar.”

[Bileam verkar följa någon hednisk tradition med sju altare, kanske skulle offren tillägnas sju olika gudar, ingenstans nämns om att sju altaren ska byggas för att offra till Herren (Jahveh). Talet sju står annars ofta för helhet och att upprepa en handling sju gånger är inte ovanligt, se 1 Kung 18:43; 2 Kung 5:10.]

2 Och Balak gjorde som Bileam hade talat och Balak och Bileam offrade på varje altare en tjur och en bagge. 3 Och Bileam sa till Balak: ”Positionera dig (stå, stanna) vid brännoffret och jag ska gå, måhända ska Herren (Jahveh) komma och möta mig. Och vadhelst han visar mig ska jag berätta för dig.” Och han gick till en kal höjd. [Det var den allmänna uppfattningen bland folken att en höjd var närmast gudarna. Det var på sådana höjder altaren och tempel byggdes.]

4 Och Gud (Elohim) mötte Bileam och han sa till honom: ”Jag har gjort i ordning (förberett, arrangerat) sju altaren och jag har offrat en tjur och en bagge på varje altare.” 5 Och Herren (Jahveh) lade ett ord i Bileams mun och sa: ”Återvänd till Balak och så ska du tala.” 6 Och han återvände till honom och han stod (kvar) vid sitt brännoffer, han och alla Moabs furstar. 7 Och han [Bileam] tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Från Aram [nuvarande centrala och södra Syrien; betyder: upphöjd]

hämtade Balak mig,

Moabs kung

från bergen i öster:

Kom, förbanna (hebr. arar) Jakob

och kom förbanna (hebr. zaam) Israel.

8 Hur ska jag förbanna (hebr. qavav)

den som Gud (El) inte har förbannat (hebr. qavav)?

Och hur ska jag förbanna (hebr. zaam)

den som Herren (Jahveh) inte har förbannat (hebr. zaam)?

9 Från klippornas topp (toppen på en flat klipphäll) ser jag [Bileam] honom [landet Israel],

från höjderna skådar jag honom.

Se, ett folk (hebr. am) som bor avskilt

och som inte ska räknas (erkännas) som ett folkslag (hebr. goj) av andra.

[Ett folk som är unikt och inte likt andra folk.]

10 Vem har räknat Jakobs stoft

eller räknat Israels dammoln (fjärdedel – hebr. rova)?

Låt mig dö den rättfärdiges död

och låt mitt slut bli som hans.”

11 Och Balak sa till Bileam: ”Vad har du gjort mot mig? Jag tog hit dig för att förbanna mina fiender, och se, du har helt och hållet välsignat dem.”

12 Och han svarade och sa: ”Måste jag inte hålla (vakta, skydda, bevara) det som Herren (Jahveh) har lagt i min mun att tala?”

13 Och Balak sa till honom: ”Kom, jag ber dig, till en annan plats från vilken man kan se dem. Du ska se flertalet av dem men inte se alla, och förbanna dem därifrån.”

Bileams andra profetiska tal

14 Och han tog honom till Tsofims fält, till toppen på Pisga, och byggde sju altaren och offrade en tjur och en bagge på varje altare.

15 Och han sa till Balak: ”Positionera dig (stå, stanna) här vid brännoffret medan jag går mot ett möte där borta.”

16 Och Herren (Jahveh) mötte Bileam och lade ett ord i hans mun och sa: ”Återvänd till Balak och så ska du tala.”

17 Och han kom till honom och han stod (kvar) vid sitt brännoffer, och Moabs furstar med honom. Och han sa: ”Vad har Herren (Jahveh) talat?” 18 Och han tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Stå upp Balak och lyssna,

ge ditt öra till mig du Tsippors son.

19 Gud (El) är inte en man så att han kan ljuga,

inte en människoson så att han kan ändra sig (gå från sorg till att trösta – hebr. nacham).

När han har sagt, ska han då inte göra det?

Eller när han talar, ska han då inte fullborda det?

20 Se, jag är instruerad att välsigna

och när han har välsignat kan jag inte kalla tillbaka (upphäva) det.

21 Ingen har skådat orättfärdighet i Jakob,

inte har någon sett vrånghet i Israel,

Herren hans Gud (Jahveh Elohim) är med honom,

och ropet för kungen är ibland dem.

22 Gud (El) som förde dem ut ur Egypten

är för dem som de imponerande (höga, upphöjda) hornen på en vildoxe (buffel – hebr. reem).

23 Där finns ingen trolldom hos Jakob

inte heller någon spådom hos Israel.

Man säger hos Jakob och hos Israel:

” [Se!] Vad Gud (El) har gjort (gör och utför)!”

24 Se ett folk som reser sig upp som en lejoninna,

och som ett lejon lyfter han upp sig själv,

han ska inte ligga ner förrän han har ätit av bytet

och druckit blodet av det slagna.”

25 Och Balak sa till Bileam: ”Förbanna dem inte alls och välsigna dem inte alls”

26 Men Bileam svarade och sa till Balak: ”Talade jag inte om för dig och sa att allt som Herren (Jahveh) talar, det måste jag göra?”

Bileams tredje profetiska tal

27 Och Balak sa till Bileam: ”Kom nu jag ska ta dig till en annan plats, måhända behagar det Guds (Elohims) ögon att du förbannar dem åt mig därifrån.”

28 Och Balak tog Bileam till Peors topp som blickar ut över öknen.

29 Och Bileam sa till Balak: ”Bygg åt mig sju altaren här och gör i ordning sju tjurar och sju baggar.” 30 Och Balak gjorde som Bileam hade sagt och offrade en tjur och en bagge på varje altare.

24

Bileam profeterar på nytt

1 Och när Bileam såg att det var gott i Herrens (Jahvehs) ögon att välsigna Israel, gick han inte som den andra gången för att söka spådomar utan vände sitt ansikte mot öknen.

2 Och Bileam lyfte upp sina ögon [från Peor öster om Jordanfloden] och han såg Israel lägrat efter sina stammar [i höjd med staden Jeriko (4 Mos 22:1) och vars placering formar ett kors, se 4 Mos 2], och Guds (Elohims) Ande kom över honom. 3 Och han tog upp sitt talesätt (han började tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Så förkunnar (säger, proklamerar) Bileam, Beors son,

och förkunnar (säger, proklamerar) om den man (en stridsman, en man i sina bästa år, full av egen styrka och kraft) som har rena (felfria, klarsynta – hebr. tam) ögon,

4 så förkunnar (säger, proklamerar) han som hör Guds (Els) ord,

som ser den Allsmäktiges (Shaddajs) syner

fallande (komma ner) [böjer sig mot marken], med öppna ögon [för att se syner].

5 Hur goda är dina tält Jakob,

dina boplatser, Israel!

6 Som utsträckta dalar,

som trädgårdar längs floden,

som aloeplantor planterade av Herren (Jahveh),

som cedrar vid vattnet.

7 Vatten ska flöda från hans krukor,

och hans utsäde ska vara i många vatten,

och hans kung ska vara högre än Agag [kanske en titel, liknande farao; Haman var en agagit, se Est 3:1, senare dödar Samuel en kung som heter Agag, se 1 Sam 15:32-33; grekiska översättningen Septuaginta har Gog, jfr Hes 38:2],

och hans kungarike ska bli upphöjt.

8 Gud (El) som förde fram honom ut från Egypten,

är för honom som vildoxens höga horn,

han ska sluka folken (hednafolken) som är hans fiende

och ska bryta deras ben i bitar

och genomborra dem med sina pilar.

9 Han vilar, han har lagt sig ner som ett lejon,

som en lejoninna – Vem ska resa upp honom?

Den som välsignar dig blir välsignad,

den som förbannar (hebr. arar) dig blir förbannad (hebr. arar).” [1 Mos 12:3]

10 Och Balaks vrede upptändes mot Bileam: ”Jag har kallat dig att förbanna mina fiender, och se, du har välsignat dem tre gånger! 11 Och nu försvinn (gå din väg) till din plats (dit där du kom ifrån)! Jag tänkte befordra dig och ge dig stor ära men se, Herren (Jahveh) har hållit dig borta från ära.

12 Och Bileam sa till Balak: ”Talade jag inte till dina budbärare att du inte skulle sända efter mig när jag sa: 13 Om Balak skulle ge mig sitt hus fullt med silver och guld, kan jag inte gå utanför Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohims) ord och göra något, (varken) gott eller ont av mitt eget sinne (av mina egna idéer). Vad Herren (Jahveh) talar det ska jag tala? [4 Mos 22:18] 14 Och nu, se jag går till mitt folk, kom och jag ska förkunna för dig vad detta folk ska göra mot ditt folk vid dagarnas slut (i ändetiden)”

Bileams fjärde profetiska tal

15 Och han tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Så förkunnar (säger, proklamerar) Bileam, Beors son,

och förkunnar (säger, proklamerar) om den man (en stridsman, en man i sina bästa år, full av egen styrka och kraft) som har rena (felfria, klarsynta – hebr. tam) ögon,

16 så förkunnar (säger, proklamerar) han som hör Guds (Els) ord

och känner till (är intimt förtrogen med) kunskapen om den Högste (Elion),

som ser den Allsmäktiges (Shaddajs) syner

fallande (komma ner) [böjer sig mot marken], med öppna ögon [för att se syner, samma fras som i vers 4.]

17 Jag ser honom, men inte nu.

Jag ser honom, men inte nära.

Det ska komma fram en stjärna från Jakob

och en spira ska resa sig ur Israel

och ska slå runt Moabs hörn

och bryta ner alla Sets söner.

18 Och Edom ska bli en egendom,

liksom Seir [bergsmassivet i Edom, se 5 Mos 33:2],

även hans fiender ska bli en egendom,

men Israel skapar en stark armé.

19 Och från Jakob ska en stiga ner (trampa, regera) [David, och pekar framförallt på Messias]

och förgöra kvarlevan från staden [kan syfta på staden Ir Moab, se 4 Mos 22:36].

Bileams femte profetiska tal – mot amalekiterna

20 Och han såg på Amalek och tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Amalek var den förste av folkslagen (hednafolken)

men hans slut ska komma med ödeläggelse.”

Bileams sjätte profetiska tal – mot keniterna

21 Och han såg på keniterna och tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Fastän din boplats är stadig

och ditt näste är placerat på en klippa,

22 ska ändå Kain [syftar troligen på folkslaget kenaniterna, se 1 Mos 15:19] bli nedbränt.

Hur länge? Tills Ashor [1 Mos 25:3] för bort dig i fångenskap.”

Bileams sjunde profetiska tal – mot kung Assur och Ever

23 Och han tog upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

”Ve, vem ska leva (förbli levande)

efter att Gud (El) har mött honom?

24 Men skepp ska komma från Kittims kust

och de ska hemsöka Assyrien

och ska hemsöka Ever

och även han ska gå under.”

25 Och Bileam steg upp och gick sin väg och återvände till sin plats, och Balak gick också sin väg.

25

Avgudadyrkan – Moab

[Vers 1-3 formar en kiasm. Strukturen betonar hur just offrandet till dessa avgudar är det centrala i vad som väcker Guds vrede. Baal är det kanaaneiska och hebreiska ordet för ”herre” och Peor är platsen. Platsen ligger strax öster om Jeriko och kallas även Beit-Peor (Peors hus) i 5 Mos 3:29. Baal var en fertilitetsgud som dyrkades med sexuella riter, se Jer 2:23; Hos 2:13.]

1 Och Israel vistades i Shittim [plural av Shittah, hebreiska för akaciaträ – enligt Josefus 1 mil öster om Jordan, se 4 Mos 33:49; Jos 2:1; 3:1]

och folket började begå äktenskapsbrott med Moabs döttrar.

2 Och de kallade [de moabitiska kvinnorna bjöd in] folket att offra till deras gudar

och folket åt och böjde sig till deras gudar.

3 Och Israel förenade sig med (slöt sig till, förslavades under) Peors Baal,

och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot Israel.

4 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Ta alla folkets ledare och häng upp dem till Herren (Jahveh) i solskenet, så att Herrens (Jahvehs) vrede kan vändas bort från Israel.” 5 Och Mose sa till Israels domare: ”Döda var och en sin man som har slutit sig till (förenat sig med) Peors Baal.”

6 Och se, en man från Israels söner kom och förde till sina bröder en midjanitisk kvinna inför ögonen på Mose och inför ögonen på hela Israels församling, medan de grät vid dörren till mötestältet. 7 Och när Pinchas [betyder ”mörkhyad” på egyptiska, blev senare folkets överstepräst, se vers 13 och 4 Mos 31:6; Jos 22:13; 1 Krön 6:4], son till Elazar, son till prästen Aron, såg det, reste han sig från mitten av församlingen och tog ett spjut i sin hand. 8 Och han gick efter den israeliske mannen in i kammaren och genomborrade dem båda, den israeliske mannen och kvinnan genom hennes buk. Så upphörde hemsökelsen (plågan, pandemin – hebr. magefa) från Israels söner. 9 De som dog genom hemsökelsen var 24 000.

[Paulus refererar till denna händelse i 1 Kor 10:8. Där är antalet 23 000 eftersom Paulus refererar till den muntliga traditionen att 23 000 dog av plågan och 1 000 dödades på annat sätt (av domarna, se 4 Mos 25:5). Siffror skrivs med bokstäver i hebreiskan. Det normala sättet att skriva 24 000 är esrim v-arba elef (20 och 4 – 1 000). Här skrivs talet istället från minsta till största värdet: arba v-esrim elef (4 och 20 – 1 000), jfr 1 Krön 23:4; 27:1-15.]

10 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 11 Pinchas, son till Elazar, son till prästen Aron, har vänt bort min vrede från Israels söner när han nitälskade (var svartsjuk) för min skull ibland dem, så att jag inte förtärde Israels söner i min nitälskan (svartsjuka). 12 Säg därför: ”Se, jag ger honom mitt fridsförbund (shalomförbund), 13 och det ska vara för honom och för hans säd efter honom ett förbund för ett evigt prästerskap, eftersom han har nitälskat för sin Gud och bringat försoning för Israels söner.”

14 Namnet på den israeliske mannen som dödades, som dödades med midjanitiskan, var Zimri, Salos son, en ledare för fädernas hus bland Shimoniterna. 15 Och namnet på den midjanitiska kvinnan som dödades var Kozvi, Tsors dotter. Han var folkets huvud för fädernas hus i Midjan.

16 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 17 ”Ansätt midjaniterna och slå dem, 18 för de har ansatt dig genom sina knep varmed de har lurat in dig i Peors angelägenheter, och i det som rör Kozvi, dottern till Midjans furste, deras syster, som dödades på hemsökelsens dag för Peors skull.”

26

Andra folkräkningen

1 Och det skedde efter plågan [i kapitel 25 med avgudadyrkan] att Herren (Jahveh) talade till Mose och till Elazar, prästen Arons son, och sa: 2 ”Räkna huvudena i hela Israels söners församling, från 20 års ålder och uppåt, efter deras fäders hus, alla som är dugliga att dra ut i strid i Israel.”

3 Och Mose och prästen Elazar talade med dem på Moabs slätt vid Jordan vid Jeriko och sa: 4 ” [Ja, räkna alla män:] Från 20 års ålder och uppåt, som Herren (Jahveh) befallt Mose!”

[Nästan 38,5 år har gått sedan den första folkräkningen, se 4 Mos 1:20-43. Folkräkningen behövs för att kunna dela upp landet som de snart kommer att inta. Mirjam (4 Mos 20:1) och Aron (4 Mos 20:25-28) hade dött, och Mose var också gammal. Ordningen av uppräkningen följer den första räkningen i bokens inledning. Vid 20 års ålder var en man stridsduglig, se 2 Krön 25:5.]

Detta är Israels söner som kommit ut från Egyptens land:

Ruben

5 Ruben, Israels förstfödde, Rubens söner:

Av Chanoch, chanochiternas familj,

av Pallo, palloiternas familj,

6 av Chetsron, chetsroniternas familj,

av Karmi, karmiternas familj.

7 Detta är rubeniternas familjer, och de som räknades bland dem var 43 730.

[Första räkningen: 46 500, en minskning på 2 770.]

8 Och Pallos son: Eliav. 9 Och Eliavs söner: Nemoel och Datan och Aviram. Dessa är den Datan och Aviram som utsågs av församlingen, som kämpade mot Mose och mot Aron i Korachs grupp, när de kämpade mot Herren (Jahveh) [4 Mos 16:1-2] 10 och jorden öppnade sin mun och svalde dem tillsammans med Korach, när gruppen dog. Den tid då elden slukade 250 män och de blev ett tecken (ett varnande exempel). 11 Men Korachs söner dog inte.

Simeon

12 Simeons söner efter deras familjer:

Av Nemoel, nemoeliternas familj,

av Jamin, jaminiternas familj,

av Jachin, jachiniternas familj,

13 av Zerach, serachiternas familj,

av Shaol, shaoliternas familj.

14 Dessa är simoniternas familjer 22 200.

[Första räkningen: 59 300, en minskning på 37 100.]

Gad

15 Gads söner efter deras familjer:

Av Tsefon, tsefoniternas familj,

av Chaggi, chagiternas familj,

av Shoni, shoniternas familj,

16 av Ozni, ozniternas familj,

av Eri, eriternas familj,

17 av Arod, aroditernas familj,

av Areli, areliternas familj.

18 Dessa är Gads söners familjer, de som var räknade av dem, 40 500.

[Enligt första räkningen var de 45 650 (4 Mos 1:24-25), en minskning på 5 150.]

Juda

19 Judas söner: Er och Onan, och Er och Onan dog i Kanaans land. 20 Juda söner efter deras familjer:

Av Shela, sheliternas familj,

av Perets, peretsiternas familj,

av Zerach, zerachiternas familj.

21 Och Perets söner var:

Av Chetsron, chetsroniternas familj,

av Chamol, chamoliternas familj.

22 Dessa är Juda familjer, de som räknades av dem, 76 500.

[Första räkningen: 74 600, en ökning på 1 900.]

Isaskar

23 Isaskars söner efter deras familjer:

Av Tola, tolaiternas familj,

av Puva, poniternas familj,

24 av Jashov, jashoviternas familj,

av Shimron, shimroniternas familj.

25 Dessa är Isaskars familjer, de som var räknade av dem, 64 300.

[Första räkningen: 54 400, en ökning på 9 900.]

Sebulon

26 Sebulons söner efter deras familjer:

Av Sered, serediternas familj,

av Elon, eloniternas familj,

av Jachleel, jachleelernas familj.

27 Dessa är Sebulons familjer, de som räknades av dem, 60 500.

[Första räkningen: 57 400, en ökning på 3 100.]

Josefs son Manasse

28 Josefs söner efter deras familjer: Manasse och Efraim.

29 Manasses söner:

Av Machir, machiriternas familj,

och Machir födde Gilead,

av Gilead, gileaditernas familj.

30 Dessa är Gileads söner:

Ijezer, ijezeernas familj,

av Chelek, chelekiternas familj,

31 och Asriel, asrieliternas familj

och Shechem, shechemiternas familj,

32 och Shemida, shemidernas familj

och Chefer, cheferiternas familj.

33 Och Tselofechad, Chefers son,

hade inga söner men döttrar, och detta är namnen på Tselofechads döttrar:

Machlah [betyder: ”sjukdom”]

och Noah [betyder: ”rörelse”], Choglah [betyder: ”rapphöna”], Milkah [betyder: ”drottning”]

och Tirtsah [betyder: ”fördelaktig”].

[Dessa döttrar går till Mose och begär att få ärva sin far, se 4 Mos 27:1-11; 36:5-12; Jos 17:3-6.]

34 Dessa är Manasses familjer och de som räknades av dem, 52 700.

[Första räkningen: 32 200, en ökning på 20 500.]

Josefs son Efraim

35 Dessa är Efraims söner efter deras familjer:

Av Shotelach, shotelachernas familj,

av Becher, bechernas familj,

av Tachan, tachaniternas familj.

36 Och dessa är Shotelachs söner:

Av Eran, eraniternas familj.

37 Dessa är Efraims söners familjer, de som räknades av dem, 32 500.

[Första räkningen: 40 500, en minskning på 8 000.]

Dessa är Josefs söner efter deras familjer. [Vers 27 och 37b formar en inclusio med Josefs två söner Manasse och Efraim.]

Benjamin

38 Benjamins söner efter deras familjer:

Av Bela, belaiternas familj,

av Ashbel, ashbeliternas familj,

av Achiram, achiramernas familj,

39 av Shefofam, shefofamernas familj,

av Chofam, chofamiternas familj.

40 Och Belas söner är

Ard och Naaman, arditernas familj,

av Naaman, naamanernas familj.

41 Dessa är Benjamins söner efter deras familjer, de som räknades av dem, 45 600.

[Första räkningen: 35 400, en ökning på 10 200.]

Dan

42 Dessa är Dans söner efter deras familjer:

Av Shocham, shochamiternas familj.

Dessa är Dans familjer efter deras familjer.

43 Alla shochamiternas familjer, de som räknades av dem, 64 400.

[Första räkningen: 62 700, en ökning på 1 700.]

Asher

44 Ashers söner efter deras familjer:

Av Imna, imnaiternas familj,

av Ishvi, ishviternas familj,

av Berija, berijaiternas familj.

45 Av Berijas söner:

Av Chever, cheveriternas familj,

av Malkiel, malkieliternas familj.

46 Och namnet på Ashers dotter var Sarach (Serach).

[Serach namn vokaliseras här med ”a” (Sarach) istället för ”e”, se 1 Mos 46:17 och 1 Krön 7:30. Vokalmarkeringarna lades till 600-900 e.Kr. av masoreterna. Hon nämns bland dem som kom med Jakob ner till Egypten (1 Mos 46:3) och hennes namn finns med bland de familjer som lämnade, se vers 3.]

47 Dessa är Ashers söners familjer, de som var räknade bland dem 53 400.

[Första räkningen: 41 500, en ökning på 11 900.]

Naftali

48 Naftalis söner efter deras familjer:

Av Jachtseel, jachtseliternas familj,

av Goni, goniernas familj,

49 av Jetser, jetseriternas familj,

av Shillem, shillemiternas familj.

50 Dessa är Naftalis familjer efter deras familjer, de som var räknade bland dem 45 400.

[Första räkningen 53 400, en minskning på 8 000.]

Totalt

51 Dessa är de som räknades av Israels söner 601 730. [Den första räkningen var 603 550, en minskning på 1 820.]

Instruktioner för fördelningen av landet

52 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

53 ”Till dessa ska landet delas som ett arv efter antalet av namnen. 54 De som är fler ska ges ett större arv, de som är färre ska ges ett mindre arv. Till var och en av dessa som är räknade ska en del av arvet ges. 55 Dock ska landet delas med lottning, efter namnen på deras fäders stammar ska de ärva. 56 I enlighet med lotten ska deras arv delas mellan dem som är fler och färre.”

Levis släkt

57 Och dessa är de som är räknade bland leviterna efter deras familjer:

Av Gershon, gershoniternas familj,

av Kehat, kehatiternas familj,

av Merari, merariternas familj.

58 Dessa är Levis familjer:

livniternas familj,

chevroniternas familj,

macheliternas familj,

moshiternas familj

och korachiternas familj.

Och Kechat födde Amram. 59 Och Amrams hustru hette Jocheved, Levis dotter, som föddes till Levi i Egypten, och hon födde

Aron

och Mose

och deras syster Mirjam.

[Jocheved och Miriam är de enda kvinnorna som nämns i det levitiska släktträdet. Notera att det står att Jocheved födde barnen, ofta brukar annars bara fadern och sönerna nämnas i släktregistren. I sammanhanget står hur ”Jocheved föddes till Levi” och ”till Aron föddes”, se vers 60. Se även 1 Mos 4:18; 6:10; 5:7. Ordet ”föddes” kan också användas i betydelsen ättling till Levi. Ibland kan namn utelämnas i släktled, se t.ex. Matt 1:1, 8.]

60 Och till Aron föddes

Nadav och Aviho,

Elazar och Itamar. [2 Mos 6:23]

61 Men Nadav och Aviho dog när de offrade främmande eld inför Herrens (Jahvehs) ansikte. [3 Mos 10:1-2]

62 Och de som blev räknade bland dem var 23 000, alla män från en månads ålder och uppåt, för de räknades inte bland Israels söner eftersom de inte fick något arv bland Israels söner.

63 Dessa var de som räknades av Mose och prästen Elazar som räknade Israels söner på Moabs slätt vid Jordan, vid Jeriko. 64 Men bland dessa fanns inte en enda man (kvar) av dem som räknades av Mose och prästen Aron som räknade Israels söner i öknen Sinai [38 år tidigare, se 4 Mos 1:2]. 65 För Herren (Jahveh) hade sagt om dem: ”De ska med säkerhet dö i öknen.” [4 Mos 14:20-24] Och inte en enda man var kvar av dem förutom Kaleb, Jefunnes son och Josua, Nuns son.

27

Tselofechads döttrar

1 Sedan kom döttrarna till Tselofechad [4 Mos 26:33; Jos 17:3] nära, Chefers son, son till Gilead, son till Machir, son till Manasse av Manasses familj, Josefs son. Och detta är namnen på hans [fem] döttrar: Machlah, Noah och Choglah och Milkah och Tirtsah. 2 Och de stod inför Mose och inför prästen Elazar och inför ledarna och hela församlingen, vid öppningen till mötestältet och sa: 3 ”Vår far dog i öknen och han var inte bland dem som gaddade ihop sig mot Herren (Jahveh) i Korachs grupp, utan dog sin egen död och han hade inga söner. 4 Varför ska vår fars namn försvinna (dö ut) från hans familj bara för att han inte har några söner? Ge oss ett arv bland bröderna till vår far.”

5 Mose förde fram deras ärende inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 6 Och Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

7 ”Tselofechads döttrar talar rätt. Du ska noggrant ge dem en besittning från arvet bland deras fars bröder, och du ska se till att arvet från deras far förs vidare till dem. 8 Och du ska tala till Israels söner och säga:

Om en man dör och inte har någon son,

då ska hans arv gå vidare till hans dotter.

9 Och om han inte har någon dotter,

då ska hans arv gå till hans bröder.

10 Och om han inte har några bröder,

då ska hans arv gå till hans fars bröder.

11 Och om hans far inte har några bröder

då ska ni ge arvet till hans släkting, den i hans familj som står närmast och han ska besitta det.

Och det ska för Israels söner vara till en förordning (ordagrant: saker inristat), ett påbud (bindande juridiska beslut) som Herren (Jahveh) har befallt Mose.”

[Det var viktigt att det fanns arvingar i alla familjer så att Israels folk kunde fortsätta att besitta landet som Gud har gett dem. I första hand var det äldste sonen som ärvde, men även döttrarna kunde få ärva just för att bevara landet Israel hos de judiska familjerna. Leviratäktenskapet fanns också till för att föra familjens släkt vidare, se 5 Mos 25:5-10. I ett samhälle där änkan annars skulle ha tvingats ut i tiggeri garanterar det hennes försörjning och bevarar den avlidne mannens namn.]

Josua efterträder Mose

12 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Gå upp på Avarims berg [bergskedja nordost om Döda havet med toppen Nebo, se 5 Mos 32:49] och se landet som jag har gett till Israels söner. 13 Och när du har sett det ska du bli samlad till ditt folk, som Aron din bror blev samlad, 14 eftersom du var upprorisk mot min befallning i öknen Tsin vid Meriva, när du skulle hålla mig helgad inför deras ögon.” Detta är Meriva-Kadesh vatten, i öknen Tsin. [4 Mos 20:10]

15 Och Mose talade till Herren (Jahveh) och sa: 16 ”Låt Herren (Jahveh), Gud (Elohim) (som är) Andarna över allt kött, (sätta) en man över församlingen, 17 som kan gå framför dem och som kan komma framför dem, och som kan leda dem och som kan föra dem in, så att Herrens (Jahvehs) församling inte blir som får utan en herde.” [Matt 9:36]

18 Och Herren (Jahveh) sa till Mose: ”Ta Josua, Nuns son, en man i vilken är ande, och lägg dina händer på honom 19 och ställ honom framför prästen Elazar och framför hela församlingen, och ge honom ett uppdrag inför deras ögon. 20 Och du ska lägga din ära på honom så att Israels söners hela församling ska lyssna. 21 Och han ska stå inför prästen Elazar som ska fråga för hans räkning genom urims påbud inför Herrens (Jahvehs) ansikte. På hans ord ska de dra ut, och på hans ord ska de komma in, både han och alla Israels söner med honom, hela församlingen.”

22 Och Mose gjorde som Herren (Jahveh) befallt honom, och han tog Josua och ställde honom inför prästen Elazar och framför hela församlingen. 23 Och han lade sin hand över honom och han gav honom ett uppdrag, som Herren (Jahveh) talat genom Moses hand.

28

Speciella tider och offer (kap 28-29)

[Ett nytt stycke börjar här. Ordningen följer den i 3 Mos 23, men fokus här är speciellt prästernas uppgifter. När väl hela offertjänsten är i full gång kommer prästerna att offra 113 oxar, 32 baggar och 1 086 lamm under ett år. Dessutom behövs över ett ton säd och tusentals liter olja och vin.]

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 2 Befall Israels söner och säg till dem:

Mitt offer [hebr. qorban; generell term för alla typer av offer/löften till Gud; här syftar det på kött], min mat (bröd) – för mina eldsoffer som är en söt arom till mig – ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) till mig i rätt tid.

Dagliga offer

(2 Mos 29:38-42; 2 Kung 16:15)

3 Och du ska säga till dem: Detta är eldsoffren som ni ska bära fram till Herren (Jahveh): Felfria (hebr. tamim) årsgamla lamm av hankön, två varje dag som ett ständigt (evigt) brännoffer [3 Mos 1:3-17]. 4 Ett lamm ska du offra på morgonen [klockan nio] och det andra lammet ska du offra vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna) [klockan tre på eftermiddagen (2 Mos 12:6); samma tid Jesus dog, se Matt 27:46], 5 och en tiondels efa [3,5 liter] fint mjöl som ett matoffer, ringlat med en fjärdedels hin [0,9 liter] olja av slagen olja. 6 Det är ett oavbrutet brännoffer som offrades på berget Sinai som en söt arom, ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

7 Och dess drickoffer ska vara en fjärdedel av en hin [0,9 liter] till ett lamm, på en helig plats ska du hälla ut ett drickoffer av stark dryck till Herren (Jahveh). 8 Och det andra lammet ska du bära fram vid skymningen (ordagrant: mellan de två kvällarna), liksom morgonens matoffer och dess drickoffer ska du bära fram, ett eldsoffer, en söt doft till Herren (Jahveh).

Sabbaten – varje vecka

(3 Mos 23:3)

[Volymmåttet efa (22-36 liter) upprepas inte, men är underförstått utifrån vers 5. Texten säger inte uttryckligen när dessa två ”extra lamm” ska offras, men det tolkades som att det skulle göras i samband med morgonoffret, efter att det vanliga offret var avklarat.]

9 Och på sabbaten [ska ni offra]:

två felfria årsgamla lamm av hankön

och två tiondelar [av en efa; ca 5-6 liter] med fint mjöl som matoffer blandat med olja och dess drickoffer.

10 Detta är brännoffret för varje sabbat, vid sidan av de ständiga brännoffren och dess drickoffer.

Nymånad – varje månad

11 Och vid era nymånader ska ni bära fram ett brännoffer till Herren (Jahveh),

2 unga tjurar,

1 bagge,

7 felfria årsgamla lamm av hankön

12 och tre tiondelar [av en efa; ca 8-10 liter] fint mjöl som matoffer till varje tjur, och två tiondels [av en efa; ca 5-7 liter] fint mjöl blandat med olja till en bagge, 13 och flera tiondelar [flera 3 liters mått] av fint mjöl blandat med olja till varje lamm, som ett brännoffer en söt arom, ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

14 Och ert drickoffer ska vara

en halv hin [1,8 liter] vin till en tjur

och en tredjedels hin [1,2 liter] till en bagge

och en fjärdedels hin [0,9 liter vin] till ett lamm.

Detta är brännoffret för varje nymånad genom årets alla månader. 15 Och en get av hankön som syndoffer till Herren (Jahveh), det ska offras vid sidan om de kontinuerliga brännoffren och dess drickoffer.

Påsk (pesach) – 14:e nisan

(3 Mos 23:4-5)

16 Och i den första månaden på den 14:e i månaden är Herrens (Jahvehs) påsk (pesach). 17 Och den 15:e dagen i denna månad ska vara en högtid, sju dagar ska ni äta osyrat bröd.

Dag 1 – 6

18 Den första dagen ska vara en helig sammankomst, ni ska inte göra något slags arbete, 19 utan ni ska bära fram ett eldsoffer, ett brännoffer till Herren (Jahveh). Två unga tjurar och en bagge och sju årsgamla lamm av hankön, de ska för er vara felfria (utan defekt), 20 och deras matoffer, fint mjöl blandat med olja, tre tiondelar [av en efa; 8-10 liter] ska ni offra för en tjur och två tiondelar [av en efa; 5-6 liter] för en bagge, 21 och flera tiondelar [av en efa; flera 3 liters mått] ska du offra för varje lamm av de sju lammen, 22 och en get av hankön som syndoffer, för att bringa försoning för dig. 23 Ni ska offra dessa vid sidan av morgonens brännoffer som är ett kontinuerligt brännoffer. 24 På detta sätt ska ni offra dagligen i sju dagar, offrets mat gjort med eld, en söt arom till Herren (Jahveh). Det ska offras vid sidan av det kontinuerliga brännoffret och dess drickoffer.

Dag 7

25 Och på den sjunde dagen ska ni ha en helig sammankomst, då ska ni inte göra något arbete.

Pingsten (shavuot) – firas sju dagar

(3 Mos 23:17-22)

26 Och på förstlingsfruktens dag, när ni för fram ett nytt matoffer till Herren (Jahveh) på er veckohögtid (shavuot) ska ni hålla en helig sammankomst, då ska ni inte göra något slags arbete, 27 utan ni ska föra fram ett brännoffer som en söt arom till Herren (Jahveh). Två tjurar, en bagge, sju årsgamla lamm av hankön, 28 och deras matoffer, fint mjöl blandat med olja, tre tiondelar [av en efa; 8-10 liter] för varje tjur, två tiondelar [av en efa; ca 5-6 liter] för baggen, 29 och flera tiondelar [av en efa; flera 3 liters mått] för varje lamm av de sju lammen, 30 en get av hankön, för att bringa försoning för dig. 31 Vid sidan av det kontinuerliga brännoffret och dess matoffer ska ni offra dem, de ska vara felfria för er, och deras drickoffer.

29

Shofarhögtiden (jom teroah) – 1:a tishri

(3 Mos 23:23-25)

1 Och i den 7:e månaden [tishri – sept/okt] på den första dagen i månaden, ska ni hålla en helig sammankomst, ni ska inte utföra något slags arbete, det är en dag då ni ska lyssna på ljudet från shofaren. [Ordagrant signaldagen.] 2 Ni ska göra iordning ett brännoffer [3 Mos 1:1-17] som en söt doftnjutning till Herren (Jahveh):

1 ung tjur,

1 bagge,

7 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

3 och deras matoffer [3 Mos 2:1], fint mjöl blandat med olja, tre tiondelar [av en efa; ca 8-10 liter] för tjuren, två tiondelar [av en efa; ca 5-6 liter] för baggen, 4 och en tiondel [av en efa; ca 2-3 liter] för vart och ett av de sju lammen, 5 och en bock som syndoffer [3 Mos 4:3], för att ge försoning för er, 6 vid sidan om (förutom, utöver) brännoffret som hör till nymånaden och dess matoffer och de oavbrutna (dagliga) brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer, i enlighet med era påbud (bindande juridiska beslut), som en söt doftnjutning, ett eldsoffer till Herren (Jahveh).

Försoningsdagen (jom kippur) – 10:e tishri

(3 Mos 16; 23:26-32)

7 Och på den 10:e dagen i denna sjunde månad [tishri] ska ni hålla en helig sammankomst, och ni ska rannsaka era själar, ni ska inte utföra något slags arbete, 8 men ni ska bära fram ett brännoffer till Herren (Jahveh) som en söt doftnjutning:

1 ung tjur,

1 bagge,

7 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

9 och deras matoffer, fint mjöl blandat med olja, tre tiondelar för tjuren, två tiondelar för baggen, 10 och tio tiondelar [många tiondelar, eller en tiondels efa] för vart och ett av de sju lammen, 11 och en bock som syndoffer, förutom syndoffret för att ge er försoning, och de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

Lövhyddohögtiden (sukkot) – 15:e tishri och sju dagar

(3 Mos 23:33-44)

12 På den 15:e dagen i den 7:e månaden [tishri – sept/okt] ska ni hålla en helig sammankomst, ni ska inte utföra något slags arbete, och ni ska hålla en fest till Herren (Jahveh) i sju dagar, 13 och ni ska bära fram ett brännoffer, ett eldsoffer som en söt doftnjutning till Herren (Jahveh):

13 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

14 och deras matoffer, fint mjöl blandat med olja, tre tiondelar för var och en av de 13 tjurarna, två tiondelar för varje bagge av de två baggarna, 15 och tio tiondelar [många tiondelar, eller en tiondels efa] för varje lamm av de 14 lammen, 16 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

17 På den andra dagen ska ni bära fram

12 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

18 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 19 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

20 På tredje dagen

11 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

21 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 22 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

23 På fjärde dagen:

10 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

24 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 25 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

26 På femte dagen:

9 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

27 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 28 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

29 På sjätte dagen:

8 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

30 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 31 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

32 På sjunde dagen

7 unga tjurar,

2 baggar,

14 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

33 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjurarna, för baggarna och för lammen enligt deras antal, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 34 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

35 På den åttonde dagen ska ni hålla en helig sammankomst, ni ska inte utföra något slags arbete, 36 men ni ska bära fram ett brännoffer, ett eldsoffer som en söt doftnjutning till Herren (Jahveh):

1 tjur,

1 bagge,

7 årsgamla, felfria (rituellt rena) lamm av hankön,

37 och deras matoffer och deras drickoffer, för tjuren, för baggen och för lammen, i enlighet med påbudet (bindande juridiska beslut), 38 och en bock som syndoffer, förutom de oavbrutna brännoffren och deras tillhörande matoffer, och deras drickoffer.

39 Detta ska ni offra till Herren (Jahveh) på den bestämda tiden, vid sidan om era löften och era frivilliga offergåvor, oavsett om det är ditt brännoffer, eller ditt matoffer, eller ditt drickoffer, eller ditt shalomoffer [ett gemenskapsoffer som alla i familjen åt tillsammans, se 3 Mos 7:11-21].

30

Löften

1 Och Mose talade till Israels söner i enlighet med allt det som Herren (Jahveh) befallt Mose. 2 Och Mose talade till stamhövdingarna för Israels söner och sa: Detta är de ting om vilka Herren (Jahveh) har befallt.

Löfte av män

3 När en man svär en ed till Herren (Jahveh) och svär en ed att binda sin själ vid ett löfte, ska han inte bryta sitt ord, han ska göra i enlighet med allt som har kommit ut från hans mun.

Löfte av en ogift kvinna

4 Även när en kvinna svär en ed till Herren (Jahveh) och binder sig själv med ett löfte, när hon är i sin fars hus i sin ungdom, 5 och hennes far hör hennes ed eller hennes löfte varmed hon binder sin själ, och hennes far inte säger emot henne, då ska hennes ed stå fast och varje löfte som hon binder sin själ med ska stå fast. 6 Men om hennes far inte tillåter henne den dagen han hör henne (svära en ed), ska inga av hennes eder eller löften varmed hon binder sin själ vara giltiga, och Herren (Jahveh) ska förlåta henne eftersom hennes far inte tillät henne.

Löfte av en gift kvinna

7 Och om hon gifter sig med en man medan hennes ed gäller för henne, eller hennes förhastade uttalande på sina läppar varmed hon bundit sig (sin själ), 8 och hennes man hör det, oavsett vilken dag han hör det men tiger mot henne, då gäller hennes ed och hennes löfte som hon bundit sin själ med står fast. [Här finns en skillnad mellan hennes far som måste höra eden samma dag medan maken kan höra talas om den i efterhand.] 9 Men om hennes man inte tillåter henne samma dag som han hör om det, då ska han annullera hennes ed som gäller henne och hennes förhastade uttalande från hennes läppar varmed hon bundit sin själ, och Herren (Jahveh) ska förlåta henne.

Löfte av änkor

10 Men eden från en änka eller från en frånskild ska i varje sak varmed hon bundit sin själ, gälla för henne. 11 Och om en kvinna avlägger en ed i sin mans hus eller binder sin själ med ett löfte, 12 och hennes man hör det och tiger och inte hindrar henne, då ska alla hennes eder vara giltiga, och varje löfte varmed hon binder sin själ, ska gälla för henne.

13 Men om hennes man annullerar dem den dagen han hör dem, vad som än kommer ut över hennes läppar, om det är en ed eller ett löfte som binder hennes själ, gäller det inte, hennes man har ogiltigförklarat dem, och Herren (Jahveh) ska förlåta henne. 14 Varje ed och varje bindande löfte som påverkar hennes själ, kan hennes man låta gälla eller annullera. 15 Men om hennes man tiger mot henne från dag till dag då låter han alla hennes eder gälla, och allt hon lovat gäller henne. Han har låtit det gälla eftersom han teg mot henne den dagen som han hörde dem. 16 Men om han vill annullera dem efter att han har hört dem [vid ett senare tillfälle än den dagen han först hörde dem], då ska han bära hennes överträdelse.

17 Detta är förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) som Herren (Jahveh) befallde Mose, mellan en man och hans hustru, mellan en far och hans dotter som är i sin ungdom i sin fars hus.

31

Seger över midjaniterna (31:1-24)

1 [Detta är det centrala stycket:]

Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 ”Israels söner, hämnas midjaniterna, sedan ska du bli samlad till ditt folk.” 3 Och Mose talade till folket och sa: ”Rusta männen hos er för strid, så att de kan dra ut mot Midjan, för att verkställa Herrens (Jahvehs) hämnd över Midjan. 4 1 000 från varje stam bland alla Israels stammar ska ni sända till striden.” 5 Så man avskilde från Israels tusenden (klaner, familjer – familjegruppering), 1 000 män från varje stam, 12 000 rustade för strid. 6 Och Mose sände iväg dem till striden, 1 000 från varje stam, och Pinchas, son till prästen Elazar, till striden med de heliga föremålen och trumpeten för stridssignal i sin hand.

7 Och de stred mot Midjan som Herren (Jahveh) befallt Mose och de slog (dödade) alla (Midjans) män. 8 Och de dödade Midjans kung med resten av de slagna, Evi och Rekem och Tsor och Hur (hebr. Chor) och Reva, Midjans fem kungar. De dödade även Bileam, Beors son med svärd. 9 Och Israels söner tog Midjans kvinnor som fångar och deras små, och all deras boskap och all deras småboskap, och alla deras ägodelar tog de som byte. 10 Och alla deras städer och platser där de bott och alla deras lägerplatser brände de i eld. 11 Och de tog allt tillspillogivet och allt byte, både människor och boskap. 12 Och de förde fångarna och bytet och det tillspillogivna till Mose och prästen Elazar och till Israels söners församling, till lägret på Moabs slätt som är vid Jordan mittemot Jeriko.

13 Och Mose och prästen Elazar och församlingens ledare gick ut för att möta dem utanför lägret. 14 Och Mose var vred på härhövitsmännen, ledarna för 1 000 och ledarna för 100, som kom från striden.

15 Och Mose sa till dem: ”Har ni räddat alla kvinnorna levande? [Ordagrant: ”allt av kvinnligt kön”.] 16 Se, dessa fick Israels söner genom Bileams råd att göra uppror, så att troheten till Herren (Jahveh) bröts i saken med Peor och så bröt hemsökelsen ut i Herrens (Jahvehs) församling. 17 Döda nu därför varje man bland deras små, och döda varje kvinna som känt en man genom att ligga med honom. 18 Men alla flickor som inte har känt någon man genom att ligga med honom kan ni låta leva och behålla för er själva.

19 Och lägra er utanför lägret i sju dagar, vemhelst som har dödat någon och vemhelst som har vidrört någon slagen (dödad). Rena er själva på tredje dagen och på sjunde dagen och era fångar. 20 Och varje klädnad och allt som är gjort av skinn, och allt arbete av gethår, och allt gjort av trä ska ni rena.”

21 Och prästen Elazar sa till alla stridsmän som dragit ut i strid: ”Detta är förordningen från undervisningen (instruktionerna, Torah) som Herren (Jahveh) har befallt Mose. 22 Vad gäller guldet och silvret, bronset, järnet, tennet och blyet, 23 alla ting som kan vara i eld, ska ni luttra i eld och det ska bli rent, men det ska även renas genom att bestänkas med vatten. Och allt som inte tål eld ska ni doppa i vatten. 24 Och ni ska tvätta era kläder på sjunde dagen och ni ska bli rena. Därefter får ni komma in i lägret.”

Bytet delas

25 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

26 ”Ta hela bytet som togs, både män och boskap, du och prästen Elazar och huvudena för fädernas hus i församlingen, 27 och dela bytet i två delar mellan männen som är skickliga i strid, som gick ut i strid och hela församlingen, 28 och ge en hyllning till Herren (Jahveh) från de män som drog ut och stred. En själ av 500, både av människor och av boskap och av åsnor och av småboskapen. 29 Ta det från deras halva och ge det till prästen Elazar, som en avskild del för Herren (Jahveh). 30 Och av Israels söners halva ska du ta ut en av varje 50, av människor, av oxarna, av åsnorna och av småboskapen och av all boskap och ge dem till leviterna som ansvarar för (vakar över och sköter om) Herrens (Jahvehs) tabernakel.” 31 Och Mose och prästen Elazar gjorde som Herren (Jahveh) befallde Mose.

32 Bytet, utöver bytet som stridsmännen tog, var 675 000 får, 33 72 000 nötboskap, 34 61 000 åsnor,

35 Och människosjälar, från kvinnorna som inte har känt någon man genom att ligga med honom, 32 000. 36 Och hälften som var den del som hörde till stridsmännen var

337 500 får, 37 av vilka Herrens (Jahvehs) hyllning var 675,

38 nötboskap 36 000, av vilka Herrens (Jahvehs) hyllning var 72,

39 åsnor 30 500, av vilka Herrens (Jahvehs) hyllning var 61,

40 och människosjälar 16 000, av vilka Herrens (Jahvehs) hyllning var 32.

41 Mose gav hyllningen, Herrens (Jahvehs) avskilda del, till prästen Elazar som Herren (Jahveh) befallt Mose.

42 Och av Israels söners halva, som Mose delat av från stridsmännen, 43 deras halva var från fåren 337 500, 44 och nötboskap 36 000, 45 och åsnor 30 500, 46 och människosjälar 16 000. 47 Och Mose tog från Israels söners halva var femtionde både av människor och djur och gav dem till leviterna som ansvarar för (vakar över och sköter om) Herrens (Jahvehs) tabernakel, som Herren (Jahveh) befallt Mose.

48 Och härhövitsmännen, ledarna för 1 000 och ledarna för 100, kom nära Mose, 49 och de sa till Mose: ”Dina tjänare har räknat stridsmännen som var under vårt ansvar och inte en enda man bland oss saknas. 50 Och vi har fört fram Herrens (Jahvehs) offer, det som varje man fått av juveler, av guld, armringar och ankelringar, signetringar, örhängen och gördlar för att bringa försoning för våra själar inför Herrens (Jahvehs) ansikte.”

51 Och Mose och prästen Elazar tog guldet från dem och alla utsmyckade juveler. 52 Och allt guldet från gåvan som de avskilde för Herren (Jahveh) från ledarna för 1 000 och ledarna för 100, var 16 750 shekel [193 kg], 53 för stridsmännen hade tagit byte, varje man för sig själv. 54 Och Mose och prästen Elazar tog guldet från ledarna för 1 000 och ledarna för 100, och förde in det i mötestältet som ett minne för Israels söner inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

32

Stammarna öster om Jordan

(5 Mos 3:12-20)

1 Rubens söner och Gads söner hade väldigt mycket boskap, och när de såg Jaazers land och Gileads land, såg de att platsen var ett område lämpligt för boskap. 2 Och Gads söner och Rubens söner kom och talade med Mose och prästen Elazar och ledarna för församlingen och sa: 3 ”Atarot och Dibon och Jaazer och Nimra och Cheshbon och Elale och Sevam och Nevo och Beon, 4 landet som Herren (Jahveh) slog inför Israels församling, är ett lämpligt land för boskap, och dina tjänare har boskap.” 5 Och de sa: ”Om vi har funnit nåd (chen, oförtjänt kärlek) inför dina ögon, låt detta land ges till dina tjänare som besittning, för oss inte över Jordan.”

6 Och Mose sa till Gads söner och Rubens söner: ”Ska era bröder dra ut i strid och ni sitta här? 7 Och varför ska ni vända bort hjärtat på Israels söner från att gå över och in i landet som Herren (Jahveh) har gett dem? 8 Så gjorde era fäder när jag sände dem från Kadesh Barnea för att bespeja landet. 9 Och när de gick upp i Eshkols bäckravin förbjöd (hindrade) de Israels söners hjärtan att se landet, så att de inte skulle gå in i landet som Herren (Jahveh) har gett dem. 10 Och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes den dagen och han svor och sa: 11 Sannerligen ska ingen av de män som kom upp från Egypten, från 20 års ålder och uppåt, se det land som jag med ed lovade till Abraham, till Isak och till Jakob, eftersom de inte helhjärtat har följt mig, 12 förutom Kaleb, Jefunnes son, keiziten och Josua, Nuns son, eftersom de helhjärtat följde Herren (Jahveh). 13 Och Herrens (Jahvehs) vrede var upptänd mot Israel och han lät dem vandra hit och dit i öknen i 40 år, till dess att hela den generation som hade gjort ont i Herrens (Jahvehs) ögon, var borta.

14 Och se, ni reser er i era fäders ställe, en avkomma av syndiga män, för att föröka Herrens (Jahvehs) brinnande vrede mot Israel. 15 För om ni vänder bort från honom, ska han åter lämna dem i öknen, och så ska han förgöra hela detta folk.”

16 Och de kom nära honom och sa: ”Vi ska bygga stall här för vår boskap och städer för våra små, 17 men själva ska vi vara redo och rustade att dra ut framför Israels söner, till dess att vi har fört dem till deras plats, och våra små ska bo i befästa städer (som skydd) från landets invånare. 18 Vi ska inte återvända till våra hus, förrän Israels söner har intagit sin arvedel. [Substantivet arvedel (hebr. nachala) kommer från verbet inta (hebr. nachal).] 19 För vi ska inte ärva med dem på den andra sidan Jordan och längre bort, eftersom vårt arv tillfaller oss på denna sida, öster om Jordan.”

20 Och Mose sa till dem: ”Om ni ska göra på detta sätt, om ni rustar er själva och går inför Herrens (Jahvehs) ansikte till striden,

21 och varje rustad man bland er går över Jordan inför Herrens (Jahvehs) ansikte, till dess han har drivit ut sina fiender framför sig, 22 och landet underkuvas inför Herren (Jahveh), och ni återvänder efteråt, då ska det vara tydligt inför Herren (Jahveh) och inför Israel och detta land ska vara er besittning inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

23 Men om ni inte gör så, då har ni syndat inför Herren (Jahveh), och ska veta att er synd hittar (kommer ikapp) er. 24 Bygg städer för era små och fållor för era får, och gör det som er mun har talat.”

25 Och Gads söner och Rubens söner talade till Mose och sa: ”Dina tjänare ska göra som min herre har befallt. 26 Våra små, våra fruar, vår småboskap och all vår boskap ska vara där i Gileads städer, 27 men dina tjänare ska gå över, varje man rustad till strid inför Herren (Jahveh), för att strida som min herre talat.”

28 Mose gav tydliga befallningar om dem till prästen Elazar och till Josua, Nuns son, och till huvudena för fädernas hus bland Israels söners stammar. 29 Och Mose sa till dem: ”Om Gads söner och Rubens söner ska gå över Jordan med er, varje man rustad till strid inför Herren (Jahveh), och landet ska underkuvas inför er, så ska ni ge dem Gileads land som besittning, 30 men om de inte vill gå över med er rustade till strid, då ska de ha sina besittningar i Kanaans land.”

31 Och Gads söner och Rubens söner svarade och sa: ”Som Herren (Jahveh) har talat till sina tjänare så ska vi göra. 32 Vi ska gå över rustade till strid inför Herren (Jahveh), in i Kanaans land och besittningen av vårt arv ska vara hos oss på denna sida Jordan.”

33 Och Mose gav till dem, till Gads söner och till Rubens söner och till halva Manasse stam, Josefs son, Sichons kungarike, amoréernas kung, och Ogs kungarike, Bashans kung, landet med dess städer och deras gränser, liksom landets städer runt omkring.

34 Och Gads söner byggde Dibon och Atarot och Aroer, 35 och Atrot Shofan och Jaazer och Jogbeha, 36 och Beit Nimra och Beit Haran, befästa städer, och fållor till sina får. 37 Och Rubens söner byggde [på nytt upp städerna] Cheshbon [längs kungsvägen i Moab] och Elale och Qirjatam 38 och Nevo och Baal Meon – vilka namn har ändrats – och Sivma, och gav deras namn till städerna som de byggde.

39 Och Machirs söner, Manasses son, gick till Gilead och tog det, och fördrev amoréerna som var där. 40 Och Mose gav Gilead till Machir, Manasses son, och han bodde där. 41 Och Jair, Manasses son, gick och tog dess byar och kallade dem Chavot Jair. 42 Och Novach gick och tog Kenat och dess byar och kallade det Novach, efter sitt eget namn.

33

Vandringen från Egypten till Moab

1 Detta är Israels söners lägerplatser, vilka de passerade när de drog ut ur Egyptens land med sina härar under Moses och Arons hand. 2 Och Mose skrev ner deras vandring, lägerplats för lägerplats på Herrens (Jahvehs) befallning, och detta är deras lägerplatser på deras vandring.

Rameses till Sinai

3 De vandrade från Rameses [förrådsstad i området Goshen i lägre Egypten, se 2 Mos 1:11] i den första månaden [aviv/nisan] på den 15:e dagen i den första månaden, från morgonen efter pesach (påsken) gick Israels söner ut stolt (ordagrant: ”med en hög hand”) i alla egyptiernas åsyn, 4 medan egyptierna begravde dem som Herren (Jahveh) slagit bland dem, alla deras förstfödda. Herren (Jahveh) verkställde även dom över alla deras avgudar. 5 Och Israels söner vandrade från Rameses och slog läger i Sukkot. [2 Mos 12:37]

6 Och de vandrade från Sukkot och slog läger i Etam [2 Mos 13:20], som ligger i kanten på öknen. [2 Mos 13:20; 15:22-23.]

7 Och de vandrade från Etam och gick tillbaka till Pihachirot [betyder: kanalens mun/utlopp; se 2 Mos 14:2, 9], som är framför Baal Tsefon, och slog läger i Migdol.

8 Och de vandrade från Pihachirot och passerade mitt genom havet till öknen, och de gick tre dagsresor in i Etams öken och slog läger i Mara [2 Mos 15:23].

9 Och de vandrade från Mara och kom till Elim, och i Elim fanns tolv vattenkällor och 70 palmträd, och slog läger där.

10 Och de vandrade från Elim och slog läger vid Vasshavet (Röda havet).

11 Och de vandrade från Vasshavet (Röda havet) och slog läger i Sins öken.

12 Och de vandrade från Sins öken och slog läger i Dofka.

13 Och de vandrade från Dofka och slog läger i Alosh.

14 Och de vandrade från Alosh och slog läger i Refidim, där fanns inget vatten för folket att dricka.

15 Och de vandrade från Refidim och slog läger i Sinais öken.

Sinai till Bene Jaqan (Kadesh)

16 Och de vandrade från Sinais öken och slog läger i Kivrot Hatava

17 Och de vandrade från Kivrot Hatava och slog läger i Chatserot

18 Och de vandrade från Chatserot och slog läger i Ritma.

19 Och de vandrade från Ritma och slog läger i Rimmon Parets.

20 Och de vandrade från Rimmon Parets och slog läger i Livna [betyder ”vit”, troligtvis inte samma Livna i Låglandet som senare intas från norr, se Jes 10:29].

21 Och de vandrade från Livna och slog läger i Rissa.

22 Och de vandrade från Rissa och slog läger i Kehelata.

23 Och de vandrade från Kehelata och slog läger i Shefer.

24 Och de vandrade från Shefer och slog läger i Charada.

25 Och de vandrade från Charada och slog läger i Makhelot.

26 Och de vandrade från Makhelot och slog läger i Tachat.

27 Och de vandrade från Tachat och slog läger i Tera.

28 Och de vandrade från Tera och slog läger i Mitqa.

29 Och de vandrade från Mitqa och slog läger i Chashmona.

30 Och de vandrade från Chashmona och slog läger i Moserot.

31 Och de vandrade från Moserot och slog läger i Bene Jaqan.

Bene Jaqan till Etsjon-Gever

32 Och de vandrade från Bene Jaqan och slog läger i Chor Hagidgad.

33 Och de vandrade från Chor Hagidgad och slog läger i Jotvata.

34 Och de vandrade från Jotvata och slog läger i Avrona.

35 Och de vandrade från Avrona och slog läger i Etsjon-Gever.

[Etsjon-Gever var en hamnstad i Edom vid norra kusten av Aqabaviken (Röda havet) i regionen kring Eilat/Aqaba. Senare blir det Salomos huvudsakliga hamn för världsvid handel, se 1 Kung 9:26. De två vanligaste förslagen är Tell el-Kheleife (i Aqaba) och Korallön (Faraos ö) 13 km söder om Eilat. Hebr. etjson betyder ryggrad och gever är en mäktig stridsman. Namnet kan beskriva området med taggiga bergstoppar som ser ut som en ryggrad eller kanske Korallön som sticker upp som en ryggrad.]

36 Och de vandrade från Etsjon-Gever och slog läger i Tsins öken, det är Kadesh.

37 Och de vandrade från Kadesh och slog läger vid berget Hor, på gränsen till Edoms land.

38 Och prästen Aron gick upp till berget Hor på Herrens (Jahvehs) befallning, och dog där, i det fyrtionde året efter att Israels söner kommit ut ur Egyptens land, i den 5:e månaden på den första dagen i månaden. 39 Och Aron var 123 år när han dog på berget Hor.

40 Och kanaanéen, Arads kung, som bodde i Kanaans sydland, hörde att Israels söner kom (var i antågande).

41 Och de vandrade från Hor och slog läger i Tsalmona.

42 Och de vandrade från Tsalmona och slog läger i Ponon.

43 Och de vandrade från Ponon och slog läger i Obot.

Obot till Moabs slätter

44 Och de vandrade från Obot och slog läger i Ijej-Haavarim [betyder: ”Abrahams ruiner”], vid Moabs gräns.

45 Och de vandrade från Ijim [Ijej-Haavarim, se vers 44] och slog läger i Dibon Gad.

46 Och de vandrade från Dibon Gad och slog läger i Almon Diblatajma

47 Och de vandrade från Almon Diblatajma och slog läger i Avarims berg [bergskedja nordost om Döda havet], framför [toppen] Nebo.

48 Och de vandrade från Avarims berg och slog läger på Moabs slätt vid Jordan mittemot Jeriko. 49 Och de slog läger vid Jordan från Beit Jeshimot ända till Avel Shittim på Moabs slätt.

Moses tal

50 Och Herren (Jahveh) talade till Mose på Moabs slätt vid Jordan mittemot Jeriko och sa: 51 ”Tala till Israels söner och säg till dem:

När ni går över Jordan in i Kanaans land, 52 då ska ni driva ut (hebr. jarash) alla landets invånare framför er, och förstöra alla deras huggna stenar, och förstöra alla deras gjutna avbilder, och bryta ner alla deras höga platser (där de ägnar sig åt avguderi).

[Olika ord används för hur israeliterna intar landet, just jarash behöver inte betyda att det är en strid och att städer bränns ner och förgörs, se t.ex. 5 Mos 7:20. Detta är viktigt när man ska koppla samman med arkeologisk datering från utgrävningar av dessa städer. Det behöver alltså inte finnas ett bränt markskikt (ett s.k. destruction layer) som indikerar att staden intagits, bränts och förstörts och sedan byggts upp igen, något som annars ofta är vanligt vid ett skifte från en civilisation till en annan.]

53 Och ni ska driva ut landets invånare och bo där, för till er har jag gett landet för att ta det i besittning. 54 Och ni ska ärva (hebr. nachal) landet genom lottkastning efter era familjer, till dem som är fler ska det ges ett större arv, och till dem som är färre ska det ges ett mindre arv. Varhelst lotten faller för en man, det ska vara hans. Efter (i enlighet med) era fäders stammar ska ni ärva.

55 Men om ni inte driver ut landets invånare framför er, då ska deras kvarleva bli som törnen i era ögon, och som taggar i era sidor, och de ska plåga er i landet som ni bor i. [Det kan vara detta talesätt som Paulus refererar till när han nämner om sin tagg i köttet, se 2 Kor 12:7.] 56 Och det ska ske att det jag tänkte göra mot dem, det ska jag göra mot er.”

34

Kanaans gränser

1 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa:

2 Befall Israels söner och säg till dem: ’När ni kommer in i Kanaans land är detta det land som ska tillhöra er som ett arv, Kanaans land med sina gränser.

Syd

3 Er södra sida ska vara från Öknen Tsin intill Edoms sida, och er södra gräns börjar vid slutet av Salthavet (Döda havet) österut, 4 och er gräns ska vända söderut vid Akrabims sluttning, och gå längs Tsin, och gå ut söder om Kadesh Barnea, och den ska gå fram till Chatsar Adar och passera fram till Atsmon, 5 Och gränsen ska vända från Atsmon [i Sinaiöknen, ner mot] till Egyptens bäck, och därifrån ska den gå ut till havet. [Wadi al Arish i Sinaihalvön har sitt utlopp i Medelhavet 5 mil sydväst om Rafah, södra gränsövergången mellan Israel och Egypten.]

Väst

6 Och som er västra gräns ska ni ha det Stora havet [Medelhavet], det ska vara er västra gräns.

Nord

7 Och detta ska vara er norra gräns, från Stora havet [Medelhavet i väst] ska ni dra en linje till berget Hor, 8 från berget Hor ska ni dra en linje till ingången till Chamat [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28], och gränsen ska gå till Tsedads gräns, 9 och gränsen ska gå fram till Zifron, och därifrån ska den gå till Chatsar Ejnan, detta ska vara er norra gräns.

Öst

10 Och ni ska dra en linje för er östra gräns från Chatsar Ejnan till Shefama, 11 och gränsen ska gå ner från Shefama till Rivla öster om Ajin, och gränsen ska gå ner och ska gå utefter sjön Kinnerets sluttningar österut. 12 Sedan ska gränsen gå ner till Jordan och följa dess sträckning till Salthavet (Döda havet). Detta ska vara ert land efter dess gränser runtom.

13 Och Mose befallde Israels söner och sa: ”Detta är landet där ni ska ta emot arvet genom lottkastning, som Herren (Jahveh) har befallt att ge till de nio stammarna, och till en halv stam, 14 För Rubens söners stam efter deras fäders hus, och Gads söners stam efter deras fäders hus, har tagit emot, och halva Manasse stam har tagit emot sina arv. 15 De två stammarna och en halv stam har tagit emot sitt arv på andra sidan Jordan, mittemot Jeriko österut, mot soluppgången.”

16 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 17 ”Detta är namnen på de män som ska ta landet i besittning för er; prästen Elazar och Josua, Nuns son. 18 De ska ta en ledare från varje stam, för att ta landet i besittning.

19 Och detta är namnen på dessa män:

Av Juda stam,

Kaleb, Jefunnes son.

20 Av Simeons söners stam,

Samuel (Shmoel), Amihods son.

21 Av Benjamins stam,

Elidad, Shislons son.

22 Och av Dans söners stam en ledare,

Boqi, Joglis son.

23 Och av Josefs söner, av Manasses söners stam en ledare,

Chaniel, Efods son.

24 Och av Efraims söners stam en ledare,

Qemoel, Shiftans son.

25 Och av Sebulons söners stam en ledare,

Elitsafan, Parnachs son.

26 Och av Isaskars söners stam en ledare,

Paltiel, Azans son.

27 Och av Ashers söners stam en ledare,

Achihod, Shelomis son.

28 Och av Naftalis söners stam en ledare,

Pedahel, Amihods son.”

29 Detta är de som Herren (Jahveh) har befallt att dela upp arvet till Israels söner i Kanaans land.

35

Leviternas städer

1 Och Herren (Jahveh) talade till Mose på Moabs slätt vid Jordan mittemot Jeriko och sa: 2 ”Befall Israels söner att de ger till leviterna av arvet av deras besatta städer att bo i, och det öppna landet runtomkring städerna ska ni ge till leviterna. 3 Och städerna ska de ha att bo i och den öppna marken ska vara för deras boskap och till deras försörjning och för alla deras djur.

4 Och den öppna marken runtomkring städerna som ni ska ge till leviterna ska vara från stadsmuren och utåt 1 000 alnar [525 meter] runtomkring. 5 Och ni ska mäta utanför staden

på den östra sidan 2 000 alnar [1 050 meter]

och på den södra sidan 2 000 alnar [1 050 meter]

och på den västra sidan 2 000 alnar [1 050 meter]

och på den norra sidan 2 000 alnar [1 050 meter],

staden ska vara i mitten. Detta ska vara för dem den öppna marken runtomkring städerna.”

Fristäder

6 [Herren talade vidare:] ”Och städerna som ni ska ge till leviterna, ska vara de sex fristäderna som en mandråpare kan fly till, och vid sidan av dem ska ni ge dem 42 städer. 7 Alla städer som ni ger leviterna ska vara 48 städer, de ska ni ge med den öppna marken runtomkring dem. 8 Av de städer som ni ger av Israels söners egendom ska ni ta fler från de större [stammarna] och färre från de mindre. Var och en [varje stam] ska ge städer åt leviterna i förhållande till mängden land de fått som sin egendom.”

9 Herren (Jahveh) talade till Mose och sa: 10 Tala till Israels söner och säg till dem: När ni går över Jordan in i Kanaans land, 11 då ska ni utse de städer som ska vara fristäder för er, så att mandråpare som dödar en annan man oavsiktligt (av misstag) kan fly ditin. 12 Och städerna ska vara en tillflykt för er från hämnden, så att mandråparen inte dör till dess han ställs framför församlingen för att dömas. 13 Och av städerna som ni ska ge ska det vara sex fristäder. 14 Tre städer ska ni ge på andra sidan Jordan och tre städer ska ni ge i Kanaans land. De ska vara fristäder. 15 För Israels söner och för främlingen och bosättaren ibland er ska dessa sex städer vara fristäder, så att alla som dödar någon annan person av misstag kan fly dit.

Överlagt mord

16 Men om han slår honom med ett järnföremål så att han dör,

då är han en mördare, mördaren ska ni låta dö.

17 Och om han slår honom med en sten i sin hand och han dör,

då är han en mördare, mördaren ska ni låta dö.

18 Om han slår honom med ett träredskap i sin hand, som en människa kan dö av och han dör,

då är han en mördare, mördaren ska ni låta dö.

19 Blodshämnaren ska själv döda mördaren, när han möter honom ska han döda honom. 20 Och om han stöter till honom av hat, eller kastar något på honom när han ligger i bakhåll, så att han dör, 21 eller slår honom i fiendskap med sin hand så att han dör, då ska han som slog honom dödas, han är en mördare, och blodshämnaren ska döda mördaren, när han möter honom.

Vållande till annans död

22 Men om han stöter till honom plötsligt,

utan fiendskap,

eller kastar mot honom något

utan att ligga i bakhåll,

23 eller med en sten som en människa kan dö av,

utan att se honom och kastar den på honom så att han dör,

och han inte var hans fiende och inte heller ville skada honom, 24 då ska församlingen döma mellan den som slog och blodshämnaren enligt dessa påbud (bindande juridiska beslut), 25 och församlingen ska fria mandråparen från blodshämnarens hand, och församlingen ska upprätta honom i fristaden till vilken han har flytt, och han ska bo därinne till dess översteprästen som var smord med helig olja är död.

26 Men om mandråparen vid något tillfälle går utanför fristadens gräns, till vilken han flytt, 27 och blodshämnaren finner honom utanför gränsen till hans fristad, och blodshämnaren dräper mandråparen, ska ingen blodskuld gälla för honom, 28 eftersom han måste förbli i sin fristad till dess översteprästen har dött, men efter översteprästens död kan mandråparen återvända till landet för sin besittning.

29 Och detta ska för er vara förordningar (ordagrant: saker inristat) och påbud (bindande juridiska beslut), genom alla generationer på alla era boplatser.

30 Alla som dödar en själ (person), den mördaren ska dödas inför vittnenas mun, men ett vittne ska inte vittna mot någon själ så att han dör.

31 Ni ska inte ta någon lösen för en mördares liv, han är skyldig till döden, och ska bli dödad.

32 Och ni ska inte ta någon lösen för den som lämnat sin fristad för att bo i sitt land igen förrän prästen har dött.

33 Och ni ska inte orena landet som ni är i, för blod orenar landet, och ingen försoning kan göras för landet för det blod som spillts där, utom genom blodet av den som spillde det. 34 Och ni ska inte orena landet som ni ärvt, i vars mitt jag bor, för jag (Herren) bor mitt bland Israels söner.”

36

Tselofechads döttrars arvedel

1 Och ledarna för fädernas hus bland familjerna av Gileads söner, Machirs son, son till Manasse, från familjerna av Josefs hus kom nära och talade inför Mose och inför furstarna, huvudena för fädernas hus av Israels söner, 2 och de sa: Herren (Jahveh) befallde min herre att ge landet som ett arv genom lottkastning till Israels söner, och min herre befalldes av Herren (Jahveh) att ge Tselofechads vår brors arv, till hans döttrar. 3 Och om de gifter sig med någon av sönerna från de andra stammarna bland Israels söner, då kommer deras arv att tas bort från vår fars arv och läggas till arvet i den stam som de då tillhör, på det sättet tas det bort från lotten med vårt arv. 4 Och när Israels söners jubelår kommer, då kommer deras arv att läggas till arvet hos den stam som de då tillhör, på det sättet kommer deras arv att tas bort från arvet till våra fäders arv.

5 Och Mose befallde Israels söner enligt Herrens (Jahvehs) ord och sa: Sönerna av Josefs stam har talat rätt. 6 Detta är vad Herren (Jahveh) har befallt angående Tselofechads döttrar och sagt: Låt dem gifta sig med den de finner bäst, men bara inom familjerna i deras fars stam ska de gifta sig. 7 På det sättet ska inget arv bland Israels söner flyttas från stam till stam, för Israels söner ska hålla fast vid varje del av arvet i hans fars stam.

8 Och varje dotter som besitter ett arv i någon av Israels söners stammar ska bli hustru till någon av familjerna i sin fars stam så att Israels söner besitter, varje man arvet från sin far. 9 På det sättet ska inget arv flytta från en stam till en annan stam, för Israels söners stammar ska var och en hålla sig till sitt eget arv.

10 Som Herren (Jahveh) befallde Mose så gjorde Tselofechads döttrar. 11 Machlah, Tirtsah och Choglah och Milchah och Noah, Tselofechads döttrar gifte sig med söner till sin fars bröder. 12 De gifte sig inom familjerna till Manasses söner, Josefs son, och deras arv blev kvar inom stammen för deras fars familjer.

13 Detta är befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och påbuden (bindande juridiska beslut) som Herren (Jahveh) befallde (hebr. tsavah) Israels söner genom Moses hand, på Moabs slätt vid Jordan mittemot Jeriko.

5 Moseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

5 Moseboken

Inledning

På hebreiska heter Femte Moseboken Devarim som betyder ”ord”. På grekiska kallas den Deuteronómion och därifrån kommer namnet Deuteronomium och det engelska Deuteronomy.

En formulering som ofta återkommer i denna bok är att Herren ger budord som israeliterna ska hålla. Ordet för budord är hebr. mitsvah (pl. mitzvot) som även kan översättas med befallning. Substantivet kommer från verbet för att befalla som är tsavah. I hebreiskan blir det en tydlig koppling mellan dessa ord då det ofta uppmanas att hålla hans befallningar, se 5 Mos 4:2, 40; 6:1, 2, 17, 25 osv.

Struktur:

A. Moses inledande ord – tillbakablick (5 Mos 1:6-3:29)

  B. Huvudpunkter (5 Mos 4:1-49)

    C. Utläggning av förbundet på Horeb (5 Mos 5:1-11:32)

      D. Förbundet (5 Mos 12:1-26:19)

    C Utläggning av förbundet i Moabs land (5 Mos 27:1-28:68)

  B Huvudpunkter (5 Mos 29:1-30:20)

A Moses avslutande ord – blickar framåt (5 Mos 31:1-33:29)

Epilog – Moses död (5 Mos 34:1-12)

Skrivet: Strax före 1406 f.Kr.

Enligt judisk tradition dog Mose 1406 f.Kr, så boken bör vara skriven innan dess.

Berör tidsperioden: Knappt 10 månader i slutet på ökenvandringen ca 1400 f.Kr.

Författare: Det är troligt att Mose har sammanställt stora delar av boken. Att Mose skrev ner åtminstone delar av de episoder som skedde under hans livstid bekräftas av Jesus i Joh 5:46.

1

Tillbakablick (kap 1-3)

Horeb till Kadesh

1 Dessa är orden (hebr. devarim) som Mose talade till hela Israel på andra sidan Jordan, i öknen i Arava, mittemot Sof [troligtvis Aqabaviken (Röda havet) som också kallas Vasshavet; hebr. jam sof] mellan Paran och Tofel, och Laban och Chatsarot och Di-Zahav. 2 Det är elva dagsresor från [berget] Horeb (hebr. Chorev) till Kadesh Barnea via vägen från berget Seir.

[Seir är en synonym för Edom. Horeb är ett annat namn på berget Sinai. Det hebreiska ordet chorev delar rot med orden torr/öde, men även svärd. Här finns en geografisk beskrivning av en torr öken, men även kopplingen till Guds ord som är ett svärd (Heb 4:12). Kadesh betyder ”helig”, platsen kan vara Tell el-Qudeirat i Sinaiöknen, just vid dagens gräns mellan Israel och Egypten.]

3 Och det hände i det 40:e året i den 11:e månaden [shvat – jan/feb; under regnperioden] på den första dagen i månaden [1406 f.Kr.] att Mose talade till Israels söner angående allt det som Herren (Jahveh) befallt dem, 4 efter att han slagit Sichon, amoréernas kung, som bodde i Cheshbon och Og, Bashans kung, som bodde i Ashtarot vid Edreij. 5 På andra sidan Jordan i Moabs land tog Mose på sig (gjorde han ett medvetet viljebeslut) att förklara denna undervisning (hebr. torah) och sa:

6 ”Herren vår Gud (Jahveh Elohim) talade till oss vid Horeb (hebr. Chorev) och sa: ’Ni har vistats (bott) tillräckligt länge vid detta berg [i Sinaiöknen], 7 vänd er och vandra till amoréernas bergsbygd och till alla platser runtomkring i Arava, i bergsbygden, i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och i söder och utefter kusten, kanaanéernas land och Libanon så långt bort som den stora floden, floden Eufrat. 8 Se, jag har lagt landet framför er, gå in och besätt landet som Herren (Jahveh) svor (gav sin ed) till era fäder, till Abraham, till Isak och till Jakob, att ge dem och deras säd efter dem (efterkommande).’ ”

Ledare utses

9 Och jag talade till er vid den tiden och sa: ”Jag ensam kan inte själv bära er, 10 Herren er Gud (Jahveh Elohim) har förökat er och se, ni är denna dag lika många som stjärnorna på himlarna. 11 Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), har förökat er tusen gånger och välsignat er så som han har talat till er. [Att föröka tusen gånger är ett uttryck för att göra dem väldigt mycket större än vad de var tidigare.] 12 Hur kan jag ensam bära era omständigheter, era bördor och era strider? 13 Ta er, från var och en av era stammar, visa män med förstånd (förmåga att avgöra) och som är kända (välrespekterade), och jag ska göra dem till huvuden (ledare) över er.”

[Det var Moses svärfar Jetro som kom med förslaget att Mose måste delegera ansvaret, se 2 Mos 18:21-26. Dessa egenskaper ligger till grund för kraven på äldste i NT, se Tit 1:5-9; 1 Tim 3:1-7; 1 Pet 5:1-4. Den inledande frasen ”Ta er, från var och en av era stammar” visar att man skulle själva utse sina ledare på ett demokratiskt sätt.]

14 Och ni svarade mig och sa: ”Det är gott (rätt) att göra som du har talat.” 15 Så jag tog huvudena (ledarna) för era stammar, visa män med förstånd och fulla av kunskap, och gjorde dem till huvuden (ledare) över er, ledare för 1 000 och ledare för 100 och ledare för 50 och ledare för 10 och skrivare, stam för stam. 16 Och jag utsåg era domare vid den tiden och sa: ”Lyssna på ärendena mellan era bröder och döm rättfärdigt mellan en man och hans bror och främlingen som är med honom. 17 Ni ska inte vara partiska (ordagrant: ni ska inte känna igen ansikten) när ni dömer [rättvisan är blind, se 2 Mos 23:2, 3; 3 Mos 19:15] – lyssna på den lille (unge, ringa) såväl som den store (mäktige). Ni ska inte vara rädda för någon mans ansikte [deras uppsyn], för domen är Guds (Elohims). Och är fallet för svårt för er ska ni ta det till mig, så ska jag lyssna på det.” 18 Och jag befallde er vid den tiden alla de saker som ni skulle göra.

Spejare sänds ut

19 Och vi vandrade från Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg, se vers 6] och gick genom hela denna stora och fruktansvärda öken som ni såg längs vägen till amoréernas bergsbygd som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) befallt oss, och vi kom till Kadesh Barnea. [Resan och farorna längs med vägen beskrivs mer i detalj i 4 Mos 11:1-13:1.] 20 Och jag sa till er: ”Vi har kommit till amoréernas bergsbygd som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) gett till oss. 21 Se, Herren din Gud (Jahveh Elohim) har lagt landet framför dig, gå upp och ta det i besittning, som Herren (Jahveh), dina fäders Gud (Elohim), har talat till dig, frukta inte och var inte missmodig.”

22 Och ni kom nära mig, varenda en av er och sa: ”Låt oss sända ut män som kan utforska (gräva – hebr. chafar) landet åt oss och komma tillbaka med ord om vägen som vi måste dra upp och om städerna som vi ska komma till.” [4 Mos 13-14]

23 Detta behagade mig väl och jag tog 12 män av er, en man från varje stam, 24 och de vände och gick upp till bergen och kom till Eshkols dal (wadi – hebr. nachal) och utforskade den. 25 Och de tog av landets frukt i sina händer och tog ned den till oss och kom tillbaka med ord och sa: ”Gott (plural, gott på många sätt) är landet som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) ger till oss.”

Uppror mot Herren

26 Ändå ville ni inte dra upp utan gjorde uppror mot Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallning, 27 och ni muttrade i era tält och sa: ”Herren (Jahveh) hatar oss, han har fört ut oss från Egyptens land för att ge oss i amoréernas hand och utplåna oss. 28 Vad möter oss när vi går upp? Våra bröder har fått våra hjärtan att smälta och sagt: ’Folket är större och högre än vi, städerna är stora och befästa ända upp till himlarna och dessutom har vi sett anakiternas söner där.’ ” [4 Mos 13:28-33]

29 Då sa jag till er: ”Frukta inte och var inte rädda för dem. 30 Herren er Gud (Jahveh Elohim) som gått framför er, han ska strida för er på samma sätt som han i allt gjorde för er i Egypten inför era ögon, 31 och i öknen där ni såg hur Herren er Gud (Jahveh Elohim) bar er som en man bär sin son [Ps 131], hela vägen som ni gick till dess ni kom till denna plats.

32 Ändå tror ni inte i detta på Herren er Gud (Jahveh Elohim), 33 som gick före er på vägen och sökte en plats där ni kunde slå upp era tält, i eld på natten för att visa vilken väg ni skulle gå och i ett moln på dagen.”

34 Och Herren (Jahveh) hörde rösten med era ord och blev vred och svor och sa: 35 ”Inte någon av dessa män i denna onda generation ska se det goda landet som jag med ed lovade att ge till era fäder, 36 förutom Kaleb, Jefunnes son, han ska se det [4 Mos 14:24] och till honom ska jag ge landet som han har trampat på, och till hans barn eftersom han helhjärtat har följt Herren (Jahveh). [Jos 15:13-19; Dom 1:9-15]

37 Även mot mig var Herrens (Jahvehs) vrede för er skull när han sa: ’Inte heller du ska komma dit in.’ [4 Mos 20:12] 38 Josua, Nuns son, som står framför er, han ska gå till platsen, uppmuntra honom (gör honom stark och frimodig) för han ska låta Israel ärva det. 39 Era små som ni sa skulle bli ett byte och era söner som inte känner (har intim kunskap om) gott och ont idag, de ska komma till platsen och till dem ska jag ge den och de ska besitta den. 40 Men ni, vänd er om och ta vägen till Vasshavet (Röda havet).” [2 Mos 10:19]

41 Då svarade ni och sa till mig: ”Vi har syndat mot Herren (Jahveh), vi ska gå upp och strida i enlighet med allt som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har befallt oss.” Och ni omgjordade er, varje man med sitt stridsvapen och menade att det var en enkel sak att gå upp i bergsbygden.

42 Men Herren (Jahveh) sa till mig: ”Säg till dem: ’Gå inte upp och strid, för jag är inte med er – ni kommer att bli slagna av era fiender.’ ”

43 Så talade jag till er, men ni lyssnade inte utan var upproriska mot Herrens (Jahvehs) befallningar och var övermodiga och gick upp till bergsbygden. 44 Och amoréerna som bor i bergsbygden kom ut mot er och jagade er som bin gör och slog ner er i Seir ända till Chorma. [4 Mos 14:39-45] 45 Och ni återvände och grät inför Herrens (Jahvehs) ansikte, men Herren (Jahveh) lyssnade inte på er röst och gav er inte sitt öra.

46 Och ni bodde i Kadesh

dagar

många (verkligen många),

som dagarna

som ni bodde där (tidigare).

[Meningen består av sju hebreiska ord och är strukturerad som en kiasm där det centrala ordet är många (hebr. ravvim), som står i plural för att betona att det var väldigt många dagar. Ordet ramas in av dagar som också är i plural. Hela meningen omgärdas av hebr. jasav som betyder sitta ner och vara kvar. Hela meningens konstruktion och tungrodda upprepningar förstärker att det var en lång och tröttsam tid!]

2

Vandringen i öknen

1 Sedan [äntligen, efter 38 års vandring] vände vi och vandrade in i öknen längs vägen till Vasshavet (Röda havet), så som Herren (Jahveh) hade talat till mig, och vi gick runt berget Seir [sydväst om Döda havet; bergsplatån där Edom ligger] många dagar.

2 Och Herren (Jahveh) talade till mig och sa: 3 ”Ni har gått runt detta berg länge nog, vänd norrut. 4 Och befall folket och säg att det är dags att gå över gränsen till era bröder, Esaus söner som bor i Seir, och de ska bli rädda för er, därför ska ni vara vid gott mod. 5 Ge er inte in i strid med dem, för jag ska inte ge er av deras land, nej, inte ens så mycket som en fotsula kan trampa på, eftersom jag har gett Seir [landet Edom] till egendom åt Esau. 6 Ni ska köpa mat av dem för pengar (silver) och ni ska äta, och ni ska även köpa vatten av dem för pengar (silver) så att ni kan dricka. 7 För Herren din Gud (Jahveh Elohim) har välsignat dig i allt arbete som dina händer utför, han känner till (är intimt förtrogen med) din vandring i denna stora öken. Dessa 40 år har Herren er Gud (Jahveh Elohim) varit med er, ingenting har fattats er (ni har inte saknat något).”

8 Så vi gick vidare från våra bröder, Esaus söner som bor i Seir, från Aravas väg, från Eilat och från Etsjon-Gever. Och vi vände och tog vägen genom Moabs öken.

[Etsjon-Gever var en hamnstad i Edom vid norra kusten av Aqabaviken (Röda havet) i regionen kring Eilat/Aqaba, kanske Korallön. Det var Salomos huvudsakliga hamn för världsvid handel, se 1 Kung 9:26.]

9 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Angrip inte Moab och börja inte strida med dem, för jag ska inte ge dig av hans land som besittning eftersom jag har gett Ar [stad i Moab; betecknar här även hela området] till Lots söner till besittning. 10 Eméerna [”skräck-folket”] bodde där tidigare, ett stort folk, många och resliga som anakiterna, 11 dessa räknas även som Refaim, liksom anakiterna, men moabiterna kallar dem eméer. [Namnet på folkslaget eméerna är pluralformen av ordet för skräck (hebr. ejmah). Det var ett fruktat folk, se även 1 Mos 14:5.] 12 I Seir [sydöst om Döda havet i Edom] bodde tidigare horéerna (ordagrant: ”grottinvånare” – hebr. chori), men Esaus söner besegrade dem och de förgjorde dem som var före dem och bodde där i deras ställe som Israel gjorde mot landet som han besatt, som Herren (Jahveh) gav till dem. 13 Nu, res er upp och gå över bäcken Zered.” Och vi gick över bäcken Zered. [Zered betyder att beskära. Zered är en dalgång mellan Moab och Edom som under vintern har ett vattenflöde som mynnar ut på östra sidan av Döda havet.]

14 Och dagarna då vi kom från Kadesh Barnea till dess vi kom över bäcken Zered var 38 år [jfr Joh 5:5], till dess hela generationen, alla stridsdugliga män, hade försvunnit (dött, förgåtts) från lägrets mitt, som Herren (Jahveh) svurit till dem. [4 Mos 14:20-23] 15 Även Herrens (Jahvehs) hand var emot dem, för att utrota dem från lägrets mitt, till dess de var förgjorda.

16 Så hände det när alla stridsdugliga män var förgjorda och döda från folkets mitt, 17 att Herren (Jahveh) talade till mig och sa: 18 ”Idag är den dag då ni ska gå över Moabs gräns och Ar, 19 och när ni kommer nära, mitt emot Ammons söner, ansätt dem inte och strid inte med dem, för jag ska inte ge er Ammons söners land som en besittning, eftersom jag har gett det till Lots söner som en besittning.

20 Det räknas också som ett Refaims land, Refaim bodde där tidigare men ammoniterna kallade dem Zamzumim, 21 ett stort folk och många och resliga som anakiterna, men Herren (Jahveh) förgjorde dem framför dem och de besegrade dem och bodde där i deras ställe, 22 som han gjorde för Esaus söner som bor i Seir när han förgjorde horéerna framför dem och de övervann dem och bodde i deras ställe till denna dag. [Se vers 12.] 23 Och avimeerna som bodde i byarna så långt bort som Gaza, kaftoreerna som kom ut från Kaftor förgjorde dem och bodde i deras ställe.

Sichon, kungen i Chesbon, besegras

24 Res er upp, fortsätt er resa och gå över Arnons dal, se, jag har gett amoréen Sichon i er hand, Cheshbons kung och hans land, börja att besätta landet och ta strid mot honom.” 25 [Herren fortsätter att tala till Mose:] ”Idag ska jag börja lägga skräck för dig och fruktan för dig över folken som är under alla himlarna, som när de hör om er ska darra och vara i ångest på grund av er.”

26 Och jag sände budbärare ut från Kedemots öken till Sichon, Chesbons kung, med ord om fred och sa: 27 ”Låt mig gå genom ditt land på en bred väg, jag ska varken vika av till höger eller till vänster. 28 Du ska sälja mat till mig för pengar (silver) så att jag kan äta, och ge mig vatten för pengar (silver) så att jag kan dricka, låt mig bara passera på mina fötter, 29 som Esaus söner som bor i Seir och moabiterna som bor i Ar gjorde för mig, till dess jag går över Jordan in i landet som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) gett oss.” 30 Men Sichon, Chesbons kung, skulle inte låta oss gå förbi honom, för Herren din Gud (Jahveh Elohim) hade förhärdat hans ande och gjort hans hjärta styvnackat för att han skulle ge honom i din hand, som det har visat sig idag.

31 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Se, jag har börjat ge Sichon och hans land framför dig, börja att besätta hans land.”

32 Sedan kom Sichon ut mot oss, han och hans folk till strid i Jahats. 33 Och Herren vår Gud (Jahveh Elohim) överlämnade honom framför oss och vi slog honom och hans söner och hela hans folk. 34 Och vi tog alla hans städer vid den tiden och ödelade (förintade – hebr. charam) varje stad fullständigt, männen och kvinnorna och de små, vi lämnade inte kvar någon (vi lät ingen leva). 35 Bara boskapen tog vi som byte till oss själva med det tillspillogivna i städerna som vi tog. 36 Från Aroer som ligger på gränsen till Arnons dal och från staden som är i dalen ända till Gilead, fanns inte en enda stad som var för hög [hög mur – ointaglig] för oss, Herren vår Gud (Jahveh Elohim) överlämnade alla framför oss. 37 Det var bara Ammons söners land ni inte kom nära – hela området längs floden Jabbok och städerna i bergsbygden, precis som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) befallt oss [att inte inta dessa].

3

Og, kungen i Bashan, besegras

1 Sedan vände vi och gick vägen upp till Bashan, och Og, Bashans kung, kom ut emot oss, han och hela hans folk till strid i Edreij. 2 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Frukta inte för honom för jag har gett honom och hela hans folk och hans land i din hand, och du ska göra mot honom som du gjorde mot Sichon, amoréernas kung, som bodde i Cheshbon.” [4 Mos 21:33-35]

3 Så Herren vår Gud (Jahveh Elohim) gav även Og, Bashans kung, i vår hand och hela hans folk och vi slog honom till dess ingen överlevande fanns kvar. 4 Och vi tog alla hans städer vid den tiden – det fanns inte en stad som vi inte tog från dem – 60 städer, hela Argovs område, Ogs kungarike i Bashan. 5 Alla dessa var befästa städer med höga murar och med bomförsedda dubbelportar [port i dual-form], förutom [dessa städer tog vi] väldigt mycket landsbygd (byar utan murar – hebr. perazi). 6 Och vi förgjorde dem fullständigt [5 Mos 20:15-18; Jos 6:17] som vi gjorde med Sichon, Cheshbons kung, vi förgjorde alla städer, män, kvinnor och små. 7 Men all boskap och allt tillspillogivet i städerna tog vi som byte till oss själva.

8 Och vi tog landet på den tiden ur handen på amoréernas två kungar som var bortom Jordan från Arnons dal [i söder] till berget Hermon 9 – det Hermon [i norr] som sidonierna kallar Sirion och amoréerna kallar Senir – 10 alla städer på slätten och hela Gilead och hela Bashan till Salcha och Edreij, städerna i Ogs kungarike i Bashan. 11 För bara Bashans kung Og var kvar av Refaims kvarleva [1 Mos 14:5]. Ja [se, notera – detta är anmärkningsvärt], hans säng var en säng av järn. Finns den inte i Ammons söners Rabbah [nuvarande staden Amman i Jordanien, som ett museiföremål]? [Sängens storlek var också spektakulär:] Längden var 9 alnar [4,1 meter] och bredden var 4 alnar [1,8 meter], efter en mans aln.

[Järn var ovanligt vid den här tiden under sena bronstiden. Det tillsammans med sängens storlek var anledningen till att den uppmärksammas. Måttet en aln (hebr. ammah) härstammar från längden på en mans underarm; avståndet mellan armbågen och långfingret – ca 45 cm. Det finns även en längre kunglig aln som är 52 cm, men eftersom det uttryckligen står ”en människas aln” här är det den kortare alnen som refereras till här.]

Landet delas

12 Vi besatte detta land vid den tiden, från Aroer som ligger vid Arnons dal och hälften av Gileads bergsland, och dess städer gav jag till rubeniterna och gaditerna. 13 och resten av Gilead och hela Bashan, Ogs kungarike, gav jag till halva Manasse stam, hela Argovs område, hela Bashan som kallas Refaims land. 14 Jair, Manasses son, tog hela Argovs område till gränsen mot geshureerna och machaeerna, även Bashan och uppkallade det efter sitt eget namn Chavot Jair, till denna dag. 15 Och till Machir gav jag Gilead. 16 Och till rubeniterna och till gaditerna gav jag från Gilead ända till Arnons dal, mitten av dalen som en gräns ända till Jabboks flod som är gränsen mot Ammons söner, 17 även Arava, Jordan är dess gräns från Kinneret [Gennesarets sjö] ända till Aravahavet, det Salta havet [Döda havet] under Pisgas sluttningar österut.

Förberedelser för att inta landet

18 Och jag befallde dig vid den tiden och sa: ”Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett er detta land till besittning, ni ska gå över beväpnade framför era bröder, Israels hus, alla stridsdugliga män, 19 men era hustrur och era små och er boskap, jag vet att ni har mycket boskap, ska förbli i era städer som jag har gett er, 20 till dess Herren (Jahveh) ger vila åt era bröder, precis som åt er och de också besitter landet som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett dem på andra sidan Jordan, sedan ska ni återvända, var och en till sin besittning som jag har gett er.”

Mose får inte gå in i landet

21 Och jag befallde Josua vid den tiden och sa: ”Dina ögon har sett allt som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har gjort mot dessa två kungar, så ska Herren (Jahveh) göra mot alla kungariken när du går över. 22 Ni ska inte vara rädda (frukta) för dem, för Herren er Gud (Jahveh Elohim), han är den som strider för er.”

23 Och jag bad (vädjade om oförtjänt nåd – hebr. chanan) till Herren (Jahveh) vid den tiden och sa: 24 ”Herre (Adonai), Herre (Jahveh), du har börjat att visa din tjänare din storhet och din starka (mäktiga) hand, för vilken gud (hebr. el) finns i himlarna eller på jorden som kan göra det du gör och dina mäktiga gärningar? 25 Låt mig gå över, jag ber dig, och se det goda land som finns på andra sidan Jordan, den goda bergsbygden och Libanon.”

26 Men Herren (Jahveh) var vred på mig för er skull och lyssnade inte på mig och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Det räcker, tala inte mer med mig om denna sak. 27 Gå du upp till toppen av Pisga och lyft upp dina ögon västerut och norrut och söderut och österut och se med dina egna ögon, för du ska inte gå över denna Jordan. 28 Men utmana Josua och uppmuntra honom och styrk honom, för han ska gå över framför folket och han ska se till att de ärver landet som du har sett.” 29 Så vi förblev i dalen mitt emot Beit Peor.

4

Huvudpunkter

Lydnad

1 Och nu Israel, lyssna till förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) som jag har undervisat er om, för att ni ska leva och gå in och ta landet i besittning som Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), har gett er. 2 Ni ska inte lägga något till orden som jag befallt er, inte heller ska ni dra bort något från dem, utan ni ska hålla Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befallt (hebr. tsavah) er. [Upp 22:18-19]

3 Era ögon har sett vad Herren (Jahveh) gjorde i Baal Peor, med alla män som följde Baal Peor, hur Herren er Gud (Jahveh Elohim) förgjorde dem från er mitt. 4 Men ni som höll er till (klängde er fast vid) Herren er Gud (Jahveh Elohim) lever, varenda en av er, denna dag.

5 Se, jag har undervisat er om förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) som Herren (Jahveh) min Gud (Elohim) befallt mig, för att ni ska göra dem mitt i landet som ni går in i för att besitta. 6 Håll (vakta, skydda, bevara) dem och gör (lev efter) dem, för de är er vishet och ert förstånd i folkens ögon, så att när de hör alla dessa förordningar (ordagrant ”saker inristat”) ska de säga: ”Denna stora nation är verkligen ett klokt och förståndigt folk.” 7 För vilket stort land finns som har Gud (Elohim) så nära sig, som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) är, närhelst vi kallar på honom? 8 Och vilket [annat] stort folk finns det som har förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och påbud (bindande juridiska beslut) lika rättfärdiga som all vår undervisning, som jag ger inför er idag?

9 Se till att skydda (vakta, bevara) dig och bevara (vakta, skydda) din själ (din hela varelse) mycket noga (hebr. meód), så att du inte glömmer de ting som dina ögon har sett och de inte lämnar ditt hjärta under alla dina livsdagar, gör dem väl kända (så att de blir intimt förtrogna med dem) för dina söner och dina söners söner (för alla kommande generationer). 10 Den dagen du stod inför Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ansikte vid Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg], när Herren (Jahveh) sa till mig: ”Församla åt mig folket och jag ska låta dem höra mina ord, så att de kan lära sig att vörda (respektera) mig alla dagar som de lever på jorden och så att de kan undervisa sina söner (barn).” 11 Och ni kom nära och stod under berget och berget brann i eld ända till himlarnas hjärta, med mörker, moln och tjockt mörker. 12 Och Herren talade till er från mitten av elden, ni hörde rösten med ord men såg ingen gestalt, bara en röst. 13 Och han berättade för er om sitt förbund, som han befallde er att göra (utföra, agera, leva efter), de tio orden, och han skrev dem på två tavlor av sten. 14 Och Herren (Jahveh) befallde mig vid den tiden att lära er förordningarna (ordagrant ”saker inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) för att ni ska göra dem i landet dit ni går över för att besätta det.

Avgudadyrkan förbjuds

15 Men (därför), skydda (vakta, bevara) ni era liv (själar) noga (med stor omsorg, ständigt; ordagrant: mycket – hebr. meód), eftersom ni inte såg någon konkret form (inget förkroppsligande) den dagen då Herren (Jahveh) talade till er på Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg] ut från mitten av elden.

16 Handla inte fördärvligt och gör åt er skurna avbilder,

en figur som liknar en man eller kvinna,

17 något som liknar ett av alla djur på jorden (hebr. erets),

liknar någon bevingad fågel som flyger under himlen,

18 liknar något som kryper på marken (den rödaktiga jorden – hebr. adamah),

liknar någon fisk som är i vattnet under jorden (hebr. erets);

19 och annars när du lyfter upp dina ögon mot himlarna och när du ser solen och månen och stjärnorna – hela himlarnas härskara – dras du iväg och tillber dem och tjänar dem som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har tilldelat alla folkslag under alla himlarna.

[Avgudarna som beskrivs i vers 16-19 börjar med djur som tillbads i Egypten och stjärnorna som dyrkades i Kanaan.]

20 Men er har Herren (Jahveh) tagit och fört ut ur järnugnen, ut ur Egypten, för att vara ett arvfolk åt honom som ni är idag. 21 Nu var Herren (Jahveh) vred på mig för er skull och svor att jag inte skulle gå över Jordan och att jag inte skulle gå in i det goda landet som Herren er Gud (Jahveh Elohim) gett er till arvedel, 22 utan jag måste dö i detta land, jag får inte gå över Jordan, men ni får gå över och besätta det goda landet.

23 Vakta (skydda, bevara) er, så att ni inte glömmer Herren er Guds (Jahveh Elohims) förbund som han har skurit med er, och gör er skurna avbilder, som liknar något som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har förbjudit er. 24 För Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) är en förtärande eld [3 Mos 10:2-3; Heb 12:29], en nitälskande Gud (hebr. El qana) [2 Mos 20:5].

25 När ni föder söner och söners söner och ni har varit länge i landet och börjar agera bedrägligt och gör skurna avbilder och formar någonting och gör det som är ont i Herren er Guds (Jahveh Elohims) ögon för att provocera honom, 26 jag kallar himlarna och jorden att vittna mot er idag, att ni då med hast fullständigt ska förgås från landet som ni går över Jordan för att besätta. Era dagar ska inte bli många och långa där utan ni ska fullständigt förgås, 27 och Herren (Jahveh) ska skingra er bland folken, ni ska lämnas få till antalet bland länderna dit Herren (Jahveh) leder er bort. 28 Där ska ni tjäna gudar gjorda av människors hand, trä och sten som inte ser, inte hör, inte äter, inte känner någon doft. 29 Men om ni där [israeliterna kringspridda bland hednafolken] söker Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) då ska du finna honom, om du söker (studerar för att få mer kunskap och djupare förståelse om) honom av hela ditt hjärta och av hela din själ (liv).

[Ordet ”söka” beskriver ett sökande att erhålla någon som redan existerar, inte bara kunskap utan totalt ägandeskap. Verbformen ändras också från plural ”ni” till singular ”din” mitt i meningen för att förstärka att det handlar om en personlig relation.]

30 När du är i nöd och allt detta händer dig [fångenskap och slaveri] i kommande dagar, ska du vända om till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) och höra (lyda) hans röst. 31 För en barmhärtig (medlidande – hebr. rachom) Gud (El) är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). Han ska inte överge (släppa taget om) dig eller förgöra dig. Han ska inte glömma förbundet med dina fäder som han med ed svurit [att hålla].

[Ordet barmhärtig beskriver den starka kärlek en förälder känner för sitt barn. Ordet delar även rot med ordet för livmoder rechem. Det ger nåden i detta uttryck ytterligare en dimension av att vara värnande och beskyddande på samma sätt som livmodern är det lilla, hjälplösa och värnlösa barnets beskydd.]

Herren är Gud

32 Fråga nu om de första dagarna som var före dig, från dagen då Gud (Elohim) skapade människan på jorden, och från himlarnas ena ände till himlarnas andra ände, om det har förekommit något sådant som detta stora ting är, eller om man hört talas om något liknande. 33 Har någonsin ett folk hört rösten av Gud (Elohim) som talar ut ur mitten av elden, som du har hört, och förblivit levande? 34 Eller har Gud (Elohim) prövat att gå och ta åt sig ett folk från mitten av ett annat folk med prövningar, med tecken och med under och med krig, och med mäktig hand och med en utsträckt arm och med stor skräck, på samma sätt som Herren din Gud (Jahveh Elohim) gjorde för dig i Egypten inför dina ögon?

35 För dig blev det synligt (uppenbart) för att du ska veta (vara intimt förtrogen med) att Herren (Jahveh), han är Gud (Elohim). Ingen mer finns vid hans sida. 36 Från himlarna har han låtit dig höra sin röst, för att han ska instruera (tukta, fostra) dig, och över jorden har han låtit dig se sin stora eld, och du hörde hans röst ur (ordagrant: från mitten av) elden. 37 Eftersom han [Herren] trofast älskade dina förfäder [Abraham, Isak och Jakob, se 1 Mos 12:1-3] och utvalde deras efterkommande [ordagrant ”säd” singular], förde han själv (hans ansikte, genom hans aktiva närvaro) med sin stora kraft ut dig från Egypten. [2 Mos 13:21] 38 Han fördriver hednafolk [på grund av deras synd, se 1 Mos 15:16; 5 Mos 9:5] som är större och mäktigare än du, för att föra in dig i deras land och ge det till arvedel, som det ju är idag.

39 Idag ska du förstå (känna till, vara intimt förtrogen med, veta) och ta till hjärtat att Herren (Jahveh) är Gud, uppe i himlarna och här nere på jorden – det finns ingen annan. 40 Och du ska hålla (vakta, skydda) hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) er idag, för att det ska gå väl för er och för era söner efter er och så att era dagar ska bli förlängda (göras många) på jorden (hebr. adamah) som Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) ger er för alla dagar (för alltid, evigt).

Fristäder

(4 Mos 35:6-34)

41 Sedan avskilde Mose tre städer på andra sidan Jordan, mot soluppgången (på östra sidan), 42 till vilka en person som oavsiktligt dräpt någon (ordagrant: den mandråpare som dödat) ska kunna fly – om han inte har hatat honom dessförinnan [inte har haft något motiv]. Han ska kunna fly till någon av dessa städer för att kunna leva [4 Mos 35:9-34].

43 Betser [Bosor] i öknen i Mishors land för rubeniterna [4 Mos 3:10; stad i området kring Medeba],

och Ramot i Gilead för gaditerna

och Golan i Bashan för Manasse. [Jos 20:7-8; 13:26]

Undervisningen – Torah

44 Och detta är undervisningen som Mose lade fram inför Israels söner. 45 Detta är vittnesbörden (stadgarna – hebr. edot) och förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat” – hebr. chuqim) och påbuden (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim) som Mose talade till Israels söner när de kom ut från Egypten, 46 på andra sidan Jordan i dalen mitt emot Beit Peor i amoréernas kung Sichons land, som bodde i Chesbon, som Mose och Israels söner slog när de kom ut ur Egypten. 47 Och de tog hans land som en besittning och Bashans kung Ogs land, amoréernas två kungar som fanns på andra sidan Jordan mot soluppgången (österut) 48 från Aroer som är på kanten till Arnons dal ända till berget Sion, detsamma som Hermon, 49 och hela Arava på andra sidan Jordan österut ända till Aravahavet [Döda havet] under Pisgas sluttningar.

5

Guds undervisning (kap 5-11)

1 Och Mose kallade på hela Israel och sa till dem:

Hör Israel förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) som jag talar i era öron idag, så att ni lär er dem och gör dem. 2 Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), skar (slöt) ett förbund med oss på [berget] Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg]. 3 Herren (Jahveh) skar (slöt) inte detta förbund med våra fäder utan med oss, ja oss alla, vi som lever här idag. 4 Ansikte mot ansikte talade Herren (Jahveh) på berget, ut ur mitten av elden. 5 Jag stod mellan Herren (Jahveh) och er den gången för att berätta för er (upplysa er om) Herrens (Jahvehs) ord, för ni var rädda på grund av elden och gick inte upp på berget. Han sa:

Tio ord

(2 Mos 20:2)

1) Jag är Herren

(2 Mos 20:2)

6 ”Jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim) som förde dig ut ur Egyptens land ut ur slavhuset.

2) Ha inga andra gudar

(2 Mos 20:3-6)

7 Du ska inte ha några andra gudar över mitt ansikte (jämte mig).

8 Du ska inte göra dig några skurna bilder, inte på något sätt några avbilder av det som finns i himlarna eller det som finns på jorden under, eller det som finns i vattnet under jorden.

9 Du ska inte böja dig för dem eller tjäna dem, för jag Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), är en nitälskande Gud (hebr. El qana) [kräver odelad lojalitet], som hemsöker fädernas synder över sönerna och över tredje och fjärde generationen hos dem som hatar mig, 10 och visar nåd (omsorgsfull, trogen kärlek) till tusen generationer hos dem som älskar mig och håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina budord (tydliga befallningar).

3) Representera inte Herrens namn på ett felaktigt sätt

(2 Mos 20:7)

11 Du ska inte ta (använda) Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), namn fåfängt (lättvindigt, obetänksamt), för Herren (Jahveh) ska inte hålla den skuldfri som tar (använder) hans namn fåfängt (lättvindigt, obetänksamt).

4) Kom ihåg vilodagen

(2 Mos 20:8-11)

12 Håll (vakta, skydda, bevara) sabbatsdagen till att vara helgad som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har befallt er. 13 Sex dagar ska du arbeta och göra allt ditt arbete, 14 men den sjunde dagen är en sabbat för Herren din Gud (Jahveh Elohim), på den ska du inte göra något slags arbete, varken du själv, din son eller din dotter eller din tjänare eller din tjänarinna, inte din oxe, inte din åsna eller någon av din boskap, inte främlingen inom dina portar, så att din tjänare och din tjänarinna får vila precis som du. 15 Du ska komma ihåg att du var en slav i Egypten och att Herren din Gud (Jahveh Elohim) förde dig ut därifrån med en mäktig hand och med en utsträckt arm, därför befaller Herren din Gud (Jahveh Elohim) dig att hålla (vakta, skydda, bevara) sabbatsdagen.

5) Hedra din far och din mor

(2 Mos 20:12)

16 Hedra (värdesätt, högakta, respektera) din far och din mor som Herren din Gud (Jahveh Elohim) befallt dig, för att dina dagar ska bli många och det ska gå dig väl (bra) i det land (ordagrant: ”på/över den mark”) som Herren din Gud (Jahveh Elohim) gett dig.

[Det är föräldrarnas uppgift, inte de religiösa ledarnas, att föra vidare Guds undervisning till nästa generation. Detta bud har både att göra med vördnad för Gud och vördnad för människor (och är placerat centralt). För ett barn är deras föräldrar som en gud. Genom att respektera sina föräldrar, som ett barn kan se, lär det sig att respektera Gud som de inte kan se. Barnet ser också hur föräldrarna står under sin Fader i himlarna som de lyder. Genom detta lär sig barnet också gudsfruktan. Den sista delen ”i det land...” finns inte med i 2 Mos 20:12, och refereras inte heller i Ef 6:2.]

6) Mörda inte

(2 Mos 20:13)

17 Du ska inte döda (mörda).

7) Begå inte äktenskapsbrott

(2 Mos 20:14)

18 Du ska inte begå äktenskapsbrott.

8) Stjäl inte

(2 Mos 20:15)

19 Du ska inte stjäla.

9) Vittna inte falskt

(2 Mos 20:16)

20 Du ska inte bära falskt vittnesbörd mot din granne.

10) Ha inte begär

(2 Mos 20:17)

21 Du ska inte åtrå din grannes hustru, inte heller ska du ha lust till din grannes hus, hans fält eller hans tjänare eller hans tjänarinna, hans oxe eller hans åsna eller något annat som din granne har.”

22 Dessa ord talade Herren (Jahveh) till hela församlingen på berget, ut ur mitten av elden, ur molnet och ur det tjocka mörkret, med en stark röst och det fortsatte inte mer. Och han skrev dem på två tavlor av sten och gav dem till mig.

23 [Mose talar till folket:] Då trädde alla ledare för era stammar tillsammans med era äldste fram till mig [eftersom ni var så rädda], när ni hörde rösten ur mörkret, medan berget brann i eld. 24 Ni sa: ”Se, Herren, vår Gud, har låtit oss se sin härlighet och storhet, och vi har hört hans röst ur elden. I dag har vi sett att en människa kan tala med Gud och ändå förbli vid liv.

25 Om vi fortsätter att höra Herrens, vår Guds, röst kommer denna stora eld att förtära oss och vi kommer att dö! Varför ska vi låta det ske? 26 Vem här på jorden (bland allt kött) har någonsin hört den levande Gudens röst tala ur (inifrån; från mitten av) elden, och överlevt?

27 Du [Mose], får gå nära och höra allt vad Herren, vår Gud, säger. Tala sedan om för oss allt vad Herren, vår Gud, har talat till dig så ska vi lyssna och lyda.”

28 Och Herren (Jahveh) hörde rösten med dina ord när du talade till mig och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Jag har hört rösten med detta folks ord som de har talat till dig, de har talat väl i allt som de har sagt. 29 Åh, att de alltid hade sådana hjärtan att de vördar mig och håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina budord (tydliga befallningar) så att det går väl för dem och för deras söner för evigt!”

30 Gå och säg till dem: ”Återvänd till era tält.” 31 Men du, stanna här hos mig och jag ska tala till dig alla de budord (tydliga befallningar) och förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och påbud (bindande juridiska beslut) som du ska lära dem så att de ska göra dem i landet som jag ger dem att besätta.

32 Ni ska därför hålla (vakta, skydda, bevara) så att ni gör som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har befallt er, vänd inte åt sidan till höger eller till vänster. 33 Ni ska vandra på alla vägar som Herren er Gud (Jahveh Elohim) befallt er så att ni får leva och så att det går er väl och ni ska leva länge (ordagrant: förlänga era dagar) i landet som ni ska besätta.

6

1 Detta är befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har befallt (hebr. tsavah) att lära er, så att ni kan göra (följa, handla efter) dem i landet när ni går över och besätter det, 2 så att ni vördar Herren er Gud (Jahveh Elohim) och håller (vaktar, skyddar) alla hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och hans befallningar (hebr. mitzvot) som jag befallt (hebr. tsavah) er, ni och era söner och era söners söner alla dagar av ert liv, så att era dagar blir många. 3 Lyssna därför Israel och var noggrann med att göra det, för att det ska gå väl för er och ni ska växa till mäktigt som Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), har talat till [lovat] dig, ett land som flyter av mjölk och honung.

Det största budet – älska Herren din Gud!

[Följande vers utgör den judiska trosbekännelsen Shema (”Hör” från hebreiskans shama – att höra, hörsamma och lyda). Frasen läses flera gånger under dagen och lyder: Shema Jisrael Adonai eloheinu Adonai echad.

JHVH (Jahveh) uttalas aldrig utan byts på grund av sin helighet ut till Adonai (Herre). På frågan vilket som är det största budet svarar Jesus genom att citera denna text, se Matt 22:37-38.]

4 Hör, Israel!

Herren (Jahveh) [är] vår Gud (Elohim), Herren (Jahveh)

är en (den ende).

[Räkneordet echad (en, ett), som här skulle kunna översättas ”den ende”, har dessutom betydelsen ”unik”, ”enad, förenad” och används även om man och hustru som blir ”ett kött”, se 1 Mos 2:24.]

5 Och du ska älska (vara tillgiven) Herren (Jahveh) din Gud (Elohim)

av hela ditt hjärta [i alla dina beslut – i din vilja, handling och tanke]

och av hela din själ (med hela din levande varelse)

och av hela din kraft (med all din styrka och brinnande iver) [intensivt som en eld].

[Bekännelsen inleds med ett imperativ i singular och riktar sig till hela folket som en enhet (”Hör, Israel!”). I Bibeln är det individuella ansvaret också kopplat till den kollektiva gruppen. Tron föds hos var och en och är personlig, men förenar samtidigt människor. Även bönen som utgår från var och en förstärks när man ber tillsammans. Både välsignelser och förbannelser drabbar hela gruppen, därför handlar uppmaningen som följer dels om det egna hjärtat, men också om folkets unisona hjärta, dit också barnen räknas, se vers 6-7. Se även 5 Mos 11:13-15.

Ordet för hjärta (hebr. levav) beskriver källan till en människas inre liv. Det täcker delvis betydelsen av ordet för själ (hebr. nefesh, vars innebörd omfattar hela ens varelse, liv och personlighet). Det är inte bara i vårt inre, dvs. i vår själ, tanke och vilja, som vi ska älska Gud, utan också i våra yttre relationer – i umgänget med andra människor. Ordet för kraft (hebr. meód) är ett adjektiv eller ett adverb (stort, mer, ytterst; i högsta grad; väldigt mycket) som här används som ett substantiv. Det kan både syfta på den kraft och förmåga vi har fått, men även på det överflöd och de ägodelar som vi har blivit satta att förvalta. Hebreiskan bygger, med hjälp av dessa tre ords nyansrikedom, upp en helhet kring vad det innebär att älska Gud. Evangelieförfattarna använder flera olika grekiska ord för att beskriva detta, jfr Matt 22:37; Mark 12:30; Luk 10:27.]

6 Dessa ord som jag i dag befaller dig ska du [först] lägga på ditt hjärta. 7 Du ska [sedan] inpränta (vässa – hebr. shanan) dem [som en spets som vässas, se 5 Mos 32:41] i dina barn och tala om dem när du sitter i ditt hus och när du är ute och går på vägen [på resa], när du lägger dig [på kvällen] och när du stiger upp [på morgonen]. 8 Du ska binda dem som ett tecken kring din arm, och de ska vara ett kännemärke på din panna (hebr. tofafah). 9 Skriv dem på dörrposterna (hebr. mezozah) i ditt hus och era portar.

[Ortodoxa judar tolkar Mose bud bokstavligt och därför har de två små svartfärgade läderkapslar, s.k. ”tefillin”, som innehåller pergamentrullar med verser från Torah. De två kapslarna kallas shel rosh och shel jad. Varje vardag före morgonbönen fäster man den ena på armen med hjälp av en läderrem den andra ovanför pannan. Metaforiskt handlar det om vem eller vad man låter styra ens medvetande och handlingar, vem eller vad som är ens auktoritet, vem eller vad man tjänar och följer.

I judiska hem har man en mezuza vid sin dörrpost. Mezuza är en pergamentrulle som innehåller två stycken från Torah, 5 Mos 6:4-9 och 5 Mos 11:13-20 och rullas och fästs vid en hylsa på dörrposten. Se även 5 Mos 11:13-21.]

Varning för olydnad

10 Och det ska vara när Herren din Gud (Jahveh Elohim) för dig in i landet som han svurit (lovat) till dina fäder, till Abraham, till Isak och till Jakob att ge dig, stora och goda städer som du inte har byggt (själv), 11 och hus fyllda av alla goda ting som du inte har fyllt (själv) och uthuggna cisterner som du inte har huggit ut (själv), vingårdar och olivträd som du inte har planterat, att du ska äta och bli mätt. 12 Vakta, (skydda, bevara) dig själv så att du inte glömmer Herren (Jahveh) som förde dig ut ur Egyptens land ut från slavhuset.

13 Du ska vörda (frukta) Herren din Gud (Jahveh Elohim) och honom ska du tjäna och i hans namn ska du avlägga ed. 14 Du ska inte gå efter andra folks gudar som är runt omkring dig, 15 för Gud (El) är nitälskande, Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), är i din mitt, så att inte Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), vrede upptänds mot dig och han utplånar dig från jordens ansikte (yta). 16 Ni ska inte pröva (fresta) Herren er Gud (Jahveh Elohim) som ni prövade honom i Massa. 17 Ni ska noggrant hålla (vakta, skydda, bevara – hebr. shamar shamar) Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som han har befallt (hebr. tsavah) er. 18 Och du ska göra det som är rätt och gott i Herrens (Jahvehs) ögon, så att det går väl för dig och du kan gå in och besätta det goda land som Herren (Jahveh) svurit till dina fäder, 19 till att tränga undan alla dina fiender framför dig som Herren (Jahveh) har talat.

20 När din son i framtiden frågar dig och säger: ”Vad betyder vittnesbörden (stadgarna) och förordningarna (ordagrant ’sakerna inristat’) och påbuden (de bindande juridiska besluten) som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har befallt oss?” 21 Då ska du säga till din son: ”Vi var faraos slavar i Egypten, och Herren (Jahveh) förde oss ut med en mäktig hand. 22 Och Herren (Jahveh) visade tecken och under, stora och svåra över Egypten, över farao och över hela hans hus inför våra ögon. 23 Och han förde oss ut därifrån för att han skulle föra oss in och ge oss landet som han svurit (lovat) till våra fäder. 24 Och Herren (Jahveh) befallde oss att göra alla dessa förordningar (ordagrant ”saker inristat”) för att vörda Herren vår Gud (Jahveh Elohim) för vårt ständigt (oavbrutet, eviga) goda, så att han kan bevara oss vid liv, som det är denna dag. 25 Och det ska vara vår rättfärdighet, om vi håller (vaktar, skyddar, bevarar) och gör (agerar, lever efter) alla dessa befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) framför Herren vår Guds (Jahveh Elohims) ansikte, som han har befallt (hebr. tsavah) oss.”

7

In i landet

1 När Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska föra dig in i landet dit du går för att ta det i besittning, ska han kasta ut många folkslag framför dig,

hettiterna

och girgasiterna (hebr. girgashi)

och amoréerna (hebr. emori)

och kanaanéerna

och perisséerna

och hivéerna

och jevusiterna (jebuséerna – hebr. jevosi) [folket som bodde i Jerusalem innan israeliterna kom dit, se Jos 3:10 för en utförligare beskrivning på vad folkslagens namn står för],

sju folkslag större och mäktigare än er, 2 och när Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska överlämna dem framför er, och ni ska slå dem, då ska ni i grund förgöra dem, ni ska inte skära (ingå) något förbund med dem och inte visa nåd (oförtjänt välvilja) mot dem. 3 Ni ska inte ingå äktenskap med dem, dina döttrar ska inte ge sig till deras söner och deras döttrar ska inte tas till dina söner, 4 för de ska vända bort dina söner från att följa mig så att de tjänar andra gudar. På det sättet upptänds Herrens (Jahvehs) vrede mot er och han ska med hast fördärva er. [5 Mos 17:16-17] 5 Istället ska ni hantera dem så här: bryt ner deras altaren och slå dem i bitar, deras pelare och hugg ner deras aseror [pålar för avgudadyrkan] och bränn deras huggna avgudar i eld. 6 För du är ett heligt folk inför Herren, din Gud (ett annorlunda folk som ska vara helgat, skilt från synd och avgudar). Han har utvalt dig att bli hans dyrbara egendomsfolk framför alla andra folk på jorden.

7 Det var inte för att ni var större än alla andra folk som Herren (Jahveh) fäste sig vid (längtade efter en relation med er) och utvalde er, ni var tvärtom mindre än alla andra folk. 8 I stället var det på grund av Herrens (Jahves) kärlek till er och hans trofasthet till löftet som han hade svurit era fäder som Herren (Jahveh) förde er ut med stark hand och befriade dig ur slavhuset, ur den egyptiske kungens hand, ur faraos hand. 9 Så förstå (var medveten om, känn till) att det är Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), som är Gud (Elohim); den trofaste Gud (El) som håller fast vid sitt förbund och visar nåd i tusen släktled mot dem som älskar honom och håller hans budord. [Nåd i tusen generationer syftar antagligen på oändlig evig nåd, se t.ex. Ps 105:8.]

10 Och som straffar

dem som hatar honom [avvisar hans förbund] – till deras ansikten (personligt, mot dem direkt),

han dröjer inte [att agera]

mot dem som hatar honom – till deras ansikten,

ska han straffa.

[Frasen ”till dem som hatar honom till deras ansikten” används bara här och utifrån konstruktionen så verkar betydelsen vara att det är att de straffas, inte nästa generation.]

11 Du ska därför hålla (vakta, skydda, bevara) befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och förordningarna (ordagrant ”sakerna inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) som jag har befallt (hebr. tsavah) er denna dag för att göra dem. 12 Och det ska ske eftersom ni lyssnar till dessa påbud (bindande juridiska beslut) och håller (vaktar, skyddar, bevarar) och gör dem, att Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska hålla (vakta, skydda, bevara) förbundet med er och nåden (den omsorgsfulla kärleken) som han svor till era fäder. 13 Och han ska älska er och välsigna er och föröka er. Han ska också välsigna din livmoders frukt och frukten av ditt land, säden och vinet och din olja, föröka dina hjordar och dina flockar i landet som han svor dina fäder att ge dig. 14 Du ska vara välsignad mer än alla folk. Ingen man eller kvinna ska vara ofruktsam bland er eller bland er boskap. 15 Och Herren (Jahveh) ska ta bort från dig all sjukdom, och han ska inte lägga någon av Egyptens onda sjukdomar som du känner till (har god kunskap om) på dig, utan ska lägga dem (sjukdomarna) på alla dem som hatar dig. 16 Och du ska sluka alla folk som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ger till dig, dina ögon ska inte ha medömkan med dem, inte heller ska du tjäna deras gudar, för det blir en snara för dig.

17 Om du säger i ditt hjärta: ”Dessa länder är mer (större, starkare) än jag, hur kan jag fördriva dem?” 18 Du ska inte frukta (vara rädd) för dem. Du ska komma ihåg vad Herren din Gud (Jahveh Elohim) gjorde mot farao och mot hela Egypten, 19 de stora prövningarna som dina ögon såg och tecknen och undren och den mäktiga handen och den utsträckta armen varmed Herren din Gud (Jahveh Elohim) förde dig ut. Så ska Herren din Gud (Jahveh Elohim) göra mot alla de folk för vilka du fruktar (är rädd). 20 Dessutom ska Herren din Gud (Jahveh Elohim) sända bålgetingar bland dem till den dag de lämnar och de ska gömma sig själva och förgås framför dig. 21 Du ska inte frukta (vara rädd) för dem, för Herren din Gud (Jahveh Elohim) är i din mitt, en Gud (El) stor och respektingivande. 22 Och Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska kasta ut dessa folkslag framför dig lite i taget (hebr. meat meat). Du ska inte sluka [se vers 16] dem snabbt annars kan fältens rovdjur föröka sig över er. 23 Men Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska ge dem framför dig och ska göra dem modfällda med en stor modfälldhet till dess de blir tillintetgjorda. 24 Och han ska ge deras kungar i din hand och du ska låta deras namn försvinna under himlarna (ordagrant: ”från under himlarna”), ingen man ska kunna stå dig emot till dess du har förgjort dem. [Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna.] 25 De skurna avbilderna av deras gudar ska ni bränna i eld, du ska inte åtrå silvret eller guldet som är på dem och inte ta det åt dig själv, då blir det en snara för dig, för det är en styggelse för Herren din Gud (Jahveh Elohim). 26 Och du ska inte föra in en styggelse i ditt hus och bli förbannad tillsammans med den (styggelsen), du ska innerligt avsky den, för det är ett invigt (avskilt) föremål.

8

Glöm inte Herren

1 Alla befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befallt (hebr. tsavah) er idag ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) och göra (leva efter) så att ni får leva och föröka er och gå in i och besätta landet som Herren (Jahveh) med ed lovat era fäder [1 Mos 12:1-3; 15:17-20]. 2 Och du ska komma ihåg alla de vägar som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har lett dig dessa 40 år i öknen, att han har ödmjukat dig (tvingade dig att böja dig ner) för att pröva dig, för att veta (ha intim förståelse för, kunskap om) vad som är i ditt hjärta, om du vill hålla (vakta, skydda, bevara) hans budord (tydliga befallningar) eller inte.

3 Och han ödmjukade dig (tvingade dig att böja dig ner) och lät dig lida av hunger och mättade dig med manna [2 Mos 16:31-36] som du inte visste (saknade kunskap om) vad det var, inte heller dina fäder visste (kände till), för att han skulle låta dig veta (få intim kunskap om) att människan inte lever enbart av bröd, utan människan lever av allt som kommer från Herrens (Jahvehs) mun. [Jesus citerar detta ord när han frestas, se Matt 4:4; Luk 4:4.] 4 Dina kläder blev inte gamla (slitna) på dig, inte heller fick du svullna fötter dessa 40 år. 5 Och du ska betänka i ditt hjärta att som en man tuktar sin son så tuktar Herren din Gud (Jahveh Elohim) dig.

6 Och du ska hålla (vakta, skydda, bevara) Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), budord (tydliga befallningar) till att vandra på hans vägar och vörda (respektera) honom. 7 För Herren din Gud (Jahveh Elohim) för dig till ett gott land, ett land med vattenbäckar, med källor och djup som forsar fram i dalar och på berg.

8 Ett land av

vete

och korn

och druvor

och fikonträd

och granatäpplen,

ett land av olivträd

och honung.

[Dessa sju välsignade arterna kallas Shivat HaMinim. Uppräkningen med antalet sju visar på välsignelse och fullhet! I den forntida egyptiska ”Sinuhes berättelse” från omkring 1800 f.Kr. beskrivs sex av dessa sju arter, granatäpple nämns inte.]

9 Ett land utan fattigdom där du ska äta bröd, du ska inte sakna något i det, ett land vars stenar är järn och ur dess berg ska du bryta (gräva) koppar [som används för att ta fram brons]. 10 Och du ska äta och bli mätt och välsigna Herren din Gud (Jahveh Elohim) för det goda land som han gett dig.

11 Akta dig så att du inte glömmer Herren din Gud (Jahveh Elohim), genom att inte hålla (vakta, skydda, bevara) hans budord (tydliga befallningar) och påbud (bindande juridiska beslut) och förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som jag befallt dig idag.

12 Annars (för att inte)

när du har ätit och är mätt

och har byggt bra hus och bor i dem,

13 och när dina boskapshjordar och din småboskap förökas

och ditt silver och ditt guld förökas

och allt du förvaltar förökas,

14 när sedan ditt hjärta blir upplyft och du [lätt] glömmer Herren din Gud (Jahveh Elohim),

som förde dig ut ur Egyptens land, ut från slavhuset,

15 som ledde dig genom den stora och skräckinjagande öknen

där det fanns ormar, ettriga ormar och skorpioner, och törstig mark utan vatten,

som gav dig vatten ur den hårda klippan [2 Mos 17:1-7],

16 som mättade dig med manna i öknen [2 Mos 16:31-36],

som dina fäder inte kände till,

att han ödmjukade dig (tvingade dig att böja dig ner) och att han prövade dig, för att göra dig gott till slut,

17 skulle säga i ditt hjärta (då tänka inom dig): ”Min kraft och min hands styrka har gett mig detta välstånd.” [Ps 30:7-8]

18 Men du ska komma ihåg Herren din Gud (Jahveh Elohim), för det är han som har gett kraft att få välstånd, det är han som har upprättat (etablerat) sitt förbund som han svor med ed till era fäder, som det är idag.

19 Och det ska ske, om du glömmer Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), och vandrar efter andra gudar och tjänar dem och tillber dem, jag varnar dig idag, att då ska ni säkert förgås. 20 På samma sätt som hednafolken som Herren (Jahveh) låter förgås framför dig, ska du förgås, eftersom du inte lyssnat till Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), röst.

9

Inte på grund av Israels rättfärdighet

1 Hör Israel! Du ska idag gå över Jordan för att gå in och fördriva länder större och mäktigare än du själv, städer stora och befästa upp till himlarna, 2 ett stort och högrest folk, Anakims söner som du känner och du har hört (sägas): ”Vem kan stå inför Anaks söner (anakiterna)?” 3 Vet (ha intim kunskap) därför idag att Herren din Gud (Jahveh Elohim) är han som går över framför dig som en förtärande eld. Han ska förgöra dem och han ska ta ner dem inför dig, så ska du driva ut dem och få dem att förgås med hast som Herren (Jahveh) har talat till dig.

4 Tala (tänk) inte i ditt hjärta efter att Herren din Gud (Jahveh Elohim) har kastat ut dem framför dig och säg: ”För min rättfärdighet har Herren (Jahveh) fört hit mig för att besätta detta land”, då det är för dessa hednafolks ondska som Herren (Jahveh) driver ut dem framför dig. 5 Inte för din rättfärdighet och ditt hjärtas uppriktighet (rättsinnighet, integritet – hebr. josher) går du in för att besätta deras land, utan för dessa hednafolks ondska driver Herren din Gud (Jahveh Elohim) ut dem framför dig och för att stadfästa ordet som Herren (Jahveh) gav med ed (svor, lovade) till Abraham, till Isak och till Jakob. 6 Vet därför (ha intim kunskap om) att det inte är för din rättfärdighet som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ger dig detta goda land för att besätta det, för du är ett styvnackat folk.

Guldkalven

7 Kom ihåg, glöm inte hur du gjorde Herren din Gud (Jahveh Elohim) vred i öknen. Från den dag då du gick ut från Egyptens land till dess du kom till denna plats, har du varit upprorisk mot Herren (Jahveh). 8 Även vid Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg – så nära inpå det mirakulösa uttåget från Egypten] upptände ni Herrens (Jahvehs) vrede och Herren (Jahveh) var så vred på er att han förgjorde er [2 Mos 32]. 9 När jag var borta uppe på berget för att ta emot stentavlorna, förbundets tavlor (förbundet) som Herren (Jahveh) skurit med er, då stannade jag på berget i 40 dagar och 40 nätter, jag varken åt bröd eller drack vatten, 10 och Herren (Jahveh) gav till mig två stentavlor skrivna med Guds (Elohims) finger, och de var skrivna enligt alla de ord som Herren (Jahveh) talat med er på berget ut från mitten av elden på samlingens dag.

11 Och det hände vid slutet på de 40 dagarna och de 40 nätterna att Herren (Jahveh) gav mig de två stentavlorna, förbundets tavlor. 12 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Stå upp, gå ner snabbt härifrån, för ditt folk som du har fört ut ur Egypten har handlat fördärvligt, de är snabba att vända sig bort från vägen som jag har befallt dem, de har gjort sig en gjuten bild.”

13 Vidare talade Herren (Jahveh) till mig och sa: ”Jag har sett detta folk och se det är ett styvnackat folk, 14 låt mig vara ensam så att jag kan utrota dem och utplåna deras namn under himlarna (ordagrant: ’från under himlarna’), och jag ska av dig göra ett folk mäktigare och större än dem.” [Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna.]

15 Så jag vände och kom ner från berget, och berget brann i eld och de två förbundstavlorna var i mina två händer. 16 Och jag såg och se, ni hade syndat mot Herren er Gud (Jahveh Elohim), ni hade gjort en gjuten kalv, ni hade snabbt vänt er bort från vägen som Herren (Jahveh) befallt er. 17 Och jag tog tag i de två tavlorna och kastade bort dem från mina två händer och bröt dem inför era ögon.

18 Och jag föll ner inför Herren (Jahveh) som de första 40 dagarna och 40 nätterna. Jag åt inget bröd och drack inget vatten, på grund av er synd som ni syndat när ni gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och provocerade (förtörnade) honom. 19 Jag fruktade för vreden och den heta ilskan, som Herren (Jahveh) vredgades mot er till att utrota er. Men Herren (Jahveh) lyssnade på mig även den gången. 20 Dessutom var Herren (Jahveh) mycket vred på Aron och ville förgöra honom och jag bad även för Aron vid samma tillfälle. 21 Och jag tog er synd, kalven som ni hade gjort, och brände den i eld och slog den i bitar och malde ner den tills det bara var fint (tunt) stoft, och jag kastade stoftet i bäcken som rann ner från berget.

22 Och vid Tavera och vid Massa och vid Kivrot-Hataava gjorde ni Herren (Jahveh) vred.

23 Och när Herren (Jahveh) sände er från Kadesh-Barnea och sa: ”Gå upp och besätt landet som jag har gett er” då var ni upproriska mot Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallning och trodde honom inte och lyssnade inte till hans röst. 24 Ni har varit upproriska mot Herren (Jahveh) från den dag jag lärde känna (blev intimt förtrogen med) er.

25 Och jag föll ner inför Herren (Jahveh)

de 40 dagarna

och de 40 nätterna

som jag föll ner,

eftersom Herren (Jahveh) hade sagt att han skulle utrota er. [5 Mos 9:18]

26 Och jag bad till Herren (Jahveh) och sa: ”Herre (Adonai), Herre (Jahveh), utrota inte ditt folk och din arvedel som du har återlöst genom din storhet, som du har fört ut ur Egypten med en mäktig hand. 27 Kom ihåg dina tjänare, Abraham, Isak och Jakob. Se inte till envisheten hos detta folk och inte till deras ondska, och inte till deras synd, 28 för att inte landet som du fört oss ut ur ska säga: ’Eftersom Herren (Jahveh) inte kunde föra dem in i landet som han talat till [lovat] dem och eftersom han hatade dem, har han fört dem ut för att slakta dem i öknen.’ 29 Likväl är de ditt folk och din arvedel som du har fört ut med din stora makt och med din utsträckta arm.”

10

Nya stentavlor

1 Vid den tiden sa Herren (Jahveh) till mig: ”Hugg dig två tavlor av sten, likadana som de första, och kom upp till mig på berget och gör dig en ark av trä, 2 så ska jag skriva på tavlorna de ord som var på de första tavlorna som du bröt sönder och du ska lägga dem i arken.”

3 Så jag gjorde en ark av akaciaträ och högg två stentavlor, likadana som de första, och gick upp på berget med de två tavlorna i mina händer. 4 Och han skrev på tavlorna som den första gången, de tio orden som Herren (Jahveh) talade till er på berget ut från mitten av elden på samlingens dag, och Herren (Jahveh) gav dem till mig. 5 Och jag vände om och kom ner från berget och lade tavlorna i arken som jag hade gjort och där är de som Herren (Jahveh) befallde mig.

6 Och Israels söner vandrade från Beerot-Benjaakan till Mosera, där Aron dog och där blev han begravd. Och hans son Elazar tjänstgjorde som präst i hans ställe. 7 Därifrån vandrade de till Gudgoda [betyder: att skära bort] och från Gudgoda till Jotvata [betyder: trivsel], ett land med vattenbäckar. 8 Vid den tiden avskilde Herren (Jahveh) Levi stam till att bära Herrens (Jahvehs) förbundsark, till att stå inför Herrens (Jahvehs) ansikte och betjäna honom och till att välsigna i hans namn, till denna dag. 9 Eftersom Levi inte har någon del eller arv med sina bröder är Herren (Jahveh) hans arv som (i enlighet med vad) Herren din Gud (Jahveh Elohim) har talat till honom.

10 Och jag [betoning på jag Mose], jag stod på berget som den första gången, 40 dagar och 40 nätter [5 Mos 10:6], och Herren (Jahveh) lyssnade till mig även den gången så att Herren (Jahveh) inte utrotar er. 11 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Res dig, gå inför folket och se till att de drar vidare så att de går in och tar landet i besittning, som jag lovade (svor, gav min ed) till deras fäder att ge till dem.”

Gudsfruktan

12 Och nu Israel, vad begär Herren din Gud (Jahveh Elohim) av dig?

Att du vördar Herren din Gud (Jahveh Elohim)

att du vandrar på alla hans vägar

och att du älskar honom

och att du tjänar Herren din Gud (Jahveh Elohim)

med hela ditt hjärta

och med hela din själ (din person, varelse)

13 att du håller (vaktar, skyddar, bevarar) Herrens befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot)

och hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som jag befallt (hebr. tsavah) er idag.

14 Se, himlarna och himlarnas himmel, jorden och allt som är på den tillhör Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). 15 Bara Herren (Jahveh) hade behag i dina fäder och älskade dem, och han valde deras säd efter dem, även er, från alla folk som det är idag. 16 Omskär därför ert hjärtas förhud och var inte längre styvnackade. 17 För Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), han är gudarnas Gud (hebr. elohim ha-elohim) och herrarnas Herre (hebr. adon ha-adon), den Store Guden (hebr. El ha-gadol), den Mäktige och den Vördnadsbjudande (Fruktansvärda), som inte har anseende till person och inte tar mutor. 18 Han verkställer påbuden (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat) för de faderlösa och änkorna och älskar främlingen och ger honom bröd och kläder. 19 Därför ska du älska främlingen, för du var en främling i Egyptens land. 20 Du ska vörda Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). Honom ska du tjäna och till honom ska du hålla dig (klänga dig fast, vara fastklistrad vid) och i hans namn ska du avlägga ed (göra löften). 21 Han är din ära och han är din Gud (Elohim) som har gjort dessa stora och fantastiska ting för dig som dina ögon har sett. 22 Dina fäder gick ner till Egypten med 70 personer och nu har Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) gjort dig som himlarnas stjärnor i antal.

11

Välsignelse och förbannelse

1 Och du ska älska Herren din Gud (Jahveh Elohim) och hålla (vakta, skydda, bevara) hans befallningar och hans förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chukim) och hans påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim) [plural] och hans budord (tydliga befallningar – hebr. mitzvot) alla dagarna (för alltid, så länge dagarna finns, till dess att tiden upphör). 2 Och vet (var intimt förtrogen med) idag [kom ihåg detta], för jag har inte talat till era söner som inte har känt till och inte har sett Herren er Guds (Jahveh Elohims) tuktan, hans storhet, hans mäktiga hand och hans utsträckta arm, 3 och hans tecken och hans gärningar som han gjorde mitt i Egypten mot farao, Egyptens kung, och hans land, 4 och vad han gjorde med Egyptens armé, mot deras hästar och deras vagnar, hur han lät Vasshavets (Röda havets) vatten dränka dem när de jagade efter er, och hur Herren (Jahveh) har fördärvat dem till denna dag [2 Mos 14:26-28], 5 och vad han gjorde för er i öknen till dess ni kom till denna plats, 6 och vad han gjorde mot Datan och Aviram, Eliavs söner, Rubens son, hur marken öppnade sin mun och slukade dem och deras hushåll och deras tält och allt levande som följde dem, i Israels mitt [4 Mos 16]. 7 Men ni har sett alla stora gärningar som Herren (Jahveh) har gjort.

8 Därför ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) alla befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag har befallt (hebr. tsavah) er idag, för att ni ska vara starka och gå in och inta landet som ni går över för att besätta, 9 för att era dagar ska bli många i landet som Herren (Jahveh) lovade (gav sin ed) till era fäder att ge till dem och till deras säd, ett land som flyter av mjölk och honung. [Detta ord har flera uppfyllelser. En i modern tid på 2020-talet är att en ko i Israel mjölkar omkring 12 000 kg/år, mest i hela världen. I Europa och USA är siffran 8 000 – 9 000 kg/år.] 10 Landet som du går för att besätta är inte Egyptens land, från vilket du kom, där du sådde din säd och vattnade den med dina fötter som en örtträdgård, 11 utan landet som du går över för att besätta, är ett land med berg och dalar och det dricker vatten när regnet från himlarna kommer ner (faller). 12 Ett land som Herren din Gud (Jahveh Elohim) bryr sig om (tar hand om, är noga med), för Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ögon är alltid (oavbrutet, hela tiden) över det, från årets början till årets slut. [Detta är enda gången som Bibeln säger vad Gud ägnar sin tid åt. Universums skapare väljer att fokusera oavbrutet på Israel. Han gör förvisso annat också men detta säger oss något om Guds prioriteringar.]

13 Det ska ske om ni lyssnar noga på mina befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) er idag, att älska Herren din Gud (Jahveh Elohim) och tjäna honom med hela ditt hjärta och med hela din själ, 14 att jag ska ge regn till ditt land på rätt tid, det tidiga regnet (höstregnet – hebr. joreh) och det sena regnet (vårregnet – hebr. malqosh), så att du kan samla in din säd, ditt vin och din olja. 15 Och jag ska ge gräs på fälten till din boskap och du ska äta och bli mätt.

16 Vakta (skydda, bevara) dig själv så att inte ditt hjärta blir bedraget och du vänder dig bort och tjänar andra gudar och tillber dem, 17 och Herrens (Jahvehs) vrede upptänds mot dig, och han stänger himlarna [1 Kung 17:1] så att det inte regnar och marken inte bär sin frukt, och ni snabbt förgås från det goda land som Herren (Jahveh) ger dig. 18 Därför ska ni lägga dessa mina ord på ert hjärta och i er själ och ni ska binda dem som ett tecken över er hand och på er panna (hebr. tofafah) mellan era ögon. 19 Och ni ska lära era söner dem, tala om dem när ni sitter i era hus och när ni vandrar på vägen, och när ni lägger er och när ni stiger upp. 20 Och ni ska skriva dem på dörrposterna (hebr. mezozót) till era hus och på era portar, 21 för att era dagar ska förökas och era söners dagar, i landet som Herren (Jahveh) lovat (svurit, gett sin ed) till era fäder att ge dem, som himlarnas dagar över jorden.

[Dessa verser är anledningen till att alla rättrogna judar använder tefillin och det finns en mezuza på alla dörrposter i judiska hem, liksom stadsportarna runtom i Israel där de är bevarade, se även 5 Mos 6:6-9.]

22 Om ni noggrant håller (vaktar, skyddar, bevarar) alla dessa befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) er, för att göra dem, för att älska Herren din Gud (Jahveh Elohim) för att vandra på alla hans vägar och hålla fast (klänga sig fast, vara fastklistrad) vid honom. 23 Då ska Herren (Jahveh) driva ut alla dessa hednafolk framför dig och ni ska fördriva hednafolk större och mäktigare än er själva. 24 Varje plats som din fotsula beträder ska vara din [Jos 1:3], från öknen och Libanon, från floden, floden Eufrat ända till Västra havet (Medelhavet, kan även översättas ”det hindrande havet”) ska vara din gräns. 25 Där ska ingen man kunna stå emot dig för Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska lägga fruktan för dig och skräck för dig över alla de länder ni ska trampa på, som han har talat till er.

26 Se [singular], jag ställer idag

en välsignelse och en förbannelse framför er [uppmaningen riktar sig både individuellt och kollektivt till folket],

27 välsignelsen om ni lyssnar

till Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot)

som jag befaller (hebr. tsavah) er idag,

28 och förbannelsen om ni inte lyssnar

till Herren er Guds (Jahveh Elohims) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot)

utan vänder av från vägen som jag har befallt (hebr. tsavah) er idag och går efter andra gudar som ni inte känner.

29 Och det ska bli när Herren din Gud (Jahveh Elohim) för dig in i landet som du går för att besätta, att du ska placera välsignelsen på berget Gerizim och förbannelsen på berget Ebal [5 Mos 27-28; Jos 8:30-35]. 30 Är inte de [bergen] på andra sidan Jordan, efter vägen mot solnedgången [västerut] i kanaanéernas land, de som bor i Arava (ödemarken) framför (mot, mittemot) Gilgal bredvid Mores terebinter [i staden Shechem, se 1 Mos 12:6]?

[Mose befinner sig i Shittim i Moab (4 Mos 25:1; 33:49; Jos 2:1; 3:1). Från den platsen kan man se solen gå ner mellan bergen Gerizim och Ebal, det är bokstavligen ”vägen” som solen går ner! Dessa berg ligger alldeles intill Shechem, en plats som Abraham tidigare hade kommit till och ekarna där omnämns. Arava är ett generellt namn som ofta brukar beskriva öknen norr och söder om Döda havet. Det finns två olika Gilgal. Hebr. mol kan betyda mittemot eller också i riktning mot. Gilgal syftar oftast på en plats strax norr om Jeriko som senare blir Josuas utgångspunkt för de militära operationerna i landet, i så fall beskrivs riktningen mot bergen från där Mose befinner sig via/över Gilgal bort mot de två bergen där solen går ner. Shittim och Gilgal refereras tillsammans även i Mika 6:5. Det finns troligtvis också ett Gilgal i Samarien (Jiljilia, 2 mil söder om Gerizim, se 2 Kung 2:1; 4:38), i så fall beskriver texten att Shechem ligger mittemot, nära på andra sidan detta Gilgal.]

31 För ni ska gå över Jordan för att gå och inta landet som Herren er Gud (Jahveh Elohim) gett er, och ni ska besätta det och bo där. 32 Och ni ska hålla (vakta, skydda, bevara) och göra (följa, leva efter) alla förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chukim) [plural] och påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim) [plural] som jag ger framför er idag.

12

Förbundet (kap 12-26)

Gudstjänst på utvald plats

1 Detta är förordningarna (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chukim) och påbuden (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim) som ni ska hålla (vakta, skydda, bevara) i landet som Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), har gett er att besätta alla dagar som ni lever på jorden. 2 Ni ska helt förgöra (hebr. aved aved; upprepningen förstärker en fullständig förödelse) alla platser där folkslagen som ni fördriver har tjänat (tillbett) sina gudar, på de höga bergen och på kullarna och under alla grönskande träd. 3 Och ni ska bryta ner deras altaren och slå deras obelisker i bitar och bränna deras aseror i eld, och ni ska kasta ner de skurna bilderna av deras gudar och ni ska utplåna namnet från den platsen.

4 Så ska ni inte göra till Herren er Gud (Jahveh Elohim). [Ni ska inte tillbe Herren på samma sätt och på samma platser där man offrat och tillbett avgudar.] 5 Endast på den plats som Herren ska välja från alla era stammar för att fästa sitt namn, där ska ni söka hans närvaro. 6 Och dit ska ni föra era brännoffer och era offer och ert tionde och era händers offer och era löften och era frivilliga offer och förstlingen från er hjord och flock, 7 och där ska du äta inför Herren din Gud (Jahveh Elohim) och du ska glädja dig i allt som du sätter din hand till, du och ditt hushåll, med det som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har välsignat dig.

8 Ni ska inte göra efter allt det som vi gör här idag, varje man gör det som verkar bäst i hans egna ögon, 9 för ni har ännu inte kommit till vilan (trösten) och till ert arv som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett er. 10 Men när ni går över Jordan och bor i landet som Herren er Gud (Jahveh Elohim) låter er ärva och han ger er vila (tröst) från alla era fiender runtomkring, så att ni kan bo i trygghet, 11 då ska det ske att platsen som Herren er Gud (Jahveh Elohim) ska välja för att låta sitt namn bo där, dit ska ni föra allt som jag har befallt er, era brännoffer och era offer och ert tionde och era händers offer och era löften som ni har lovat Herren (Jahveh). 12 Och ni ska fröjda er inför Herren er Guds (Jahveh Elohims) ansikte, du och dina söner och dina döttrar och dina tjänare och dina tjänarinnor och leviten som finns inom dina portar, eftersom han inte har någon del eller arv med dig. 13 Vakta (skydda, bevara) dig själv så att du inte offrar ditt brännoffer på varje plats du ser, 14 utan på den plats som Herren (Jahveh) ska välja i en av din stammar, där ska du offra ditt brännoffer och där ska du göra allt som jag har befallt dig.

15 Därutöver kan du slakta och äta kött inom dina portar som du själv (din själ) önskar efter den välsignelse som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har gett dig, de orena och de rena kan äta av det, som med gasellen och med hjorten. 16 Du ska bara låta bli att äta blod, du ska hälla ut blodet på marken som vatten. 17 Inom dina portar ska du inte äta tiondet av din säd eller av ditt vin eller av din olja, eller förstlingen från din hjord eller från din flock och inget löfte som du har lovat, inte dina frivilliga gåvor och inte din hands offer, 18 utan du ska äta detta inför Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ansikte på platsen som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja, du och din son och din dotter och din tjänare och din tjänarinna och leviten som finns inom dina portar, och du ska fröjda dig inför Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ansikte i allt som du har lagt din hand på. 19 Vakta (skydda, bevara) dig själv så att du inte överger leviten så länge du lever i ditt land.

20 När Herren din Gud (Jahveh Elohim) utvidgar dina gränser, som han har talat till [lovat] dig, och du säger: ”Jag ska äta kött” eftersom du (din själ; hela din varelse) önskar att äta kött, då ska du äta kött utifrån allt som du (din själ) önskar. 21 Om platsen som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja för att låta sitt namn bo där, är för långt bort från dig, då ska du slakta av din hjord och av din flock som Herren (Jahveh) har gett dig, som jag har befallt dig och du ska äta inom dina portar utifrån allt som din själ önskar. 22 På samma sätt som gasellen och som hjorten äts ska du äta därav, de rena och de orena ska äta därav tillsammans (på samma villkor).

[När man äter kött hemma kan det vara vilket rent djur som helst utom det förstfödda i hjordar och flockar, eftersom det tillhör Herren (Jahveh). Detta får bara ätas i samband med att man offrar. Då tillhör det mesta prästen och det är bara shalomoffret som man får äta en del av själv.]

23 Var bara stark (fast, säker, tapper) i att inte äta blodet, för blodet är livet och du ska inte äta livet med köttet. 24 Du ska inte äta det utan du ska hälla ut det som vatten på marken. 25 Du ska inte äta det för att det ska gå väl för dig och för dina söner efter dig, när du gör det som är rätt i Herrens (Jahvehs) ögon. 26 Bara de heliga tingen som du har och dina löften ska du ta och gå till platsen som Herren (Jahveh) ska välja, 27 och du ska offra ditt brännoffer, köttet och blodet, ovanpå Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), altare, och blodet från ditt offer ska hällas ut mot Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), altare och du ska äta köttet. 28 Håll (vakta, skydda, bevara) och lyssna till alla dessa ord som jag befaller dig, för att det ska gå väl för dig och för dina söner efter dig för evigt när du gör det som är gott och rätt i Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ögon.

Varning för avgudadyrkan

29 När Herren din Gud (Jahveh Elohim) hugger av folken framför dig dit du går för att fördriva dem och bo i deras land, 30 vakta (skydda, bevara) då dig själv så att du inte blir snärjd (lurad) att följa dem efter att de har blivit förgjorda framför dig, och så att du inte frågar efter deras gudar och säger: ”Hur brukade dessa folkslag tjäna sina gudar? Även jag vill göra likadant.” 31 Du ska inte göra så mot Herren din Gud (Jahveh Elohim), för varje styggelse för Herren (Jahveh) som han hatar har de gjort för sina gudar, även sina söner och sina döttrar har de bränt i eld till sina gudar. 32 Alla dessa ord som jag befaller er ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) för att göra (leva och agera efter) dem. Ni ska inte lägga något till dem och inte ta bort något från dem. [5 Mos 4:2; Upp 22:19]

13

1 Om det uppstår en profet i er mitt eller en drömmare som drömmer drömmar och han ger er ett tecken eller ett under, 2 och tecknet eller undret sker som han har talat till er om och sagt: ”Låt oss följa andra gudar som du inte känner och tjäna dem”, 3 då ska du inte lyssna till orden från den profeten eller på den som drömmer drömmar, för Herren din Gud (Jahveh Elohim) sätter dig på prov för att veta om du älskar Herren din Gud (Jahveh Elohim) med hela ditt hjärta och med hela din själ. 4 Du ska vandra efter Herren din Gud (Jahveh Elohim) och honom ska du vörda (frukta) och hans budord (tydliga befallningar – hebr. mitzvot) ska du hålla (vakta, skydda, bevara) och du ska lyssna till hans röst och tjäna honom och till honom ska du hålla dig (bokstavligt klistra fast dig vid). 5 Och profeten eller drömmaren som drömmer ska du döda eftersom han har talat perverst mot Herren din Gud (Jahveh Elohim), som fört dig ut ur Egyptens land och befriat dig från slavhuset, för att få dig att gå åt sidan från vägen som Herren din Gud (Jahveh Elohim) befallt dig att vandra på. Så ska du ta bort ondskan från din mitt.

6 Om din bror, din mors son eller din son eller din dotter eller hustrun i din famn eller din vän som är som din egen själ (en själsfrände) förleder dig i hemlighet och säger: ”Låt oss gå och tjäna andra gudar” som du inte känner, varken du eller dina fäder, 7 av folkens gudar som finns runtomkring dig, nära dig eller långt bort från dig, från jordens ena ända till jordens andra ända, 8 ska du inte samtycka med honom, inte heller lyssna på honom, inte heller ska dina ögon tycka synd om honom, du ska inte skona och du ska inte gömma (skydda) honom, 9 utan du ska se till att verkligen döda honom, din hand ska vara först över honom för att döda honom och därefter folkets händer. [Stening var metoden som man dödade med och här beskrivs att den som hört vad som sagts i det fördolda ska vara den som kastar den första stenen.] 10 Och du ska stena honom med stenar så att han dör, eftersom han har försökt att locka bort dig från Herren din Gud (Jahveh Elohim) som förde dig ut ur Egyptens land ut från slavhuset. 11 Och hela Israel ska höra och frukta och ska inte mer göra sådan ondska som denna i sin mitt.

12 Om du hör rykten om någon av dina städer som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har gett dig för att bo i, som säger: 13 Några människor, Belijaals [ordagrant: den värdelöse, men även ett judiskt namn på Satan] söner, har gått ut från din mitt och har dragit med sig invånarna i sin stad och sagt: ”Låt oss gå och tjäna andra gudar som vi inte har känt”, 14 då ska du fråga och utforska (undersöka) och noga ta reda på och se om det är sant att dessa ting, att sådana avskyvärda ting, är gjorda i din mitt, 15 och du ska slå, slå invånarna i den staden med svärdsegg, förgöra dem fullständigt och allt som är därinne och dess boskap med din svärdsegg. 16 Och du ska samla allt tillspillogivet därifrån mitt på den öppna platsen (torget) och bränna det med staden i eld, allt det tillspillogivna till Herren din Gud (Jahveh Elohim), och den ska bli en ruinhög (höjd som uppstått genom upprepad bosättning – hebr. tel) för alltid, den ska inte byggas upp igen. [Ett exempel är staden Ai, se Jos 6:18-19; 7; 8:28. Hebreiska termen cherem används för ”heligt krig”.] 17 Och inget av det avskilda ska finnas (vara fastklistrat) vid din hand för att Herren (Jahveh) ska vända bort sin vredes häftighet och ge dig nåd (oändlig barmhärtighet – hebr. rachamim) och ha nåd (evigt förbarmande – hebr. rachamim) med dig och föröka dig som han har lovat (sjufalt svurit en ed till – hebr. shaba) dina fäder, 18 när du lyssnar till Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), röst för att hålla (vakta, skydda, bevara) hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befallt (hebr. tsavah) dig idag för att göra det som är rätt i Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ögon.

14

Rena och orena djur

1 Ni är Herren er Guds (Jahveh Elohims) söner, ni ska inte rista (klippa – hebr. gadad) er själva eller göra någon skallighet mellan era ögon för de döda [i kulturerna runtomkring var det vanligt att man ristade sig (3 Mos 19:28) och klippte av eller rakade sitt hår helt eller delvis för de döda], 2 för du är ett heligt folk för Herren din Gud (Jahveh Elohim) som har valt dig att vara hans egen skatt bland alla andra folk som finns på jordens ansikte (yta). 3 Du ska inte äta något avskyvärt.

Rena och orena landdjur

(3 Mos 11:1-8)

4 Detta är djuren som du får äta [totalt 10 djur – 3 boskapsdjur och 7 vilda räknas upp]:

oxen,

fåret

och geten,

5 hjorten (hebr. ajal)

och gasellen (hebr. tsevi)

och små antiloper (arabisk oryx; oryx leucoryx; minst bland antiloperna – hebr. jachmor)

och vildgeten (lerwee – hebr. ado)

och stenbocken (hebr. dison)

och stora antiloper (nubix oryx – hebr. teo)

och bergsfåret (Ovis tragelaphus – hebr. zemer).

6 Alla djur som har delade klövar och har klövarna helt delade i två och som idisslar bland djuren, dem ska ni äta.

7 Men dessa får ni inte äta av dem som idisslar och av dem som har kluvna klövar:

kamelen,

haren (hebr. arnevet) och

klippgrävlingen (klipphyraxen),

för även om de idisslar har de inte klövar. De är orena för er.

8 Och svinet eftersom det har delade klövar men inte idisslar, det är orent för er, av deras kött ska ni inte äta och deras kadaver ska ni inte vidröra.

[I beskrivningen i 3 Mos 11:4-7 definieras mer vad idissla innebär, vilket också inkluderar harens ätande av sin egen avföring (vilket är en form av idissling) och även klippdassaren som har tre olika magar och använder syror för att bryta ner födan.]

Rena och orena vattendjur

(3 Mos 11:9-12)

9 Detta kan ni äta av allt som finns i vattnet, allt som har fenor och fjäll ska ni äta. 10 Och vad det än är som inte har fenor och fjäll ska ni inte äta, det är orent för er.

Rena och orena flygande varelser

(3 Mos 11:13-19)

[Det finns olika hebreiska ord för fåglar. I 1 Mos 1:20 används hebr. of som beskriver något som flyger. Här i denna vers används tsipor som är ett onomatopoetiskt ord från det kvittrande ljudet fåglar gör. Inom den moderna biologins systematik av organismer klassificeras fladdermusen (vers 18) inte som en fågel utan som ett däggdjur. Uppräkningen här uppfyller dock de hebreiska ordens betydelser.]

11 Av alla rena fåglar (kvittrare – tsipor) ska ni äta.

12 Men dessa är de som ni inte ska äta:

örnen

och lammgamen

och fiskgjusen

13 och vråken

och gladan (höken)

och falken

enligt sitt slag (sin art; klassificering – hebr. min)

14 och korpen

enligt sitt slag

15 och strutshonan [hebr. bat jaana]

och nattskärran

och måsen

och höken

enligt sitt slag,

16 minervaugglan [en liten uggla; hebreiska ordet delar rot med kopp/bägare]

och ökenuven

och ibisen

17 och pelikanen

och smutsgamen

och skarven

18 och storken

och hägern

enligt sitt slag

och härfågeln

och fladdermusen.

19 Och alla bevingade svärmande varelser är orena för er,

dem ska ni inte äta.

20 Av alla rena bevingade varelser ska ni äta.

[Totalt räknas 22 olika flygande varelser (eller grupper av djur) upp som är orena. Gemensamt för de första 21 är att de flesta äter kadaver, dvs. kommer i kontakt med det som är dött. Även den sista gruppen av svärmande insekter kommer i kontakt med det som är orent. Bland de rena fåglarna räknas: höns, duva, anka, gås, ripa, vaktel, kalkon, osv.]

Orenhet från kadaver

(3 Mos 11:24-28)

21 Ni ska inte äta av något som är självdött, det kan du ge till främlingen som är inom dina portar så att han kan äta det eller du kan sälja det till en främling, för du är ett heligt folk för Herren din Gud (Jahveh Elohim). Du ska inte koka kalven i dess mors mjölk. [Detta bud har gett upphov till dagens kosherregler, men handlar om kanaaneiska ockulta fertilitetsriter, se 2 Mos 23:19.]

Tiondegivande

22 Du ska noggrant ge tiondet av all din säd, det som växer upp på ditt fält år efter år. 23 Och du ska äta inför Herren din Gud (Jahveh Elohim) på den plats som han väljer för att låta sitt namn bo där. Tiondet av din säd, av ditt vin och av din olja och förstlingen av din hjord och av din flock, för att du ska lära dig att alltid vörda Herren din Gud (Jahveh Elohim). 24 Och om vägen är för lång för dig så att du inte kan bära det, eftersom platsen ligger för långt bort från dig, som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja för att sätta sitt namn där, när Herren din Gud (Jahveh Elohim) välsignar dig, 25 då ska du omvandla det till silver och binda upp silvret i din hand och ska gå till platsen som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja. 26 Och du ska ge silvret till allt som din själ önskar, för en oxe, eller för ett får eller för vin eller för en stark dryck, eller för vad som helst som din själ begär av dig, och du ska äta där inför Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ansikte och du ska fröjda dig, du och ditt hushåll. 27 Och leviten som är inom dina portar ska du inte överge, för han har ingen del och inget arv med dig.

28 I slutet av vart tredje år, även för det innevarande året, ska du föra fram allt tionde av ditt förvärv och samla det inom dina portar. 29 Och leviten, eftersom han inte har någon del eller något arv med dig, och främlingen och den faderlöse och änkan, som är inom dina portar, ska komma och äta och bli mätta, så att Herren din Gud (Jahveh Elohim) kan välsigna dig i allt ditt arbete som dina händer gör.

15

Var generös mot de fattiga

[Omsorgen till de fattiga, vers 1-18 är den femte och centrala delen i 5 Mos 12:1-17:7, som handlar om Israels plikt gentemot Herren (Jahveh).]

1 Från (vid) slutet av vart sjunde år ska du göra en eftergift (skuldbefrielse – hebr. shmita). 2 Och detta är vad du ska efterskänka. Varje långivare som har lånat ut till sin granne, han ska inte kräva det av sin granne och av sin bror, eftersom Herrens (Jahvehs) eftergift (skuldbefrielse – hebr. shmita) har ropats ut (förkunnats, proklamerats). 3 Av en främling kan du begära tillbaka det, men vad som än är i din brors hand ska du efterskänka. 4 För där ska inte längre finnas några behövande bland er, för Herren (Jahveh) ska rikligt välsigna (ordagrant välsigna, välsigna) dig i landet som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ger dig som ett arv att besätta, 5 om du bara lyssnar noggrant (ordagrant lyssnar, lyssnar) till Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), röst och håller (vaktar, skyddar, bevarar) och gör alla dessa befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) er idag. 6 För Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välsigna dig som han har talat till [lovat] dig och du ska ge lån till många folk, men du ska inte låna (av någon), och du ska råda över många folk, men de ska inte råda över dig.

7 Om det finns någon fattig inom dina portar (i dina städer) i det land som Herren din Gud ger dig, får du inte förhärda ditt hjärta och tillsluta din hand (vara okänslig) för din fattige broder. 8 I stället, måste du villigt öppna (ordagrant: ”öppna, öppna”) din hand för honom och generöst låna (ordagrant: ”låna, låna”) honom det han behöver. [Upprepningen av verben förstärker.] 9 Var på din vakt (skydda och bevara dig själv – hebr. shamar) så att inte den onda tanken kommer i ditt hjärta: ”Det är nu nära det sjunde året då alla skulder avskrivs (efterskänks).” Om ditt öga är ont (ditt hjärtas inställning är fel) mot din fattige broder och du inte lånar honom någonting, då kan han ropa till Herren mot dig, och synd kommer att vila på dig (du är skyldig).

[Inom den judiska läran anses budet att låna ut pengar vara större än att ge gåvor till välgörenhet. Anledningen är att ett lån bevarar värdigheten hos den som tar lånet. Förutom pengarna så visar också långivaren att han har en tro på att låntagarens situation kommer att förändras till det bättre och han blir självförsörjande. Rabbiner lär också att lånen ska ges i vittnens närvaro eller skriftligt, annars kan det bli en nästan orättvis frestelse att fördröja betalningen. Se även 2 Mos 22:25; 3 Mos 25:35-37; Ps 37:21; Matt 5:42.]

10 Du ska frikostigt (villigt) ge till honom och ditt hjärta ska inte vara sorgset (ont, motvilligt) [ett lån så nära friåret, var detsamma som att ge bort pengarna], för på grund av en sådan sak ska Herren din Gud välsigna allt ditt arbete (det du gör, din inkomst) och allt du företar dig (lägger din hand vid). 11 Det kommer aldrig att saknas fattiga (behövande – hebr. evion) i landet [Mark 14:7; Joh 12:2]. Därför befaller jag dig att villigt öppna handen för din broder som är drabbad (hebr. ani) och som är i behov (evion) i ditt land. 12 Om din bror, en hebreisk man eller hebreisk kvinna, blir såld till dig, ska han tjäna dig i sex år och det sjunde året ska han lämna dig och vara fri. 13 Och när du låter honom gå fri från dig ska du inte låta honom gå tomhänt. 14 Du ska förse honom rikligt från din flock och från din tröskplats och från din vinpress, av allt som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har välsignat dig med ska du ge honom. 15 Och du ska komma ihåg att du var en slav i Egyptens land och att Herren din Gud (Jahveh Elohim) befriade dig, därför befaller jag dig dessa ting idag. 16 Och det ska ske om han säger till dig: ”Jag ska inte gå härifrån”, eftersom han älskar dig och ditt hus för att han har behandlats väl av dig, 17 då ska du ta en syl och slå den genom hans örsnibb och in i dörren och han ska vara din tjänare för alltid. Och du ska göra likadant med din tjänarinna. 18 Det ska inte kännas tungt för dig när du låter honom gå fri och lämnar dig, för två (dubbla) löner har han arbetat åt dig i sex år, och Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välsigna dig i allt du gör. 19 Allt förstfött av hankön som föds i din hjord och i din flock ska du helga till Herren din Gud (Jahveh Elohim). Du ska inte göra något arbete med förstlingen av dina oxar eller klippa förstlingen i din flock. 20 Du ska äta det inför Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ansikte år efter år på den plats som Herren (Jahveh) ska utvälja, du och ditt hushåll. [Det förstfödda ska alltid offras till Herren (Jahveh).] 21 Men om djuret har någon defekt, om det är halt eller blint eller någon annan slags defekt, ska du inte offra det åt Herren din Gud (Jahveh Elohim). 22 Du ska äta det innanför portarna, de orena och de rena tillsammans, (på samma sätt) som gasellen och som hjorten. 23 Du ska endast avstå från att äta dess blod, det ska du utgjuta på marken som vatten.

16

Tillbe på en plats – tre gånger per år

(3 Mos 23:4-5)

Påsken (pesach) – 14:e nisan

(3 Mos 23:4-5)

1 Håll (vakta, skydda, bevara) månaden aviv [samma som nisan, den första vårmånaden och den första månaden i den bibliska kalendern] och håll (vakta, skydda, bevara) påsken till (inför) Herren din Gud (Jahveh Elohim), för i månaden aviv förde Herren din Gud (Jahveh Elohim) ut dig från Egypten på natten. 2 Och du ska offra påskoffret till Herren din Gud (Jahveh Elohim) från flocken och hjorden på den plats som Herren (Jahveh) ska utvälja för att hans namn ska bo där. 3 Du ska inte äta något syrat (jäst) bröd med det, sju dagar ska du äta osyrat bröd med det, lidandets bröd, för med hast kom du ut från Egyptens land, för att du ska komma ihåg dagen då du kom ut från Egypten hela ditt liv. 4 Och inget syrat ska ses hos dig innanför alla dina gränser i sju dagar, inte heller ska något av köttet som du offrade den första kvällen vara kvar hela natten till morgonen. 5 Du ska inte offra påskoffret innanför någon av dina murar som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ger dig [Jesus offrades som påskoffer utanför stadsmuren i Jerusalem, se Heb 13:12], 6 utan på en plats som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja för att hans namn ska bo där, där ska du offra påskoffret på kvällen när solen går ner, vid den bestämda tiden (månaden aviv/nisan) då du kom ut från Egypten. 7 Och du ska rosta och äta det på en plats som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja, och du ska vända om på morgonen och gå till dina tält. 8 Sex dagar ska du äta osyrat bröd och på den sjunde dagen ska det vara en högtidsförsamling till Herren din Gud (Jahveh Elohim). Då ska du inte göra något arbete.

Omerräkningen – 49 dagar ska räknas

(3 Mos 23:15-16)

9 Sju veckor ska du räkna åt dig, från tiden då skäran först sätts till kornet ska du börja räkna sju veckor. [När förstlingsfrukten av kornskörden bärgas.]

Pingsten (shavuot) – firas sju dagar

(3 Mos 23:17-22)

10 Och du ska fira veckohögtiden (hebr. shavuot) till Herren din Gud (Jahveh Elohim) efter måttet av din hands frivilliga offer som du ska ge i enlighet med det som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har välsignat dig med. 11 Och du ska glädja dig inför Herren din Gud (Jahveh Elohim), du och din son och din dotter och din tjänare och din tjänarinna och leviten som finns inom dina murar och främlingen och den faderlöse och änkan som finns i din mitt, på den plats som Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välja för att hans namn ska bo där. 12 Och du ska komma ihåg att du var en slav i Egypten och du ska hålla (vakta, skydda, bevara) och göra (efterleva och agera enligt) dessa förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chukim).

Lövhyddohögtiden (sukkot) – 15:e tishri och sju dagar

(3 Mos 23:33-43; 4 Mos 29:12-39)

13 Du ska fira lövhyddohögtiden (hebr. sukkah) i sju dagar, efter det att du har samlat in från din tröskplats och från din vinpress. 14 Och du ska fröjda (glädja) dig vid dina högtider, du och din son och din dotter och din tjänare och din tjänarinna och leviten och främlingen och den faderlöse och änkan som finns inom dina portar. 15 Sju dagar ska du fira en fest till Herren din Gud (Jahveh Elohim) på den plats som Herren (Jahveh) ska välja, eftersom Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska välsigna dig i allt ditt som växer och i allt dina händer arbetar med, och du ska fröjda dig (vara glad).

Sammanfattning – tre pilgrimshögtider

16 Tre gånger varje år ska alla dina män komma inför Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), ansikte på platsen som han ska välja [Jerusalem].

På det osyrade brödets högtid

och på veckohögtiden (shavuot)

och på lövhyddohögtiden (sukkot).

Och de ska inte komma inför Herrens (Jahvehs) ansikte tomhänta. 17 Varje man ska ge som han har möjlighet efter den välsignelse som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har gett dig.

Domare

18 Du ska tillsätta (ordagrant: ”ge dig själv” – hebr. natan) domare och skrivare (ledare) i alla dina portar [städer med murar] som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig (hebr. natan), och de ska döma folket med rättvisa domar.

[Hebr. shoterim används om förmän, se 2 Mos 5:6; Ords 6:7; ledare, se 5 Mos 1:15, eller skrivare och sekreterare och i kombination med domare biträden, se 2 Krön 26:11; 34:13. Porten var den plats där all offentlig makt utövades. Det var platsen där affärsavtal ingicks och där brottslingar dömdes och alla slags tvister avgjordes. Porten var också den plats där påbud kungjordes. Portar används här också underförstått i betydelsen alla större städer med en ringmur.]

19 Du ska inte förvränga (ändra, anpassa, göra krokig) rätten (det rättfärdiga domslutet, beslutet).

Du ska inte ha anseende till person (ordagrant: känna igen ansikten).

Du ska inte heller ta emot mutor (gåvor),

för en muta förblindar ögat på den vise (kloke) och perverterar den rättfärdiges ord.

20 Rättfärdighet, rättfärdighet [upprepningen förstärker – rättfärdighet, och inget annat än rättfärdighet] ska du följa, så att du ska (kan) leva länge och ärva landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger till dig.

[I detta stycke blandas singular och plural: ”du ska tillsätta” och ”de ska döma”. Genomgående i Bibeln betonas både det individuella och kollektiva ansvaret.]

Avguderi

[Förräderi är det högsta brottet som kan begås, i en teokrati är det avguderi. Det är domarnas viktigaste ansvar att förhindra detta.]

21 Du ska inte plantera åt dig (resa upp) en asera av något slags träd [2 Mos 34:13; 5 Mos 7:5] vid sidan om Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) altare, som du ska göra åt dig.

22 Du ska inte heller sätta upp en obelisk åt dig, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) hatar.

17

1 Du ska inte offra till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) en oxe eller ett får som har något lyte och inget annat (ordagrant allt eller alla) ont föremål, för det är en styggelse mot Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). [3 Mos 22:17-25]

2 Om man i er mitt inom dina portar [i de städer] som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett er, finner en man eller kvinna som gör det som är ont i Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ögon, i överträdelse av hans förbund, 3 och har gått och tjänat andra gudar och tillbett dem eller solen eller månen eller någon annan av himlarnas härar, som jag har befallt er att låta bli [5 Mos 4:19], 4 och det berättas för dig och du hör det, då ska du noga efterforska och om det är sant och saken är säker, att en sådan styggelse har skett i Israel, 5 då ska du föra fram den mannen eller kvinnan, som har gjort denna onda sak till dina portar – den mannen eller kvinnan – och du ska stena dem med stenar så att de dör. 6 Utifrån (ordagrant över munnen) på två vittnen eller tre vittnen, ska den som ska dö dödas. Utifrån (ordagrant över munnen) ett vittne ska han inte dödas. [4 Mos 35:30] 7 Vittnets hand ska vara den första som dödar honom (som kastar den första stenen) och därefter hela folkets händer [som kastar så många stenar som krävs för att fullständigt döda]. Så ska du ta bort ondskan från din mitt.

[Nu kommer en sektion fram till och med kapitel 19 som handlar om Israels ledarskap. Det följer en kiasm med graden av helighet: domare, kung/profet, leviter och centralt prästerna:

A Rättsväsendet – svårare rättsliga fall, 5 Mos 17:8-13

  B Kung – men olikt andra nationer, 5 Mos 17:14-20

    C Leviter, 5 Mos 18:1-2

      D Präster, 5 Mos 18:3-5

    C Leviter, 5 Mos 18:6-8

  B Profeter – olikt andra nationer, 5 Mos 18:9-22

A Rättsväsendet – fristäder, 5 Mos 19]

Rättssystemet – svårare fall

8 Om det kommer fram ett ärende som är för svårt för dig att döma,

mellan blod och blod [mord och dråp – medvetet eller olyckshändelse, se 2 Mos 21:18-21],

mellan påstående och påstående (där ord står mot ord)

och mellan slag och slag (där någon har slagit eller spottat på),

liksom kontroversiella frågor inom dina portar.

Då ska du resa dig upp och gå upp till platsen som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska visa dig. [5 Mos 12:4-7]

9 Du ska komma till prästerna och leviterna och till domarna, som ska finnas i dessa dagar, och du ska fråga och de ska berätta (tala om, avkunna) domen för dig. 10 Och du ska göra i enlighet med innebörden i domen (ordagrant: och du ska göra munnens ord), som de berättar för dig från den plats som Herren (Jahveh) ska utvälja, och du ska vara noga med att i allt göra i enlighet med det som de undervisar dig. 11 I enlighet med undervisningen (hebr. torah) som de lär ut till dig och i enlighet med domslutet som de avkunnar för dig, ska du göra. Du ska inte vika av från domen som de berättar för dig (upplyser dig om), varken åt höger eller åt vänster. 12 Den man som är arrogant (stolt) och inte lyssnar på prästen som står och betjänar inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), eller till domaren, den mannen ska dö, och du ska utrota ondskan från Israel. 13 Hela (allt) folket ska höra och frukta och inte vidare vara arroganta (stolta).

Kung – fem regler

[Här finns flera begränsningar och en uppmaning. Detta var unikt för Israel, andra omgivande riken hade inte den här typen av restriktioner. Israeliternas kung skulle vara en landsman, inte ha för stor militär makt (samla många hästar), inte ha många fruar och samla på sig en egen stor rikedom. Den sista och femte punkten är att göra en egen personlig kopia av Moseböckerna och dagligen läsa den, det är en uppmaning att låta Guds undervisning få bli personlig. Flera av dessa råd kan även appliceras på troende idag, se 1 Pet 2:9.]

14 När ni kommer till landet, som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett till er, och ska inta det, och ska bosätta er där, och ni då säger: ”Jag ska sätta en kung över mig som alla folk runtomkring mig” [1 Sam 8:5, 20], 15 då ska du verkligen se till (vara noga med) att du sätter en kung över dig som Herren din Gud (Jahveh Elohim) utväljer.

En av dina egna bröder ska du göra till kung över dig. Du får inte sätta en främling över dig, en som inte är din broder. [Detta pekar profetiskt på Jesus, Messias, som ska vara en kung efter Davids ätt, se Matt 1:6; Luk 3:31. Han är därmed en broder.]

16 Dock (detta gäller), han ska inte samla hästar i mängd åt sig [Jes 2:7-9], inte heller få folket att återvända till Egypten för att skaffa många hästar [1 Kung 10:26]. Som Herren (Jahveh) med betoning har sagt till er: ”Ni ska aldrig mer gå tillbaka denna väg.”

17 Inte heller ska han ta sig många hustrur, för att hans hjärta inte ska vända sig bort [tappa fokus på Herren – här är Salomo ett tragiskt exempel, se 1 Kung 11:1-13]. [2 Mos 34:16; 5 Mos 7:3]

Inte heller ska han samla stora mängder silver och guld till sig själv [1 Kung 10:14-25]. [Det är inte hästarna, silvret eller guldet i sig som är problemet, utan myckenheten av dessa rikedomar och risken att då förtrösta mer på dessa än på Gud, se Matt 6:33.]

18 Det ska vara så att när han sitter på tronen i sitt kungarike, ska han skriva ner åt sig själv en kopia av denna undervisning (instruktion; hebr. Torah – de fem Moseböckerna) i en egen bok, från den [originalet] som finns hos prästerna, leviterna. 19 Den ska [alltid, ständigt] vara med honom och han ska läsa i den varje dag hela sitt liv, så att han lär sig att frukta (vörda) Herren sin Gud (Jahveh Elohim) för att kunna hålla (följa, lyda) alla de ord som finns i denna undervisning och hålla sig till förordningarna [hebr. chuqim – förordningar, ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta oföränderliga lagar] och göra (genomföra) dem. 20 Då blir inte hans hjärta upphöjt över hans bröder och han viker inte av från budorden (de tydliga befallningarna), varken till höger eller till vänster. Till slut kan det göra hans dagar fler i hans kungarike, hans och hans barns, mitt i Israel. [2 Sam 7:16]

[Israels kung får inte diktera sina egna lagar som andra kungar utan måste lyda och underordna sig Guds undervisning och instruktioner! Detta är en beskrivning även på Jesus som inte gör något som Fadern inte har talat om för honom, se Matt 5:17; Joh 8:28-29.]

18

Leviternas arvedel

1 Prästerna, leviterna – alla av Levi stam, ska inte ha någon arvedel med Israel. De ska äta av Herrens (Jahvehs) eldsoffer och hans arvedel. 2 De ska inte ha något arv bland sina bröder [4 Mos 26:62; Jos 13:14; 14:4-5; 21]. Herren (Jahveh) är deras arvedel, så som han har talat till dem [5 Mos 10:9; 2 Mos 32:25-29; Jos 18:7].

Prästernas arvedel

3 Detta ska vara prästernas legala del från folket, från dem som offrar ett offer, om det är en oxe eller får, som de ska ge till prästen – skuldran, de två käkbenen och magen. 4 Förstlingsfrukten av deras säd, av deras vin och av deras olja och det första av ullen från deras får ska de ge till dem. 5 För Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har utvalt dem från alla stammar till att stå och betjäna i Herrens (Jahvehs) namn, honom (Levi) och hans söner för evigt [5 Mos 33:8-11].

Rörelsefrihet för leviter

6 Och när en levit kommer från någon av dina portar [dina städer med murar] i hela Israel där han bor, och kommer av egen vilja (sin själs önskan) till platsen som Herren (Jahveh) ska utvälja [5 Mos 12:4-7], 7 då ska han betjäna i Herrens (Jahvehs) sin Guds (Elohims) namn, som alla hans bröder leviterna gör som står där inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 8 De ska ha samma del (lika stora portioner) att äta, oberoende av deras fäders ägodelar.

Profeter – gör inte som andra länder

9 När du kommer in i det land som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig, ska du inte lära dig att göra efter dessa folks styggelser (avskyvärda seder). 10 Man ska hos dig inte finna någon som låter sin son eller dotter gå genom eld [5 Mos 12:30-31], någon som använder spådom [2 Mos 7:11; Hes 21:21], en siare eller en trollkarl eller en magiker. 11 Ingen som utför andebesvärjelser, inget medium som frågar förtroliga andar [demoner som förställer sig och talar för den döde], spiritist (spåman) eller en som kallar på döda andar [1 Sam 28]. 12 Vemhelst som gör dessa ting är en styggelse för Herren (Jahveh) och på grund av dessa styggelser driver Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ut dem från ditt ansikte (ut ur din åsyn). 13 Du ska vara helhjärtad (uppriktig, fullkomlig) med (tillsammans med) Herren (Jahveh) din Gud (Elohim).

[Ordet för uppriktig är tamim. Huvudbetydelsen är att vara hel, fulltalig, utan någon brist. När ordet används om Gud beskriver det hans helhet och felfrihet. När det används om människor beskriver det inte någon som är helt utan synd, utan någon som är ärlig och har integritet där ord och handlingar hör ihop. Någon som är en hel människa med allt vad det innebär, det finns inga dolda rum, baktankar eller något gömt. Här används inte pnei inför någons ansikte, utan im vars betydelse är tillsammans med. Samma ord används t.ex. i 5 Mos 20:1 om att inte känna oro eftersom Gud ”är med dig”. Här antyds att det bara är i vandringen tillsammans med Herren som detta fullkomliga tillstånd kan erhållas, se även Matt 5:48.]

14 Dessa länder, som du ska besätta (inta), lyssnar till siare och till spåmän. Men Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har inte tillåtit dig att göra sådant.

15 Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), ska låta en profet uppstå åt dig bland ditt folk, av dina bröder, en som är lik mig [Mose]. Lyssna på honom. [Jesus är denna profet, han uppfyllde denna profetia 1 500 år senare, se Apg 3:22-23; 7:37.] 16 Det var om detta du [Israels folk] bad Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), när ni var församlade vid [berget] Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg, se 5 Mos 1:6]. Du sa: ”Jag vill inte höra Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohim), röst igen, och denna väldiga eld vill jag inte mera se, för då kommer jag att dö.”

17 Herren (Jahveh) sa till mig: ”Vad de talar är riktigt. 18 Jag ska låta en profet uppstå åt dem bland deras bröder, en som är lik dig, och jag ska lägga mina ord i hans mun, och han ska tala till dem allt vad jag befaller honom. 19 Och det ska ske att vemhelst som inte lyssnar till mina ord som han ska tala i mitt namn, av honom ska jag utkräva det. 20 Men den profet som talar ett förmätet ord i mitt namn, som jag inte har befallt honom att tala eller som talar i namnet av andra gudar, den profeten ska dö.” 21 Och om du säger i ditt hjärta: ”Hur ska jag veta om det är ett ord som Herren (Jahveh) inte har talat”? 22 När en profet talar i Herrens (Jahvehs) namn, om det inte sker och går i uppfyllelse, är det något som Herren (Jahveh) inte har talat. Profeten har talat förmätet, du ska inte vara rädd för honom.

19

Liv och död (19:1-22:8)

(Jos 20:1-9)

Fristäderna

(Jos 20:1-9)

[Tre fristäder hade redan etablerats öster om Jordanfloden. Nu ges instruktioner om tre städer: Kedesh, Hebron och Shechem, se Jos 20:7.]

1 När Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) omintetgör (bokstavligt hugger bort) nationerna, vars länder Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig, och du då övervinner dem och bosätter dig i deras städer och i deras hus, 2 då ska du avskilja tre städer i mitten av ditt land, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig för att inta. 3 Du ska iordningställa dina vägar (göra dem farbara) och dela upp landet, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) låter dig ärva, i tre delar med gränser så att alla som (av misstag) dräper en människa kan fly dit.

4 Detta gäller en mandråpare som ska fly dit och leva [2 Mos 21:13-14; 4 Mos 35:6-34; Jos 20]. Vemhelst som råkar döda sin granne utan uppsåt (av misstag, olyckshändelse) och inte hatade honom dessförinnan, 5 som när en man går till skogen med sin granne för att hugga ved och hans hand riktar ett slag med yxan för att hugga ner trädet och yxhuvudet lossnar från skaftet och träffar hans granne så att han dör, då ska han fly till en av dessa (tre) städer och leva. 6 För att inte blodshämnaren (ordagrant: återlösaren av blod – hebr. gaal ha-adam) ska jaga dråparen med vrede i sitt hjärta (när hans känslor svallar över) och övermanna honom, eftersom vägen är lång [till den närmsta fristaden], och ge honom ett dödligt slag [i stundens hetta ta lagen i egna händer], när han inte förtjänar att dö eftersom det inte fanns något hat till honom [osämja mellan dråparen och offret innan olyckan]. 7 Därför befaller jag dig och säger: ”Du ska avskilja tre städer åt dig.”

8 Om Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) utökar dina gränser, så som han svurit till dina fäder, och ger dig hela det land som han har talat att [han ska] ge till dina fäder, 9 om du håller alla hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) så att du gör dem, som jag har befallt (hebr. tsavah) denna dag, att älska Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) och alltid vandra på hans stigar, då ska du lägga till (addera) ytterligare tre städer vid sidan om (utöver) dessa tre städer, 10 så att oskyldigt blod inte spills mitt i ditt land, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig som arvedel, och blodet kommer över dig.

11 Men om någon man hatar sin granne och ligger i bakhåll för honom och reser sig mot honom och slår honom så att han dör och sedan flyr till en av dessa städer, 12 då ska de äldste i staden sända efter och hämta honom därifrån och ge honom till blodshämnaren så att han kan dö. 13 Dina ögon ska inte beklaga honom [ingen nåd ska visas mot den skyldige mördaren, anledningen är att människan är Guds avbild, se 1 Mos 1:27; 9:6], istället ska du rena Israel från skulden för oskyldigt blod för att det ska gå väl för dig.

Gränsstenar

14 Du ska inte flytta på din grannes råmärke som har funnits där sen gamla (urminnes) tider i ditt arv [5 Mos 27:17; Job 24:2-4; Ords 23:10-11; Hos 5:10]. Det markerar vad du ska ärva i landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig för att inta (besätta).

Vittnesmål

15 Ett vittne ska inte stå upp mot en man för någon missgärning eller för någon synd, oavsett i vad han har syndat. Över munnen på två vittnen eller över munnen på tre vittnen ska ett ärende bevisas (vara giltigt). 16 Om ett orättfärdigt vittne står upp mot en man för att lägga fram ett förvrängt vittnesmål mot honom, 17 då ska båda männen, som har kontroversen mellan sig, ställa sig inför Herrens (Jahvehs) ansikte framför prästerna och domarna som ska finnas i de dagarna. 18 Domarna ska noga undersöka och se om vittnet är ett falskt vittne och har vittnat falskt mot sin broder, 19 sedan ska de göra mot honom som han hade föreslagit att det görs mot hans broder. Så ska du ta bort ondskan från din mitt. 20 De som är kvar ska höra och frukta och ska inte vidare göra sådana onda ting i din mitt. [De ska ta varning av händelsen.] 21 Ditt öga ska inte beklaga, liv för liv (själ för själ), öga för öga, tand för tand, hand för hand, fot för fot. [2 Mos 21:24-25; 3 Mos 24:17-20]

20

Krigslagar – avlägsna fiender

1 När du drar ut för att strida mot dina fiender, och du ser hästar och vagnar och människor som är fler än du själv, ska du inte vara rädd för dem. För Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), som förde dig upp ur Egyptens land, är med dig. 2 Det ska ske när ni närmar er striden att prästerna ska stiga fram och tala till folket, 3 och säga till dem: ”Hör Israel, ni närmar er dagen för strid mot era fiender, låt inte era hjärtan tappa modet. Frukta inte (var inte rädda), bli inte oroliga och förfäras inte av dem, 4 för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) är han som går med dig för att strida mot dina fiender för att frälsa (rädda) dig.” 5 Och generalerna ska tala och säga till folket:

[Undantag från krigstjänst:]

”Vilken man finns bland er som har byggt ett nytt hus,

och inte invigt det?

Låt honom vända om och gå tillbaka till sitt hus,

annars kanske han dör i striden och en annan man inviger det.

6 Och vilken man finns bland er som har planterat en vingård,

men inte ätit dess frukt?

Låt honom vända om och gå tillbaka till sitt hus,

annars kanske han dör i striden och en annan man äter dess frukt.

7 Och vilken man finns bland er som har trolovat sig med en kvinna,

men inte tagit henne till hustru?

Låt honom vända om och gå tillbaka till sitt hus,

annars kanske han dör i striden och en annan man tar henne.” [En liknande lag finns i 5 Mos 24:5 som friställer en nygift man under ett år för hans frus skull.]

[Rabbiner lär utifrån denna ordning att en man först ska ordna en bostad och ha ett arbete (plantera en vingård) innan han gifter sig.]

8 Och generalerna ska vidare tala till folket och säga:

”Vilken man finns hos er som är ängslig och räddhågad?

Låt honom vända om och gå tillbaka till sitt hus,

annars kan hans bröders hjärtan smälta (börja bli räddhågsna) som hans hjärta.”

9 Och det ska ske när generalerna har slutat att tala till folket att härens kaptener ska utses som ledare för folket.

10 När du närmar dig en stad för att strida mot den, då ska du förkunna frid (shalom) till den. 11 Om staden svarar dig med frid (shalom) och öppnar sina portar för dig, då ska allt folk som finns därinne bli dina tvångsarbetare (skattskyldiga) och de ska betjäna dig. 12 Om de inte vill ingå fred med dig utan vill strida mot dig, då ska du belägra dem. 13 När Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dem i din hand, då ska du slå varje man därinne med din svärdsegg (döda alla män), 14 men kvinnorna och de små (spädbarn, koltbarn) och boskapen och allt som finns i staden, även allt tillspillogivet därinne, ska du ta som byte åt dig och du ska äta det du plundrat från dina fiender som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig. 15 Så ska du göra mot alla städer (befästa städer med mur – hebr. ir) som är långt bort från dig, som inte tillhör dessa folks städer.

Krigslagar för folken i Kanaans land

16 Dessa städers befolkning som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig som ett arv, där ska du inte låta något som andas få leva [du ska döda allt levande både människor och boskap]. 17 Du ska i grund förgöra dem:

hettiterna och amoréerna,

kanaanéerna och perisséerna,

hivéerna och jevusiterna

som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har befallt dig [Jos 6:17], 18 så att de inte lär dig att följa alla deras styggelser som de har gjort med sina gudar (elohim), så att du syndar mot Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). 19 När du belägrar en stad en längre tid, då du strider mot den för att inta den, ska du inte fördärva dess träd genom att slunga en yxa mot dem, för du ska äta av dem [trädens frukt] och du ska inte hugga ner dem, för fältets träd är väl inte en människa så att du behöver belägra det? 20 Bara de träd som du vet är träd som man inte använder till mat, dem kan du fördärva och hugga ner så att du kan bygga belägringsvallar mot staden som du strider med till dess att den faller.

21

Lagar för olösta mordfall

1 Om någon hittas död i landet, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig för att besitta (inta), liggandes på fältet och det är okänt hur han har blivit slagen. 2 Då ska de äldste och dina domare träda fram och de ska mäta avståndet till städerna som finns runt omkring honom som dödats. 3 Och det ska ske att den stad som är närmast mannen som dödats, de äldste i den staden ska ta en kviga från sin hjord som inte har använts till arbete och som inte har gått i något ok. 4 De äldste i den staden ska föra ner kvigan till en djup dal, som varken plöjs eller besås och där i dalen ska de bryta nacken av kvigan. 5 Och prästerna, Levis söner, ska komma dit, de som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har utvalt att betjäna honom, och de ska välsigna Herrens (Jahvehs) namn och i enlighet med deras ord ska alla tvister och alla bråk (konflikter, här används ett ord som ordagrant betyder att bli slagen) avgöras. 6 Och alla äldste i staden, som är närmast den döda mannen, ska tvätta sina händer över kvigan vars nacke de har brutit i dalen. 7 Och de ska tala och säga:

”Våra händer har inte spillt detta blod, inte heller har våra ögon sett det. 8 Förlåt Herre (Jahveh) ditt folk Israel, som du har återlöst, och tillåt inte [skulden av] oskyldigt blod att vara kvar mitt bland ditt folk Israel”. Så ska blodet förlåtas dem [i den staden]. 9 Så ska du ta bort [skulden för] oskyldigt blod från din mitt, när du gör det som är rätt i Herrens (Jahvehs) ögon.

Giftermål med en tillfångatagen kvinna

10 När du går vidare för att strida mot dina fiender och Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dem i dina händer och du för bort dem som fångar, 11 och ser en vacker kvinna bland fångarna och upptänds av åtrå till henne, så att du vill ta henne till hustru, 12 då ska du föra hem henne till ditt hus och hon ska raka sitt huvud och klippa sina naglar, 13 och hon ska ta av sig sin fångdräkt och ska stanna i ditt hus och sörja sin far och sin mor en hel månad (dagarna av ett helt månvarv). Sedan kan du gå in till henne och bli hennes make och hon ska bli din kvinna. 14 Och det ska ske att om du inte finner tillfredsställelse i henne, då ska du låta henne gå vart hon vill, men du får inte sälja henne för pengar. Du ska inte behandla henne som en slav, för att inte förnedra henne.

Den förstföddes rätt

15 Om en man har två fruar, älskar den ena och hatar den andra [hebreiskt språkbruk för att älska mindre, i jämförelse med den andra] och båda har fött barn åt honom, både den älskade och den hatade, och om den förstfödde sonen tillhör den som han hatar, 16 då ska det vara så att när den dagen kommer då hans söner ska ärva vad han haft, då får han inte göra den älskade hustruns son till förstfödd framför den hatade [mindre älskade] hustruns son, som är den förstfödde. 17 Han ska erkänna den förstfödde, sonen till den hatade hustrun, genom att ge honom en dubbel arvslott av allt han haft, för han är förstlingsfrukten av hans styrka. Förstfödslorätten (hebr. bechorah) tillhör honom.

[ Dubbelt arv – även i språket!

Det hebreiska språket har en intressant detalj som också visar på ett dubbelt arv. Verbet för att vara förstfödd är hebr. bachar. Ordet består av tre bokstäver: Bet, Chet och Resh. De 22 hebreiska bokstäverna (Alef, Bet, Gimel, osv) är också talvärden (1-9, 10-90, 100, 200, 300 och 400). Det som är speciellt med detta bachar är att varje bokstavs numeriska värde är dubbelt så stort som bokstaven före dem i alfabetet. Bet är den andra bokstaven i alfabetet och har talvärdet 2 (den första bokstaven Alef har värdet 1). Chet har värdet 20 (den föregående bokstaven Jod har värdet 10). Resh har värdet 200 (den föregående bokstaven Kaf har värdet 100). Faktum är att bara tre bokstäver uppfyller detta kriterium, och det är dessa tre bokstäver som bildar detta ord!]

En rebellisk son

18 Om en man har en uppstudsig och rebellisk son som inte vill lyssna på sin fars röst och på sin mors röst [båda föräldrarnas röster], och som inte vill lyssna på dem, trots att de tuktar (fostrar, tyglar; är stränga mot) honom, 19 då ska hans far och hans mor ta tag i honom och föra ut honom till de äldste i staden och till dess port (den offentliga platsen i staden) [2 Mos 21:15; 3 Mos 20:9]. 20 De ska säga till stadens äldste: ”Detta är vår uppstudsiga och rebelliska son, han lyssnar inte på vår röst. Han är en frossare och en drinkare.” [Exakt samma ord som används i Ords 23:20-22.] 21 Och stadens alla män ska stena honom med stenar så att han dör. Så ska du ta bort ondskan från din mitt och hela Israel ska höra detta och frukta (ta varning).

Dödsstraff – behandla ändå den döda kroppen med respekt

[Efter ett stycke som har handlat om dödsstraff, se vers 18-21, följer nu instruktioner att behandla kroppen med respekt.]

22 Om en man har begått en synd som är värd döden och han blir dödad och du hänger honom på ett träd, 23 då ska hans kropp inte lämnas kvar i trädet över natten, utan du ska begrava honom samma dag [Jesu kropp togs ner från korset i enlighet med detta bud]. För den som är hängd är en förbannelse (något lätt, en bagatell – hebr. klala) för Gud (Elohim). [Gal 3:13] Du ska inte förorena ditt land som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett till dig som ett arv.

[Trots att klala är det mildaste ordet för förbannelse som finns i bibelhebreiskan och handlar om att vara missunnsam, se ner på någon, vanära eller ta lätt på det hela som en bagatell, så betraktar Gud detta ändå som en stor synd som fördärvar landet med orenhet.]

22

Diverse lagar

1 Om du ser att din broders oxe eller får är på villovägar, ignorera det inte [göm dig inte och låtsas att du inte ser], du ska vara angelägen om (se till) att föra tillbaka dem till din broder [2 Mos 23:4-5]. 2 Om din broder inte är en nära släkting och du inte känner honom, ska du föra dem till ditt hus och de ska vara där till dess din broder kommer och frågar efter dem, då ska du ge tillbaka dem till honom. 3 Så ska du göra med hans åsna, och så ska du göra med hans mantel, och så ska du göra med alla din broders förlorade tillhörigheter, som han har tappat bort och som du har återfunnit, ignorera det inte (du får inte gömma dig själv). 4 Om du ser din broders åsna eller oxe falla på vägen, ignorera det inte [göm dig inte och låtsas att du inte ser], du ska vara angelägen om (se till) att hjälpa honom resa upp det igen.

5 En kvinna ska inte bära manskläder, inte heller ska en man bära kvinnokläder, för den som gör detta är en styggelse för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim).

6 Om ett fågelbo råkar komma i din väg, i något träd eller på marken, med ungar eller ägg, och fågelmamman sitter på ungarna eller på äggen (har ungarna under sina vingar eller ruvar på äggen) ska du inte ta fågelmamman med ungarna. 7 Du ska skicka iväg fågelmamman, men ungarna kan du ta för dig själv, för att det ska gå väl för dig och dina dagar ska bli många.

[Budet att bevara liv är ironiskt nog uppblandat med uppmaning att ta liv. I en kultur som var beroende av jordbruk och slakt av djur för mat, var dödande av djur tillåtet, se 1 Mos 9:2-3. Det ska dock ske med vishet och värdighet, fågelmamman skulle leva för att kunna ge mat även i framtiden. Ordningen här är först rena djur (oxe och får, vers 1), åsnan som var oren (se vers 3-4) och sist vilda fåglar.]

8 När du bygger ett nytt hus ska du göra ett räcke för ditt tak, så att du inte drar blod över ditt hus om någon faller ner därifrån.

[Husen som byggdes hade platta tak som användes för vila, arbete och bön, se t.ex. Dan 6:10; Apg 10:9; Matt 24:7. Det var vanligt att man vistades på taket och därför viktigt att göra vad man kunde för att förebygga olyckor. Rent strukturellt så finns en röd tråd på temat liv/död från dråp (5 Mos 19:1-21:23), ovillighet att rädda liv (5 Mos 22:1-4) och nu oaktsamhet som leder till död här i vers 4-8. Allt sammanfattas i budet ”Du ska inte mörda”, se 2 Mos 20:13; 5 Mos 5:17.]

9 Du ska inte beså din vingård med två sorters (två som inte ska sammanfogas – hebr. kilajim) säd, då förlorar du sädens avskildhet (helighet; dvs sädens särart – hebr. qadash), som du har sått, tillsammans med tillväxten (skörden, avkastningen) i vingården.

[Det förekom att man odlade säd i vingården för att bekämpa ogräs. Men när man gör det så gäller samma regel som på åkern att inte blanda sädesslag av olika sorter på samma åker. Se även 3 Mos 19:19 där också det ovanliga kilajim används, även där i dual-form. Roten kommer från verbet kala som betyder hindra. Den återfinns också i ordet kele som betyder fängelse/separation. Kilajim verkar vara ett specifikt ord som förbjuder sådant som skulle kunna leda till oönskad eller förbjuden korsbefruktning.]

10 Du ska inte plöja med en oxe och en åsna tillsammans. [Om två djur drar plogen gemensamt ska det vara antingen två oxar eller två åsnor, inte en av varje.]

11 Du ska inte bära blandat tyg, ull och linne tillsammans. [När man gör tyg ska det vara rent ylletyg eller rent linnetyg.] 12 Du ska göra åt dig tvinnade tofsar på de fyra hörnen av din klädnad som du täcker dig själv med.

Lagar om äktenskap

13 Om en man tar sig en hustru och går in till henne och hatar henne, 14 och anklagar henne för att vara en lättsinnig kvinna och kallar henne för elaka saker och säger: ”Jag tog denna kvinna och när jag gick in till henne fann jag inte hennes tecken på jungfrulighet”, 15 då ska ungmöns far och hennes mor föra fram tecknen på ungmöns jungfrulighet till de äldste i stadens port. 16 Ungmöns far ska säga till de äldste: ”Jag gav min dotter till denne man som hustru och han hatar henne, 17 och han anklagar henne för att vara en lättsinnig kvinna och säger: ’Jag fann inte i din dotter hennes tecken på jungfrulighet’, men detta är tecknen på min dotters jungfrulighet” och de ska sprida ut plaggen framför de äldste i staden. 18 De äldste i staden ska ta mannen och tukta honom. 19 De ska bötfälla honom med 100 shekel [1,15 kg] silver och ge dem till ungmöns far eftersom han har kallat en jungfru i Israel för elaka saker, och hon ska vara hans hustru och han får inte förskjuta henne i hela sitt liv (ordagrant alla dagar).

20 Men om det är sant att man inte finner ungmöns tecken på jungfrulighet, 21 då ska man föra ut ungmön framför dörren till hennes fars hus, och stadens män ska stena henne med stenar så att hon dör, eftersom hon har gjort lättsinniga saker i Israel och uppfört sig som en sköka i sin fars hus. Så ska du ta bort ondskan från din mitt.

22 Om en man ertappas då han ligger med en gift kvinna som har en make, då ska de båda dö. Mannen som låg med kvinnan och kvinnan. Så ska du ta bort ondskan från Israel. [Joh 8:2-10] 23 Om det finns en ungmö som är en jungfru som är trolovad med en man, och en annan man finner henne i staden och ligger med henne, 24 då ska båda föras ut till stadens port och ni ska stena dem med stenar så att de dör. Ungmön därför att hon inte ropade när hon var i staden och mannen eftersom han har förödmjukat sin nästas hustru. Så ska du ta bort ondskan från din mitt.

25 Men om mannen som finner ungmön som är trolovad ute på fältet, och mannen övermannar henne och ligger med henne, då ska endast våldtäktsmannen (mannen som låg med henne) dö. 26 Mot ungmön ska du inte göra något, för det finns ingenting i ungmön som är värt döden. Utan som när en man reser sig mot sin granne och slår ihjäl honom, så är det också i detta fall, 27 eftersom han fann henne ute på fältet och den trolovade ungmön ropade, men det fanns ingen som kunde rädda henne. [Ingen hörde hennes rop ute på fältet.]

28 Om en man finner en ungmö som är en jungfru som inte är trolovad och övermannar henne och ligger med henne, och man finner dem, 29 då ska mannen som låg med henne ge ungmöns far 50 shekel [575 gram] silver och hon ska vara hans hustru, eftersom han har förödmjukat henne. Han får inte förskjuta henne i hela sitt liv (ordagrant alla dagar). [2 Mos 22:16-17] 30 En man ska inte ta sin fars [tidigare] hustru och ska inte avtäcka sin fars nakenhet. [3 Mos 18:7-8; 20:11]

23

Restriktioner för Guds församling

[Här används hebr. qahal JHVH översatt ”Guds församling”. I den grekiska översättningen Septuaginta används gr. ekklesia (församling). Guds församling här syftar på de som samlas för högtider, gudstjänster och undervisning.]

1 Den som är krossad eller lemlästad i sina privata delar (genitalier) får inte komma in i Guds (Jahvehs) församling. [Den etiopiske finansmannen som Filippus möter var en kastrerad hoveunuck och fick bara beträda den yttre förgården, se Apg 8:26-40.]

2 Ingen som är född i förbjudna relationer (utanför äktenskapet) [ordet används bara här och i Sak 9:6 om ett blandfolk som levde i Ashdod] får komma in i Herrens (Jahvehs) församling. Ända till den tionde generationen ska ingen av hans efterkommande komma in i Herrens (Jahvehs) församling.

3 En ammonit eller moabit får inte komma in i Guds (Jahvehs) församling. Ända till den tionde generationen ska ingen av dem komma in i Herrens (Jahvehs) församling för evigt, 4 eftersom de inte mötte dig med bröd och med vatten på vägen när du kom från Egypten, och eftersom de hyrde Bileam, Beors son från Petor i Aram-Naharaim, emot dig för att förbanna dig. [4 Mos 22-24] 5 Likväl lyssnade inte Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) till Bileam, utan Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) vände förbannelsen till en välsignelse för dig, eftersom Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) älskar dig. 6 Du ska inte söka deras frid (shalom) och inte heller deras välfärd i alla dina dagar för evigt. [Det är inte din sak att välsigna dem eller söka någon form av gemenskap med dem. Men du ska inte heller söka deras ofärd, utan bara låta dem vara.] 7 Du ska inte hata en edomit, för han är din bror (ättlingar till Esau, bror till Jakob/Israel). Du ska inte hata en egyptier eftersom du var en främling i hans land. [På Josefs tid överlevde Guds folk en hungersnöd genom att flytta till Egypten, se 1 Mos 41-42.] 8 Deras barn som är födda i tredje generationen [efter att två generationer levt i Israel] kan komma in i Herrens (Jahvehs) församling.

9 När du drar ut i strid mot dina fiender, ska du hålla dig borta från all slags ondska. 10 Om det finns någon man hos dig som inte är (rituellt) ren av anledningar som råkat drabba honom under natten [3 Mos 15:16], då ska han gå ut utanför lägret, han ska inte komma in i lägret. 11 Men när kvällen kommer ska han bada sig själv i vatten, och när solen har gått ner får han komma in i lägret. 12 Du ska också ha en plats utanför lägret dit du kan gå ut.

13 Och du ska ha en spade bland dina vapen, och den ska du använda när du sätter dig ner utanför (lägret). Du ska gräva med den och lägga tillbaka och täcka över det som har kommit ut ur dig. [Bibeln har en tydlig föreskrift för hygienen runt toalettbesök] 14 För Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) vandrar mitt i ditt läger för att befria dig och ge dig dina fiender framför dig. Därför ska ditt läger vara heligt, så att han inte ser något opassande hos dig och vänder sig bort från dig.

Visa godhet till nödställda

15 Du ska inte lämna ut en slav till hans herre som har flytt från sin herre till dig. 16 Han ska bo med dig, i din mitt, på en plats som han ska välja inom dina portar [i dina befästa städer], där det passar honom bäst. Du ska inte behandla honom illa.

17 Det ska inte finnas någon tempelprostituerad (hebr. qadesah) bland Israels döttrar, inte heller någon tempelprostituerad (hebr. qadesh) bland Israels söner. 18 Du ska inte föra in skökolön eller betalningen för en hund [en manligt prostituerad] i Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) hus på grund av någon ed, för båda dessa är en styggelse för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim).

19 Du ska inte låna ut med ränta till din bror, inte ränta på pengar, inte ränta på mat, inte ränta på någonting som man kan låna ut med ränta. 20 Från en främling kan du ta ränta, men av din broder ska du inte ta någon ränta, för att Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska kunna välsigna dig i allt du använder dina händer till i landet som du går för att inta.

21 När du ska avlägga en ed inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska du inte vara sen att infria den, för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska begära den av dig, annars blir det en synd i dig. 22 Men om du avstår från att avlägga en ed blir det ingen synd i dig. 23 Det som har gått ut över dina läppar (som du har sagt) ska du vara noggrann med att göra, i enlighet med den ed du frivilligt har gett till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), det som du har talat [lovat] med din mun.

24 När du kommer till din grannes vingård får du äta så mycket du vill, men du får inte lägga något i din korg. [Detta påminner om den svenska allemansrätten.] 25 När du kommer till din grannes sädesfält får du plocka ax med din hand, men du får inte använda en skära på din grannes sädesfält. [Detta bud hänvisade Jesus till när lärjungarna plockade ax på sabbaten, se Mark 2:24.]

24

Skilsmässa och omgifte

1 När en man tar en hustru och äktar henne, och det sedan händer att hon inte finner nåd (oförtjänt kärlek) i hans ögon, eftersom han har funnit något opassande (motbjudande; ordagrant: nakenhet) [exakt vad detta innebär är inte helt klart, se 5 Mos 23:14; Matt 19:7] hos henne och skriver ett skilsmässobrev (hebr. sefer kritot) till henne och ger i hennes hand och skickar ut henne ur hans hus, 2 och hon lämnar och går ut ur hans hus och går och blir en annan mans hustru, 3 och den senare mannen hatar henne och skriver ett skilsmässobrev till henne och ger i hennes hand och skickar ut henne ur hans hus, eller om den senare mannen dör, som tog henne till sin hustru, 4 då ska hennes tidigare man som sände iväg henne inte ta henne till hustru igen efter att hon blivit orenad. Det är en styggelse inför Herren (Jahveh) och du ska inte förorsaka att landet syndar, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig som arv.

[Ordet skilsmässa (hebr. kritot) finns inte i singular utan står i feminin plural. Anledningen är att det krävs två för att en skilsmässa ska vara möjlig. Roten kommer från ordet karat som betyder skära, hugga av och dela. Se även Matt 5:31-32; 19:3-9.]

Fler stadgar

5 När en man tar sig en ny hustru ska han inte dra ut med armén, inte heller ska han vara upptagen med något slags yrkesutövande. Han ska vara fri för sitt hus (hushåll) under ett år och ska ägna sig åt sin hustru som han har tagit. [5 Mos 20:7]

6 Ingen man ska ta kvarnen eller den övre kvarnstenen (ordagrant: ryttaren) som pant, då tar han en mans liv som pant.

7 Om en man blir påkommen med att stjäla från sin broder bland Israels söner, och han behandlar honom som en slav och säljer honom, då ska tjuven dö. Så ska du ta bort ondskan från din mitt. [2 Mos 21:16] 8 Ge akt på sjukdomen (plågan) spetälska och lyssna mycket noga och gör allt i enlighet med det som prästerna och leviterna ska undervisa er om [3 Mos 13:2], som jag har befallt dem, det (som prästerna säger) ska ni observera och göra. 9 Kom ihåg vad Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) gjorde med Mirjam längs vägen när ni drog ut från Egypten [4 Mos 12:10].

[Det hebreiska ordet lepra (hebr. tsaraat) är en generell term för olika sorters hudsjukdomar som sprider sig. Det är en sorts mögel. De flesta bibelforskare anser att det inte är den spetälska som finns i dag som även kallas lepra eller Hansens sjukdom. Anledningen till att det ofta översätts till spetälska är att båda sjukdomarna påverkar huden. Rabbinerna menar också att det är en sjukdom som i första hand handlar om vårt tal. Mirjam drabbades av spetälska när hon talade illa om sin bror Mose, se 4 Mos 12.]

10 När du lånar till din granne, vilken sorts lån som helst, ska du inte gå in i hans hus för att ta en pant. 11 Du ska stanna utanför och mannen som du lånar till ska komma ut med panten till dig. 12 Om det är en fattig man ska du inte sova med hans pant, 13 du ska vara noga med att ge honom panten när solen går ner, så att han kan sova med sin mantel och välsigna dig, och det ska räknas dig till rättfärdighet inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim).

14 Du ska inte förtrycka en inhyrd tjänare som är fattig och behövande, oavsett om han är en av dina bröder eller en främling som är i ditt land inom dina portar. 15 Samma dag ska du ge honom hans lön [Matt 10:10; Luk 10:7], solen ska inte gå ner över det, för han är fattig och sätter sitt hjärta över det (hans förtröstan och hopp står till den lön han kan få) för att han inte ska ropa mot dig till Herren (Jahveh) och det blir synd i ditt liv.

16 En far ska inte dödas för sitt barns skull, inte heller ska ett barn dödas för sin fars skull. Var och en ska dödas för sina egna synder [Jer 31:29-30; Hes 18:1-4].

17 Du ska inte förvanska rätten för främlingen eller den faderlöse, och inte ta en änkas kläder som säkerhet för ett lån [se vers 10-13]. 18 Kom ihåg att du själv en gång var slav i Egypten och att Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), befriade dig därifrån. Därför befaller jag dig att göra allt detta.

19 När du skördar din åker och glömmer kvar en kärve på åkern, ska du inte gå tillbaka för att hämta den. Den ska tillhöra främlingen (invandraren), den faderlöse och änkan. Då ska Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), välsigna dig i allt du företar dig (alla dina händers verk). [Rut 2] 20 När du slår ner dina oliver, ska du inte sedan söka igenom grenarna. Det som finns kvar ska tillhöra främlingen, den faderlöse och änkan. 21 När du plockar druvorna i din vingård, ska du inte göra någon efterskörd. Det som finns kvar ska tillhöra främlingen, den faderlöse och änkan. 22 Kom ihåg att du själv en gång var slav i Egyptens land. Därför befaller jag dig att göra allt detta. [2 Mos 23:11; 3 Mos 19:9-10; 23:22]

25

1 Om det finns en konflikt mellan några män och de kommer under dom, och domaren dömer dem genom att bekräfta den rättfärdige och fördöma den onde, 2 då ska det ske att om den onde förtjänar att bli slagen, ska domaren tvinga honom att lägga sig ner och bli slagen framför hans (domarens) ansikte med det antal slag som ondskan förtjänar. 3 Fyrtio slag kan han ge honom, inte fler, annars om du ger fler och slår honom med många slag, blir din broder vanhedrad inför dina ögon. 4 Du ska inte binda för munnen (sätta munkorg) på oxen när han tröskar din säd. [Oxen ska få äta av säden om han vill, citeras av Paulus i 1 Kor 9:9 och 1 Tim 5:18.]

Leviratäktenskap

5 Om bröder bor tillsammans och en av dem dör och inte har några barn. Då ska hustrun till den döde inte bli bortgift med någon som inte är av hans släkt. Hennes mans bror ska gå in till henne och ta henne som hustru och fullfölja sitt ansvar som makens bror för henne. [Detta kallas leviratäktenskap och är vad Boaz gör för Rut och Noomi i Ruts bok, se även 1 Mos 38 med Juda och Tamar.] 6 Och det ska ske att den förstfödda som hon föder ska ta namnet från hans bror som dog, så att hans namn inte blir utrotat från Israel. 7 Om mannen inte vill ta sin brors hustru, då ska broderns hustru gå upp till de äldste i stadens port och säga: ”Min mans bror vägrar att resa upp sin brors namn i Israel, han vill inte fullfölja sitt ansvar som bror till min make för mig”. 8 Då ska stadens äldste kalla på honom och tala med honom. Om han håller fast och säger: ”Jag vill inte ta henne”, 9 då ska hans brors hustru gå fram till honom, inför ögonen på de äldste, och ta av skon från hans fot och spotta honom i ansiktet och hon ska svara honom och säga: ”Så gör man mot den man som inte bygger upp sin broders hus”. 10 Hans namn (öknamn) i Israel ska vara ”hans hus som har förlorat sin sko”.

Olika grupper

[Detta stycke hör tematiskt ihop med 5 Mos 23:1-14]

11 När två män slåss med varandra och hustrun till den ene kommer nära för att rädda sin make ur den andres hand som slår honom, om hon då tar fram sin hand och rör hans genitalier (bokstavligt det som väcker skam), 12 då ska hennes hand huggas av. Dina ögon ska inte ha något medlidande.

13 I din väska ska du inte ha olika vikter, en stor och en liten. [Ordagrant: ”sten och sten”.] 14 I ditt hus ska du inte ha olika efa-mått, ett stort och ett litet. [Ordagrant: ”efa och efa”; en efa var ett volymmått på 22-36 liter.] 15 En felfri och rättvis vikt (sten) ska du ha och ett felfritt och rättvist efa-mått ska du ha, så att dina dagar blir många i landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger till dig. 16 För den som gör sådana ting, den som handlar orättfärdigt, är en styggelse för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). [3 Mos 19:35-37; Ords 11:1; Hes 45:10-12; Amos 8:5; Mika 6:10-12]

17 Kom ihåg vad Amalek gjorde mot dig på vägen, när du drog upp från Egypten [2 Mos 17:8-16], 18 hur han mötte dig på vägen och förgjorde eftertruppen (slog dig bakifrån; ordagrant: ”skar av svansen”), hur han gjorde alla svaga och kraftlösa i slutet på ditt tåg (eftertrupp; ”svansen”) när ni var utmattade, och han fruktade (vördade) inte Gud (Elohim). 19 Därför ska det vara så: När Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig ro från alla dina fiender runtomkring i det land som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig som ett arv för att besitta (inta) det, då ska du fullständigt utradera minnet av Amalek under himlarna (ordagrant: ”från under himlarna”). Glöm inte detta!

[Utplånandet av minnet av amalekiterna beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna, se 2 Mos 17:14. Saul glömde, se 1 Sam 15, men amalekiterna (även kallade agagiterna) mötte sitt öde i slutet på Esters bok, se Est 3:1; 9:10.]

26

Förstlingsfrukt

(2 Mos 23:19; 4 Mos 18:12-13; 5 Mos 12:6; 14:28-29)

1 Och det ska ske när du kommer in i det land som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig som arv och intar det och bosätter dig där, 2 att du ska ta det första av all frukt från marken,

som du ska bärga från marken som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ger dig, och du ska lägga det i en korg och du ska gå till den plats som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska utvälja för att hans namn ska bo där, 3 och du ska komma till prästen som ska finnas i de dagarna och säga till honom: ”Jag berättar (bekänner) idag inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) att jag har kommit till det land som Herren (Jahveh) med ed lovade våra fäder att ge oss”. 4 Och prästen ska ta korgen ur din hand och sätta ner den framför Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) altare. 5 Sedan ska du tala och säga inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim):

”En kringvandrande aramé var min far [Jakob var stamfader; han bodde länge i Syrien, se 1 Mos 29-32; Hos 12:12] och han gick ner till Egypten. Han vistades där med en liten skara, och där blev han ett stort och mäktigt och talrikt folk.

6 Egyptierna behandlade oss illa och plågade oss och lade på oss tungt slavarbete.

7 [Kiasmens centrum:]

Och vi ropade till Herren (Jahveh) våra fäders Gud (Elohim)

och Herren (Jahveh) hörde vår röst och såg vår plåga och vårt slit och vårt förtryck.

8 Och Herren förde oss upp, ut ur Egypten med mäktig hand och med en utsträckt arm och med stor bävan (ordet här är gemensamt med myrra, bitter och usel men även uppror) och med tecken och under.

9 Han har fört oss till denna plats och gett oss detta land, ett land som flyter av mjölk och honung.

10 Och nu, se – jag har tagit med det första av landets frukt som du Herre (Jahveh) har gett mig.” Och du ska sätta ner det inför Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ansikte och tillbe (böja dig, inta en ödmjuk position) inför Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ansikte. 11 Och du ska fröjda dig i allt det goda som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett till dig och till ditt hus (ditt hushåll, din familj), du och leviten och främlingen som är i din mitt.

Tionde vart tredje år

12 När du har fullbordat tiondegivandet och allt tionde av din avkastning i det tredje året, som är det år då du ska ge tionde, och har gett det till leviten, till främlingen, till de faderlösa och till änkan så att de kan äta inom dina portar [alla städer med murar] och bli tillfredsställda, 13 då ska du säga inför Herren (Jahveh) din Gud (Elohim):

”Jag har lagt undan det heliga och tagit ut det ur mitt hus och gett det till leviten och till främlingen, till de faderlösa och till änkan enligt alla dina befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som du har befallt (hebr. tsavah) mig, jag har inte överträtt något av dina budord, inte heller har jag glömt dem. 14 Jag har inte ätit av det i min sorg, jag har heller inte lagt undan något av det som är (rituellt) orent och inte givit av det för någon död. Jag har lyssnat till Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohims) röst och jag har gjort enligt allt som du har befallt mig. 15 Se ner från din heliga boning, från himlarna, och välsigna ditt folk Israel och landet som du har gett oss, som du gav din ed till våra fäder, ett land som flyter av mjölk och honung.”

Följ Herrens bud

16 Denna dag befaller Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) dig att följa dessa förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och påbud (bindande juridiska beslut). Du ska därför vara noga med att göra (fullgöra, hålla) dem av hela ditt hjärta (helhjärtat) och med hela din själ (hela din varelse). 17 Du har idag erkänt att Herren (Jahveh) är din Gud (Elohim) och att du ska vandra på hans vägar och hålla hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och budord (klara tydliga befallningar) och påbud (bindande juridiska beslut) och lyssna till hans röst. 18 Och Herren (Jahveh) har idag erkänt (bekräftat) att du ska vara hans egen dyrbara skatt, som han talade till [lovade] dig, för att du ska hålla alla hans budord (klara tydliga befallningar), 19 och han ska göra dig hög (stor) över alla andra nationer som han har skapat, i lovprisning, och i namn, och i härlighet, och du ska vara ett heligt folk åt Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) såsom han har talat.

27

Välsignelser och förbannelser (kap 27-28)

[Kapitel 27-34 är det femte och det sista stora avsnittet i Femte Moseboken. Här finns de avslutande orden och uppmaningarna från Mose till folket och den avslutas med hans död. Den består av sju sektioner där den centrala är vädjan att lyda Gud, se 5 Mos 30:11-12.]

1 Mose och Israels äldste befallde folket och sa: ”Håll (vakta, skydda) alla befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot), som jag har befallt (hebr. tsavah) er idag.

2 Och på den dagen då du ska gå över Jordan till landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig, ska du sätta upp stora stenar åt dig och vitkalka dem med kalk. [Kalk och vitkalka är ovanliga ord som används här och i vers 4, de fungerar som ett inclusio för vers 3.]

3 Och du ska skriva på dem alla ord i denna undervisning när du har gått över, för att du ska gå in i landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) gett dig, ett land som flyter av mjölk och honung som Herren (Jahveh), dina fäders Gud (Elohim), har talat till [lovat] dig.

4 Och det ska ske när du har gått över Jordan att du ska sätta upp dessa stenar, som jag har befallt dig om idag, på berget Ebal och du ska vitkalka dem med kalk.

5 Och där ska du bygga ett altare till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), ett altare av stenar. Du ska inte lyfta något järnverktyg över dem (inte bearbeta stenarna med järn). 6 Du ska bygga Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) altare med ohuggna stenar och du ska offra brännoffer på det till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). 7 Och du ska offra shalomoffer [ett gemenskapsoffer som alla i familjen åt tillsammans, se 3 Mos 7:11-21] och äta där och du ska fröjda dig inför Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ansikte.

8 Och du ska skriva på stenarna alla undervisningens ord mycket tydligt (med lättläst skrift).”

9 Och Mose och prästerna och leviterna talade till hela Israel och sa: ”Var tyst och lyssna Israel! – Denna dag har ni blivit ett folk som tillhör (ägs av) Herren (Jahveh) er Gud (Elohim). 10 Ni ska därför lyssna till Herren (Jahveh) er Guds (Elohims) röst och göra hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och hans förordningar (ordagrant: saker inristat) som jag befaller (hebr. tsavah) er denna dag.”

Förbannelser från Ebal

11 Och Mose befallde folket samma dag och sa:

12 Dessa [sex stammar] ska stå på berget Gerizim [nuvarande Jebel-et-Tur, till söder] och välsigna folket när ni har gått över Jordan:

Simeon (Shimon) och

Levi och

Juda (Jehoda) och

Isaskar (Jisashchar) och

Josef och

Benjamin (Binjamin).

13 Och dessa [sex stammar] ska stå på berget Ebal [nuvarande Imad-el-Deen, åt norr] för förbannelsen:

Ruben (hebr. Reoven) [den äldste; Leahs förstfödde];

Gad och Asher [vars mor var Zilpah – Leahs tjänstekvinna] och

Sebulon (hebr. Zevolun);

Dan och Naftali [vars mor var Bilhah – Rakels tjänstekvinna].

14 Och leviterna ska tala och säga till alla män i Israel med en hög och ljudlig stämma (röst) [nu följer tolv stycken förbannelser]:

15 ”Förbannad är den man som gör en skuren eller gjuten avgud, en styggelse för Herren (Jahveh), ett arbete av en hantverkares hand, och sätter upp den i hemlighet.” [2 Mos 20:2-3]

Och hela folket ska svara och säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

16 ”Förbannad är den man som vanärar sin far och sin mor.” [2 Mos 20:12]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

17 ”Förbannad är den man som flyttar sin grannes landmärke.” [5 Mos 19:14; Job 24:24; Ords 23:10-11; Hos 5:10]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

18 ”Förbannad är den man som låter den blinde gå vilse på vägen.” [3 Mos 19:14]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

19 ”Förbannad är den man som förvränger rätten för främlingen, den faderlöse och änkan.”

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

20 ”Förbannad är den man som ligger med sin fars hustru [styvmor],

för det är att blotta hans fars vinge [hörntofs – auktoritet, se 1 Sam 24:1-7].” [3 Mos 18:7-8; 20:11]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

21 ”Förbannad är den man som ligger med någon form av djur.” [2 Mos 22:19; 3 Mos 18:23; 20:15]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

22 ”Förbannad är den man som ligger med sin syster,

hans fars dotter eller hans mors dotter.” [3 Mos 18:9, 11; 20:17]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

23 ”Förbannad är den man som ligger med sin svärmor.” [3 Mos 18:17; 20:14]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

24 ”Förbannad är den man som slår sin granne i hemlighet.”

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

25 ”Förbannad är den man som tar en muta för att dräpa en oskyldig person.” [3 Mos 23:8]

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

26 ”Förbannad är den man som inte bekräftar orden i denna undervisning

genom att göra (hålla, efterleva) dem.”

Och hela folket ska säga: ”Amen” (det är sant, låt det ske så).

28

Välsignelser

1 Och det ska ske, om du lyssnar uppmärksamt på Herrens (Jahvehs) din Guds (Elohims) röst, så att du håller (vaktar, skyddar) alla hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) dig denna dag, för att Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska sätta dig högt över alla folk på jorden. 2 Och alla dessa välsignelser ska komma över dig och multipliceras (mångfaldigas) över dig, om du lyssnar till Herrens (Jahvehs) din Guds (Elohims) röst:

3 Välsignad ska du vara i staden

och välsignad ska du vara på fältet.

[Dessa två platser beskriver ekonomi – handel och agrikultur; välsignelsen gäller oavsett yrke.]

4 Välsignad ska din livmoders frukt vara [dina barn],

och din marks frukt

och din boskaps frukt, nötboskapens mångfald (tillväxt i antal)

och de unga i din flock (det blir många lamm och killingar).

5 Välsignad ska din korg vara och ditt baktråg.

6 Välsignad ska du vara när du kommer in (din ingång)

och välsignad ska du vara när du går ut (din utgång).

[Denna sexfaldiga välsignelse har sin motsats i vers 16-19.]

7 Herren (Jahveh) ska slå dina fiender som reser sig upp mot dig inför dig (framför ditt ansikte), de ska dra ut mot dig på en väg och ska fly på sju vägar inför dig (framför ditt ansikte). [Som t.ex. vid Jeriko, se Jos 6-7.]

8 Herren (Jahveh) ska befalla välsignelsen att vara med dig i dina lador och i allt som du sätter din hand till, och han ska välsigna dig i landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) gett dig.

9 Herren (Jahveh) ska etablera (grunda, stadfästa) dig som ett heligt folk till sig själv (som sin ägodel), såsom han har gett sin ed till dig [2 Mos 19:6], om du håller (vaktar, skyddar) alla Herrens (Jahvehs) din Guds (Elohims) budord (tydliga befallningar – hebr. mitzvot), och vandrar på hans vägar. 10 Och alla jordens folk ska se att Herrens (Jahvehs) namn är utropat (proklamerat) över dig, och de ska respektera (frukta, vörda, högakta) dig. 11 Och Herren (Jahveh) ska göra dig överflödande (låta dig ha med god råge, rikligt, mer än vad som kan härbärgeras) i allt gott, i din livmoders frukt, och i din boskaps frukt, och i din marks frukt, i landet som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) gett sin ed till dina fäder att ge dig [1 Mos 12:1-3].

12 Herren (Jahveh) ska öppna för dig sin goda skattkammare – himlarna, till att ge dig landets regn i sin tid (rätt årstid) och till att välsigna alla dina händers verk (arbete), och du ska låna ut till många folk, men du (själv) ska inte låna av någon. 13 Och Herren (Jahveh) ska göra dig till huvud och inte till svans, och du ska vara över och inte under, om du lyssnar till Herrens (Jahvehs) din Guds (Elohims) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot), som jag befaller (hebr. tsavah) dig idag så att du håller (vaktar, skyddar) och gör (handlar, agerar) efter dem. 14 Och du ska inte vika av från något (bokstavligt från alla) av de ord som jag befaller dig denna dag, varken till höger eller till vänster, och gå efter andra gudar och följa dem.

Förbannelser för olydnad

15 Det kommer att ske om du inte vill lyssna till Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) röst och hålla (vakta, skydda, bevara) alla befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som jag befallt (hebr. tsavah) dig denna dag, då ska dessa förbannelser drabba (ta över) dig:

16 Förbannad ska du vara i staden

och förbannad ska du vara på fältet.

17 Förbannad ska din korg vara och ditt baktråg.

18 Förbannad ska din livmoders frukt vara [dina barn],

och din marks frukt,

nötboskapens mångfald (ingen tillväxt i antal)

och de unga i din flock (det blir få lamm och killingar).

19 Förbannad ska du vara när du kommer in (din ingång)

och förbannad ska du vara när du går ut (din utgång).

[Dessa sex förbannelser är motsatsen till välsignelserna i vers 3-6. Ordningen med markens frukt och livmoderns frukt är omvänd, jfr vers 4-5 och 17-18.]

20 Herren (Jahveh) ska sända dessa förbannelser över dig, nederlag (förvirring) [5 Mos 7:23] och bestraffning (fruktan, tillrättavisning) i allt som du sätter din hand till att göra, till dess du blir fördärvad, och till dess du med hast går under, på grund av de onda gärningar du gör när du överger mig. 21 Herren (Jahveh) ska låta pesten klänga sig fast vid dig, till dess den har förtärt dig från landet, som du går för att inta. 22 Herren (Jahveh) ska slå dig med lungsot och med feber, och med infektioner, och med glödande hetta, och med torka, och med svärd, och med mögel, och de ska jaga dig till dess du tynar bort (går under, förgås, blir utrotad). 23 Och din himmel, som är över ditt huvud, ska bli koppar och jorden som är under dig ska bli järn [1 Kung 17:1]. 24 Herren (Jahveh) ska göra ditt lands regn till pulver och stoft, från himlarna ska det komma ner över dig, till dess du tynar bort (går under, förgås, blir utrotad).

25 Herren (Jahveh) ska låta dig bli slagen inför dina fiender [som hände vid Ai, se Jos 8], du ska dra ut mot dem på en väg och ska fly på sju vägar inför dem (framför deras ansikte) och du ska bli ett skräckexempel (varnande exempel) för alla jordens kungadömen. 26 Dina kroppar ska bli mat till luftens alla fåglar och till markens alla djur, och ingen ska fösa bort dem (hindra dem från att äta av kropparna). 27 Herren (Jahveh) ska slå dig med Egyptens öppna (ordagrant kokande) sår och med hemorrojder (bölder, tumörer – hebr. ófel) och med skabb och med klåda, som du inte kan bli botad ifrån. 28 Herren (Jahveh) ska slå dig med dårskap och blindhet och med hjärtats förvirring. 29 Och du ska famla mitt på dagen som en blind famlar i mörkret, och du ska inte kunna göra dina vägar framgångsrika. Du ska enbart vara förtryckt och rånad alla dagar, och ingen ska finnas som räddar dig.

30 Du ska trolova dig med en kvinna,

men en annan man ska våldta henne [hebr. shagal, se Jes 13:16; Sak 14:2].

Du ska bygga ett hus,

men du ska inte bo i det.

Du ska plantera en vingård,

men inte äta dess frukt.

31 Din oxe ska slaktas inför dina ögon,

men du ska inte äta av den,

din åsna ska tas ifrån dig med våld framför ditt ansikte,

och ska inte återlämnas till dig,

dina får ska ges till dina fiender

och du ska inte ha någon som räddar dig.

32 Dina söner och dina döttrar ska ges till andra folk, och dina ögon ser på och du längtar efter dem hela dagen, men dina händer ska vara utan makt (kraft – hebr. el). 33 Din marks frukt och allt ditt arbete ska en nation som du inte känner äta upp, och du ska enbart bli förtryckt och åsidosatt, 34 så att du blir galen, av de syner (det) som dina ögon ser. 35 Herren (Jahveh) ska slå dig på knäna och på benen med smärtande (ordagrant kokande) sår, som du inte kan bli botad från, från fotsulan till toppen av ditt huvud.

36 Herren (Jahveh) ska föra bort dig och den kung som du kommer sätta över dig [Saul blev den förste kungen, se 1 Sam 10:20-24] till ett folk som du inte känner, varken du eller dina fäder, och där ska du tjäna andra gudar av trä och sten. 37 Du ska bli till häpnad [ett avskräckande exempel], ett ordspråk och en nidvisa (ett skarpt ord – hebr. sheninah) bland alla de folk dit Herren (Jahveh) ska leda dig bort. [1 Kung 9:7; Jer 24:9]

38 Du ska bära ut mycket utsäde till fältet [så och plantera mycket] men du ska bärga in lite, för gräshoppor ska äta upp det. 39 Du ska plantera vingårdar och beskära dem, men du ska inte dricka av vinet och inte heller samla druvorna, för larver ska äta dem.

40 Du ska ha olivträd mot alla dina gränser, men du ska inte smörja dig själv med oljan, för dina oliver ska falla av (karten ramlar av innan den mognat). 41 Du ska föda söner och döttrar, men de ska inte vara dina, för de ska gå i fångenskap. 42 Alla dina träd och markens frukt ska läggas beslag på av surrande skadedjur [hebr. tselatsal, samma ord som cymbal (hebr. tselatsal), kan syfta på ljudet av gräshoppor, syrsor eller något annat skadedjur som låter och förstör träd och gröda].

43 Främlingen som är i din mitt ska sätta sig upp över dig, högre och högre, och du ska komma ner och bli lägre och lägre. 44 Han ska låna ut till dig, men du ska inte låna ut till honom, han ska bli huvudet och du ska bli svansen.

45 Alla dessa förbannelser ska komma över dig, och ska jaga dig och ta över dig (bli övermäktiga), till dess du tynar bort (går under, förgås, blir utrotad), eftersom du inte lyssnar på Herrens (Jahvehs) din Guds (Elohims) röst, så att du håller (vaktar, skyddar) alla hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som jag befallt (hebr. tsavah) dig. 46 De ska vara för dig till ett tecken och till en tankeställare, över din säd (avkomma) för evigt, 47 eftersom du inte tjänade Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) med glädje och hjärtats fröjd, på grund av överflödet av allt. 48 Därför ska du tjäna dina fiender, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska sända emot dig, i hunger och i törst, och i nakenhet, och i längtan efter alla ting, och han ska lägga ett ok av järn på din nacke till dess han har fördärvat dig [Jer 28:14].

49 Herren (Jahveh) ska föra fram ett folk mot dig långt bortifrån, från jordens ände, som gamen sveper ner, ett land vars språk du inte ska förstå [Jer 5:15-17], 50 en nation (ett folk) med våldsam (grym) uppsyn, som inte ska ha anseende till gamla människor och inte ge nåd (favör – hebr. chanan) till de unga. 51 Och han ska äta frukten från din boskapshjord, och din marks frukt, till dess du tynar bort (går under, förgås, blir utrotad), de ska inte heller lämna säd, vin eller olja, nötboskapens mångfald (tillväxt i antal) eller de unga i din flock, förrän de har fått dig att tyna bort (gå under, förgås, bli utrotad). 52 Och han ska belägra dig i alla dina portar till dess dina höga och befästa murar, som du litar på, kommer ner i hela ditt land, och han ska belägra dig i alla dina portar i hela landet, som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig.

53 Och du ska äta din livmoders frukt, köttet av dina söner och av dina döttrar som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har gett dig, i belägringen och i den nöd som dina fiender ska försätta dig i. 54 Den man som är ömsint ibland er och mycket barmhärtig, hans ögon ska vara onda mot sin bror och mot hustrun vid hans barm och mot kvarlevan av barnen som han har kvar, 55 så att han inte ska ge någon av dem av hans barns kött som han ska äta, eftersom han inte har något över, i belägringen och i den nöd som din fiende ska försätta dig i, i alla dina portar. 56 Den ömsinta och barmhärtiga kvinnan ibland er, som inte skulle riskera att sätta sin fotsula på marken för ömsinthet och barmhärtighet, hennes ögon ska bli onda mot hennes man vid hennes barm och mot hennes son och mot hennes dotter, 57 och mot hennes efterbörd som kommer ut mellan hennes ben, och mot hennes barn som hon ska föda, för hon ska äta dem i hemlighet i brist på allt, i belägringen och i den nöd som din fiende ska försätta dig i, i alla dina portar. [Klag 2:20]

58 Om du inte är noga med att göra (hålla, skydda) undervisningens alla ord som är nedskrivna i denna bok (bokrulle), så att du vördar (respekterar, högaktar) detta ärevördiga (respektingivande, tunga, fantastiska) och strålande (storslagna) namn, Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), 59 då ska Herren (Jahveh) göra dina plågor svåra, och din säds plågor, stora plågor, och de ska vara länge, och svår sjukdom och den ska vara länge. 60 Och han ska föra tillbaka över dig alla Egyptens sjukdomar [plågorna som kom över farao och egyptierna, se 2 Mos 7-11], som du har fruktat, och de ska klänga sig fast vid dig. 61 Även alla sjukdomar och alla plågor som inte är nedskrivna i denna bok med undervisning, dem ska Herren (Jahveh) föra fram över dig till dess du tynar bort (går under, förgås, blir utrotad). 62 Och bara ett fåtal ska lämnas kvar där ni var som himlens stjärnor i stort antal [1 Mos 15:5; 22:17; 26:4; 2 Mos 32:13], eftersom du inte lyssnade till Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) röst. 63 Och det ska ske att som Herren (Jahveh) fröjdade sig över dig för att göra dig gott och för att föröka dig, så ska Herren (Jahveh) fröjda sig över dig för att du ska gå under och för att fördärva dig, och du ska ryckas bort (som ogräs) från landet som du går för att inta.

64 Och Herren (Jahveh) ska förskingra dig bland folken från den ena änden av världen till den andra änden av världen [Jer 9:16; 18:17; Hes 12:15], och där ska du tjäna andra gudar, som du inte känner, inte heller dina fäder, även trä och sten. 65 Och bland dessa folk ska du inte ha något lugn (ro) och där ska inte vara någon vila för din fotsula, utan Herren (Jahveh) ska ge dig ett bävande hjärta och trånande ögon och en försmäktande själ. 66 Ditt liv kommer att hänga på en skör tråd för dig, och du ska frukta natt och dag och ska inte ha någon säkerhet för ditt liv. 67 På morgonen ska du säga: ”Måtte det vara kväll!” och på kvällen ska du säga: ”Måtte det vara morgon!” för den fruktan som du har i ditt hjärta och är rädd för, och för synerna som dina ögon ska se. 68 Herren (Jahveh) ska föra dig tillbaka till Egypten på skepp, på den väg om vilken jag sa: ”Du ska aldrig se den igen” och där ska ni sälja er själva som drängar och pigor men ingen ska köpa er.

[Detta skedde med omkring en miljon judar efter Jerusalems förstöring år 70 e.Kr.]

29

Huvudpunkter (kap 29-30)

1 Dessa är förbundets ord, som Herren (Jahveh) befallde Mose att skära med Israels söner i Moabs land, vid sidan av förbundet som han skar med dem vid Horeb (hebr. Chorev).

[I det hebreiska språkbruket skär man ett förbund. Det beror på att alla sådana förbund är blodsförbund. På svenska brukar vi använda uttrycket ingå förbund, men det blir missvisande då ett förbund som enbart ingås, utan blod, är en annan sorts förbund än blodsförbundet. Horeb är ett annat namn på berget Sinai. Det hebreiska namnet på Horeb delar rot med cherev som betyder svärd.]

En historisk tillbakablick

2 Och Mose kallade på hela Israel och sa till dem:

Ni har sett allt som Herren (Jahveh) gjorde inför era ögon i Egyptens land mot farao, och mot alla hans tjänare och mot hela hans land, 3 de stora prövningar som ni med egna ögon såg, tecknen och de stora undren, 4 men Herren (Jahveh) har inte gett er ett hjärta som vet (känner till, har intim kunskap), och ögon som ser och öron som hör, förrän denna dag.

[Andlig okänslighet är ett straff i sig självt. Det är inte så att Herren inte vill att de ska se hur hans gärningar visar på hans karaktär och syften, men den kunskapen finns bara tillgänglig för den som ödmjukar sig och lyder honom. Andlig klarsyn är en gåva från Gud, och ges inte till den som motsätter sig Gud, istället tillåts de fortsätta ha ögon som inte ser och öron som inte hör.]

5 Jag har lett er 40 år i öknen, era kläder har inte blivit slitna på er och era skor har inte blivit slitna på era fötter. 6 Ni har inte ätit bröd, ni har inte druckit vin eller starka drycker, för att ni ska veta (känna till, ha intim kunskap om) att jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim). [Herren hade gett dem manna varje dag för att de skulle förstå att det var han som försörjde dem.]

7 Och när ni kom till denna plats [öster om Jordanfloden], kom Sichon – Cheshbons kung och Og – Bashans kung, ut mot oss i strid och vi slog dem [4 Mos 21:21-35]. 8 Och vi tog deras land och gav det till rubeniterna och till gaditerna och till halva Manasses stam. [4 Mos 21:21-34; 32]

Förbundet

9 Håll (vakta, skydda) därför detta förbunds ord, och gör (agera, handla efter) dem, så att ni gör allting för att ha framgång. 10 Ni står idag, allesammans, inför (framför ansiktet på) Herren (Jahveh) er Gud (Elohim). Era hövdingar (huvuden), era stammar, era äldste och era ledare, ja, alla Israels män, 11 era små (barn), era fruar, och era främlingar (invandrare) som finns mitt i ert läger, från vedhuggaren till vattenhämtaren, 12 för att ni ska gå in i Herren (Jahveh) er Guds (Elohims) förbund. Och in i hans ed, som Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) har skurit med er idag [ett skuret blodsförbund], 13 för att han ska göra er till sitt eget folk (sin ägodel) idag och han ska vara en Gud till er (er ägodel) så som han har talat till dig, och som han har gett sin ed till dina fäder, till Abraham, till Isak och till Jakob. [1 Mos 12:1-3; 15:17-20] 14 Inte bara (enbart) med dig skär jag detta förbund och denna ed, 15 utan med honom som står här med oss denna dag inför Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim) och även med honom som inte står här med oss denna dag.

Olydnadens konsekvenser

16 För ni vet (känner till, har intim kunskap om) hur vi bodde i Egyptens land, och hur vi drog mitt igenom folkslagen (hednafolks länder) när vi passerade igenom, 17 och ni har sett deras vidrighet (osmakliga ting) [med tillhörande ritualer och tillbedjan] och deras avgudar, trä och sten, silver och guld, som de hade, 18 för att det inte ska finnas ibland er någon man eller kvinna eller familj eller stam, vars hjärta vänder sig bort ifrån Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) för att tjäna dessa folks gudar, annars blir det en rot bland er som bär galla och malört.

19 Och det ska ske när han hör orden av denna förbannelse, att han välsignar sig själv i sitt hjärta och säger: ”Jag ska ha frid (shalom) i mitt hjärta, fastän jag vandrar i mitt hjärtas envishet, och det vattnade sveps bort med det torra.” 20 Herren (Jahveh) ska inte vara villig att förlåta honom, men Herrens (Jahvehs) vrede och hans nitälskan ska upptändas mot den mannen, och alla förbannelser som är skrivna i denna bok ska läggas på honom, och Herren (Jahveh) ska utrota hans namn under himlarna (ordagrant: ”från under himlarna”). [Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna.] 21 Och Herren (Jahveh) ska avskilja honom till ondska, från alla Israels stammar, i enlighet med alla förbundets förbannelser som är skrivna i denna undervisningsbok.

22 Och de kommande generationerna, dina söner som ska resas upp efter dig, och främlingen som ska komma fjärran ifrån, ska säga, när de ser landets plågor och sjukdomarna med vilka Herren (Jahveh) har låtit det insjukna, 23 och att hela detta land är svavel och salt och en eld, att det inte är besått, inte blomstrar, inget gräs växer där, det är omstörtat som Sodom och Gomorra [1 Mos 19], Admah och Tsevojim [1 Mos 14:2; Hos 11:8], som Herren (Jahveh) omstörtade i sin vrede och i sin ilska, 24 alla folk ska säga: ”Varför har Herren (Jahveh) gjort så här mot detta land? Vad betyder hettan (intensiteten) i denna stora vrede?”

25 Då ska människor säga: ”Eftersom de övergav Herrens (Jahvehs) förbund, deras fäders Gud (Elohim), som han hade skurit med dem när han förde dem upp, ut ur Egyptens land, 26 och de gick och tjänade andra gudar och tillbad dem, gudar som de inte kände och som han inte tillåtit dem, 27 därför upptändes Herrens (Jahvehs) vrede mot detta land, för att ge dem alla de förbannelser som är skrivna i denna bok, 28 och Herren (Jahveh) utrotade dem från deras land i vrede och i ilska och med stor upprördhet (harm, indignation) och kastade dem till ett annat land, så som det är denna dag.”

29 Hemligheterna [det som inte är nedskrivet] tillhör (ägs av) Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim), men de ting som är uppenbara [det som är skrivet i Torah], tillhör (ägs av) oss och våra söner till evig tid, för att vi ska göra (agera, handla efter) denna undervisnings ord.

[Här finns en intressant aspekt av ägandet! Det står ingenstans i Bibeln att vi kan äga något materiellt. Hebreiskans uttryck är istället det fanns till Abraham, det fanns till David osv. Det hebreiska uttrycket betyder inte ett formellt och absolut ägande, även om det oftast översätts på det sättet. I stället betyder det att någon förvaltar eller lånar något. Här finns dock ett undantag – Guds ord har Herren gett oss som en äkta ägodel! Det ingår i blodsförbundet som vi har med Gud.]

30

Omvändelse och förlåtelse

1 Och det ska ske när alla dessa saker kommer över dig – välsignelserna och förbannelserna som jag har ställt framför dig – och du ska tänka för dig själv bland alla folken, om det är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) som har fördrivit dig [2 Kung 25:1-21; 2 Krön 36:17-20; Jer 39:1-10; 52:1-30], 2 och du ska återvända till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) och lyssna till hans röst, enligt allt som jag har befallt dig idag, du och dina söner, med hela ditt hjärta och med hela din själ. 3 Då ska Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) vända din fångenskap och ha nåd (barmhärtighet, medlidande, förbarmande) med dig, och ska återvända och samla dig från alla de folk till vilka Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) har förskingrat dig.

[Denna vers är den 5 708:e versen i Torah. En intressant detalj är att det judiska året 5 708 motsvarar år 1948, det år som Israel blev en stat på nytt, efter närmare 2 000 år i exil. De fem Moseböckerna består av 304 805 bokstäver, 79 847 ord och 5 845 verser.]

4 Om någon av er som är förskingrade, befinner sig i de bortersta delarna av himlarna, därifrån ska Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) samla dig och därifrån ska han hämta dig. 5 Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska föra dig in i det land som dina fäder besuttit, och du ska besitta det, och han ska göra dig gott och föröka dig, mer än dina fäder. 6 Och Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska omskära ditt hjärta, och din säds (dina barns) hjärta, till att älska Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) med hela ditt hjärta och med hela din själ, för att du ska leva.

[Omskärelsen är ett fysiskt tecken på delaktigheten i det förbund som Gud har slutit med Abraham och hans ättlingar (1 Mos 17:9-14). När Mose nu talar om att folkets hjärtan ska omskäras, att hårdheten runt dem kommer att skäras bort, handlar det om att tankar, önskningar och avsikter kommer att föras in i förbundet – det vill säga att de vill vara trogna sin relation med Herren (Jahveh). (Samma tanke uttrycks i 5 Mos 10:16, där Mose bokstavligen säger åt folket att omskära sina hjärtan, vilket betyder att de ska förbinda sig till förbundet med Herren, inte bara utåt utan även inåt.) Profeterna beskriver det förnyade förbundet på samma sätt ett nytt hjärta och ny ande (Hes 36:26-28).]

7 Och Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska lägga alla dessa förbannelser på dina fiender, och på dem som hatar dig, som förföljer dig. 8 Och du ska återvända och lyssna till Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) röst och göra (agera, handla efter) alla hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) dig idag. 9 Och Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska göra dig överflödande (låta dig ha med god råge, rikligt, mer än vad som kan härbärgeras) i alla dina händers verk (arbete), i din livmoders frukt, och i din boskaps frukt, och i din marks frukt, till gott. För Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) ska åter fröjda sig över dig för gott, som han fröjdade sig över dina fäder, 10 om du lyssnar till Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) röst för att hålla (vakta, skydda, bevara) alla budord (klara tydliga befallningar) och förordningar (ordagrant saker inristat) som är skrivna i denna undervisningsbok, om du vänder dig till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) med hela ditt hjärta och med hela din själ.

Uppmaning till lydnad – välj livet

[Detta stycke, vers 11-20, är det centrala stycket i Mose sista ord (kap 27-34).]

11 För dessa befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag befaller (hebr. tsavah) dig idag, är inte för svåra för dig och inte för långt bort. 12 De är inte i himlarna, så att du skulle säga: ”Vem ska gå upp åt oss till himlarna, och ta hit det till oss och låta oss få höra det, så att vi kan göra (agera, handla efter) det.” 13 Inte heller är de bortom havet, så att du skulle säga: ”Vem ska gå över havet åt oss och ta hit det till oss och låta oss få höra det, så att vi kan göra (agera, handla efter) det?” 14 Men ordet är dig väldigt nära, i din mun och i ditt hjärta, så att du kan göra (agera, handla efter) det.

15 Se! I dag presenterar jag [två val]:

livet och det goda (välsignelse, framgång),

döden och undergång (misslyckande, det onda).

16 Vad jag befaller (hebr. tsavah) dig i dag är att älska Herren din Gud,

vandra på hans vägar

och hålla befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot)

och förordningar (ordagrant: saker inristat)

och påbud (bindande juridiska beslut).

Då ska du leva och föröka dig och Herren din Gud ska välsigna dig i det land som du snart ska ta i besittning.

17 Men om ditt hjärta vänder sig bort och inte vill höra, utan i stället dras i väg för att tillbe och tjäna andra gudar, 18 då upplyser jag er idag om (berättar för er) att ni kommer att utplånas. Ni kommer inte leva länge i landet på andra sidan Jordan som ni ska ta i besittning.

19 I dag kallar jag himlarna och jorden som vittnen att jag låtit er välja mellan liv och död, välsignelse och förbannelse. Välj livet, så att du och dina efterkommande får leva!

[Förbund mellan två människor bevittnades alltid av en tredje part. Om en person inte levde upp till förbundets krav kunde den andre personen tillkalla vittnena för att bekräfta vad som sagts. Mose kallar på himlar och jord att vara vittnen.] 20 Att välja livet är att:

älska Herren (Jahveh), din Gud (Elohim),

höra hans röst (lyda honom),

hålla sig till (klänga sig fast vid) honom.

Han är ert liv, och han ska låta er få bo länge i det land han lovat ge era förfäder Abraham, Isak och Jakob. [1 Mos 12:1-3; 15:17-20]

[Att älska Gud och följa hans bud är det enda sättet för ett gott liv. Mose ton är varm men ändå tydlig, se även Paulus tal till församlingsledningen i Efesos, se Apg 20:26-27.]

31

Moses avsked (kap 31-34)

Josua tar över

1 Sedan gick Mose och talade följande ord till hela Israel. 2 Han sa till dem:

Jag är nu 120 år gammal, jag kan inte leda er längre. Herren (Jahveh) har sagt till mig: ”Du ska inte korsa denna Jordan.” [4 Mos 20:12]

3 Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), han ska gå (korsa över) framför dig. Han ska förgöra dessa folk för dig och du ska fördriva dem. Josua ska gå framför dig [Israel], som Herren (Jahveh) har talat [5 Mos 1:37; 4 Mos 27:18-22; Jos 1]. 4 Herren (Jahveh) ska göra med dem [de sju folken i Kanaans land] som han gjorde med Shion och Og, amoréernas kungar, när han förgjorde dem och deras land [4 Mos 21:21-35]. 5 Herren (Jahveh) ska ge (överlämna) dem i er hand, och ni ska göra med dem enligt de befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som jag har befallt (hebr. tsavah) er.

6 [Mose uppmanar nu folket:]

Var starka (fasta, säkra, tappra)

och frimodiga (ståndaktiga, alerta, modiga)!

Var inte rädda [det hebreiska ordet jare kan även användas om att frukta Herren, dvs. att vörda och respektera honom]

eller förskräckta (rädda, uppskrämda) för dem [era fiender],

för Herren (Jahveh), din Gud (Elohim),

går själv (han är den som går) med dig [Israel].

Han ska inte lämna dig (svika dig; låta dig sjunka)

eller överge (lämna; släppa taget om) dig [Heb 13:5].

7 Sedan kallade Mose till sig Josua och sa till honom inför (framför ögonen på, inom synhåll för) hela Israel:

”Var stark (fast, säker, tapper)

och frimodig (ståndaktig, alert, modig),

för du ska gå med (föra) detta folk in i det land som Herren (Jahveh) med ed har lovat (svurit) deras fäder att ge dem [med ed har svurit: ’sjuat sig själv’, dvs. använt fullkomlighetens tal för att intyga sitt löfte till deras fäder], och du ska göra det till deras egendom (låta dem ärva det, låta dem ta över det). 8 Herren (Jahveh) går själv (han är den som går) framför dig

– han ska vara med dig.

Han ska inte lämna dig (svika dig, låta dig sjunka)

eller överge (lämna, släppa taget om) dig.

Var inte rädd (frukta inte)

eller förfärad (bestört, modfälld, nedslagen).”

[Herren upprepar senare dessa ord till Josua, se Jos 1:5, 9.]

Läsning av Torah

9 Mose skrev ner denna undervisning (instruktion, Torah) och gav den till prästerna, Levis söner, som bar Herrens förbundsark [2 Mos 25:10], och till de äldste i Israel. 10 Mose befallde dem och sa:

”I slutet av vart sjunde år [på hösten], på den bestämda tiden för sabbatsåret (hebr. shmita) [då odlingsmark ligger i träda och skulder avskrivs, se 5 Mos 15], under lövhyddohögtiden [2 Mos 23:16; 34:22; 3 Mos 23:33-36], 11 när hela Israel kommer för att samlas inför Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), på den plats som han ska utvälja – då ska ni läsa denna undervisning (instruktion, Torah) inför hela Israel i deras öron (så att de hör undervisningen).

12 Samla folket, män, kvinnor och de små barnen, och dina främlingar som finns inom dina portar, så att de kan höra och så att de kan lära sig och frukta (vörda) Herren er Gud (Jahveh Elohim), och göra (verkställa) alla de ord som finns i denna undervisning (instruktion, Torah). 13 Detta så att deras barn som inte känner till [undervisningen] ska höra och lära sig att frukta (vörda) Herren er Gud (Jahveh Elohim) [Ords 1:7]. Detta ska ni göra så länge ni lever i landet dit ni går över [floden] Jordan, för att ta det i besittning.”

[ Sabbatsår

På samma sätt som den sjunde dagen i veckan är en vilodag för människan, är det sjunde året ett viloår för marken. Under detta sabbatsår (shmita-året) låter man all odlingsmark ligga i träda. Detta är också året då skulder regleras så att man blir skuldfri, se 2 Mos 23:10-11; 5 Mos 15. Det är ett år då det finns mer tid och då ska hela Torah (de fem Moseböckerna) läsas under lövhyddohögtiden. Shmita efterlevs idag i Israel, men genom ett försäljningskontrakt (hebr. heter mechira), som rabbinerna upprättar mellan judiska landägare med en icke-jude, säljs marken för ett års tid. Denna teknikalitet gör att man rent tekniskt sett inte äger någon mark som behöver ligga i träda.

Jubelår

Det 49:e året är ett jubelår (hebr. jovel-år). Förutom att landet ligger i träda ska även slavar bli fria och marken ska återgå till sina ursprungliga familjer, se 3 Mos 25:8-34. Det är detta som anspelas i Jes 61:1-2 och som Jesus refererar till i Luk 4:16-22. Jubelåret är en radikal justering av ägandet av mark, som gör att även om någons föräldrar misslyckats ekonomiskt, så får nästa generation en ny chans. Jubelåret har inte firats och efterlevts de senaste 2 000 åren, och kanske inte någon gång. Eftersom det står ”alla invånare” i 3 Mos 25:10 har rabbiner tolkat att det villkoret inte är uppfyllt då inte alla 12 stammarna lever i landet längre, och på så vis har man inte behövt följa detta bud som skulle få långtgående ekonomiska konsekvenser för hela samhället.]

Herren kallar Mose och Josua

14 Herren sa till Mose: ”Se dagen närmar sig då du måste dö. Kalla på Josua och ställ er själva (positionera er) i mötestältet (tabernaklet), så att jag kan ge honom ett uppdrag.” Mose och Josua gick och ställde sig själva i mötestältet (tabernaklet).

15 Då visade sig Herren (Jahveh) i tältet (tabernaklet) i en molnpelare och molnpelaren stod över tältets (tabernaklets) dörr. 16 Herren sa till Mose: ”Se, du ska snart sova [ett uttryck för att vara död] med dina fäder och detta folk ska resa sig och vandra iväg efter landets främmande gudar, dit de går för att vara bland dem. De ska överge mig och bryta mitt förbund som jag har gjort (ingått) med dem. 17 Sedan ska min vrede upptändas mot dem på den dagen och jag ska överge dem och jag ska gömma mitt ansikte för dem och de ska bli uppslukade och mycket ondska och bekymmer ska komma över dem. Den dagen ska de säga: ’Har inte denna ondska kommit över oss eftersom vår Gud inte är ibland oss?’ 18 Jag ska verkligen (fullständigt) gömma mitt ansikte den dagen, på grund av all den ondska som de har gjort, i det att de har vänt sig till andra gudar. 19 Därför ska du skriva denna sång och lära ut den till Israels söner, lägg den i deras munnar så att denna sång blir ett vittne för mig emot Israels söner.

20 För när jag har tagit dem in i landet som jag svor till deras fäder, det som flyter av mjölk och honung [2 Mos 3:8], och de har ätit sig mätta och blivit feta, och de då vänder sig till andra gudar och tjänar dem och föraktar mig och bryter mitt förbund, 21 då ska det ske när mycket ondska och bekymmer kommer över dem att denna sång ska vara för dem ett vittnesbörd (ett vittne som vittnar). Den ska inte bli bortglömd i munnarna på deras ättlingar, eftersom jag känner till deras fantasier, hur de agerar redan nu, innan jag har fört dem till landet som jag med ed har lovat.” 22 Mose skrev denna sång samma dag och lärde ut den till Israels söner.

23 Han gav Josua, Nuns son, ett uppdrag och sa: ”Var stark (fast, säker, tapper) och frimodig (ståndaktig, alert, modig) [Jos 1:6-9], för du ska föra Israels söner in i det land som jag med ed har lovat dem och jag ska vara med dig.” [Se vers 7].

24 När Mose hade kommit till slutet av skrivandet av alla ord i boken med undervisning och instruktioner (hebr. Torah) och avslutat arbetet, 25 befallde Mose leviterna, som bar Herrens förbundsark [2 Mos 25:10], och sa: 26 ”Ta denna bok med undervisning och instruktioner (hebr. Torah) och lägg den vid sidan av Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), förbundsark, så att den finns där som ett vittne mot dig. 27 För jag vet att de är upproriska (rebelliska) och har styva nackar. Se, medan jag ännu lever bland er dessa dagar har ni ändå (redan) varit upproriska mot Herren (Jahveh). Hur mycket mer ska ni då inte vara det efter min död? 28 Samla till mig alla äldste från dina stammar och dina ledare, så att jag kan tala dessa ord i deras öron och kalla himlarna och jorden att vittna mot dem. 29 För jag vet att efter min död ska ni oavsett agera korrupt och vika av från det som jag har befallt er. Och ondska ska drabba er ända till dagarnas slut, eftersom ni ska göra det som är ont i Herrens (Jahvehs) ögon och provocera (utmana) honom med era händers göromål.”

Moses sång

30 Mose talade orden i följande sång ända från början till slut inom hörhåll (i öronen) på hela Israels församling:

32

1 Lyssna (ge ert öra) ni himlar och jag ska tala!

Låt jorden höra min muns ord.

2 Min lärdom (doktrin – hebr. leqach) ska droppa som regn,

mitt löftesord [vattna] som daggen (fint regn),

som det stilla regnet på grönska (spirande gräs – hebr. deshe)

och som regnskurarna över vegetationen (hebr. esev).

3 Jag vill förkunna (proklamera, ropa ut) Herrens (Jahvehs) namn,

tillskriva vår Gud (Elohim) storhet (praktfullhet, storslagenhet, mäktighet).

4 Klippan [en benämning på Gud] – hans gärningar är fulländade,

för alla hans vägar är rätta.

En trofast Gud (El) utan missgärning;

rättvis och rättfärdig är han.

5 Tillhör det korrupta honom [tillbedjan av guldkalven, se 4 Mos 9:12]?

Nej! Det felaktiga tillhör hans söner (barn),

en generation som är korrupt, förvriden och pervers.

6 Behandlar ni (gör ni så mot) Herren (Jahveh)

ni dåraktiga folk utan vishet?

Är Han inte er Fader som har fött dig?

Har han inte gjort (initierat – hebr. ashah) er och fastställt (etablerat) dig?

7 Kom ihåg svunna dagar (ända från evigheten),

begrunda åren från generation till generation (många generationer).

Fråga din far och han ska förkunna för dig,

dina äldste och de ska berätta för dig.

8 När den Högste (Elion) gav folken (hednafolken) deras arv,

när han åtskilde [hebr. parad – samma ord som i 1 Mos 10:5] människors (Adams) barn,

då satte han upp gränser för folken [1 Mos 11:5-8]

i enlighet med antalet av Guds söner.

[Den sista frasen är ordagrant i hebreiska Masoriska texten benei Jisrael – Israels söner. Ett fragment från Qumran (4QDt, daterad till 30-1 f.Kr.) har benei elohim – Guds söner, och den grekiska översättningen Septuaginta (från ca 200 f.Kr) har angelon theou – Guds änglar. Dessa varianter stämmer överens med Ps 82 och Dan 10:13-21 som beskriver att det också finns en andlig dimension över nationerna.]

9 Herrens (Jahvehs) del är hans folk,

Jakob är hans arvslott.

10 Han (Herren) hittade honom (Israel) i ett ökenland,

på avskrädeshögen i en vindpinad vildmark [där vinden tjuter eller djur ropar i natten].

Han omslöt (gav beskydd åt) honom,

han tog hand om (förbarmade sig över) honom,

han behöll (bevarade) honom som sin ögonsten (ordagrant: vaktade honom som pupillen i sitt eget öga).

11 Som en örn som rör om i sitt näste,

hovrar över sina ungar,

breder ut sina vingar,

tar dem och bär dem på sina vingar.

[Här målas bilden upp av Gud som en örnmamma som knuffar ut sina ungar ur boet för att de ska lära sig flyga, se Joh 10:4. Om inte ungarna tar klivet över kanten självmant börjar örnen riva sönder sitt bo så att ungarna tvingas lämna boet. Örnbon är alltid byggda på höga klippavsatser så att ungarna faller rakt ner om de inte börjar använda vingarna och flyga. Men lyckas de inte direkt så är örnmamman där och dyker in under sina ungar så att hon fångar upp dem på sina vingar innan de når marken och skadar sig. Sedan flyger hon upp på hög höjd och släpper ner dem på nytt. Denna procedur upprepas till dess att ungarna har lärt sig att flyga.]

12 Herren (Jahveh) själv (ensam, ordagrant: solitär) ledde honom

och där fanns ingen främmande gud (hebr. el) vid hans sida.

13 Han lät honom resa på jordens höga platser

och han åt fältens frukter.

Han lät honom suga honung ur klippan

och olja ur den hårda stenen,

14 smör (ost) från nötkreatur och mjölk från småboskapen,

med det feta från lammen och baggar från Bashans hjordar och getter,

med det bästa av vetet

och av druvans blod drack du skummande vin.

[Bashan motsvarar området för nuvarande Golanhöjderna. En av ordets betydelser är ”bördig mark”, vilket är en lämplig beskrivning på detta område norr och öster om Galileiska sjön, som också är känt för sina stora välgödda tjurar.]

15 Men Jesjurun [poetiskt namn för Israel, betyder ”den rättfärdige”] blev fet och sparkade [upproriskt vilt omkring sig],

du växte dig fet och du blev tjock, du blev en frossare.

Han glömde (övergav) Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] som skapat honom

och hånade sin frälsnings klippa.

16 De drev honom till avundsjuka med främmande gudar,

med avskyvärda styggelser provocerade de honom.

17 De offrade åt demoner (onda andar – hebr. shed) [Ps 106:37] som inte är en gud (Eloha) –

nya [gudar] som dök upp från ingenstans, som dina fäder inte fruktade.

18 Du har varit obekymrad för Klippan som födde dig

och du har glömt bort Gud (El) som bar fram dig.

19 Herren (Jahveh) såg och försmådde (dig),

på grund av hans söner och hans döttrar som provocerade (honom).

20 Han sa: Jag ska gömma mitt ansikte för (från) dem.

Jag ska se vilket deras slut blir,

för de är en bakvänd (upp och nervänd, avig, på tvären) generation,

söner som saknar trofasthet (är utan trohet eller rättrogenhet).

21 De har drivit mig till avundsjuka [5 Mos 4:24] med en icke-gud (hebr. lo el),

de har provocerat mig med sina fåfängligheter.

Jag ska driva dem till avundsjuka med ett icke-folk,

jag ska provocera dem med en vidrig nation.

22 En eld har tänts i mina näsborrar

och brinner till Sheols (underjordens) djup.

Den slukar jordens grödor

och sätter bergens grundvalar i brand.

[Uttrycket ”En eld har tänts i mina näsborrar” är en variant på hebreiskans vanliga sätt att uttrycka vrede. Grundordet för vrede på hebreiska betyder ordagrant ”brinnande näsa”.]

23 Jag ska vräka upp [multiplicera; öka graden av] ondska över dem,

jag ska använda mina pilar mot dem.

24 Tynande av hunger,

slukas de av plåga (epidemi, feber)

och blir bittert stungna [av giftiga djur – sjukdom]

– vilddjurens tänder [vilda djur] ska jag sända över dem,

med giftet (vreden) från dem [ormar, skorpioner, osv.] som krälar i stoftet.

25 Utomhus ska svärdet dräpa

och inomhus terror,

de slaktar både unga män och jungfrur,

spädbarn med män med grått hår.

26 Jag säger: ”Jag ska göra slut på dem,

jag ska utplåna minnet av dem från människosläktet [hebr. enosh; beskriver det förgängliga människosläktet],

27 var det inte så att jag fruktade fiendens trakasserier,

för att inte deras motståndare skulle anklaga dem felaktigt,

så att de skulle säga: ’Vår hand är upphöjd,

Herren (Jahveh) har inte gjort allt detta.’ ”

28 De är ett folk utan rådgivare,

och det finns ingen kunskap hos dem.

29 Om de vore visa skulle de förstå detta,

de skulle bry sig om hur det går för dem i slutändan.

30 Hur ska en (person) kunna slå tusen,

och två (personer) kunna driva tiotusen på flykten,

om inte deras Klippa hade överlämnat dem (fienderna) till döden

och deras Herre (Jahveh) hade gett det till dem? [5 Mos 28:25-27]

31 Deras klippa [avgud; ideologi, mänskliga grund] är inte som vår Klippa [Gud],

även våra fiender blir själva dömda.

32 Deras vin är Sodoms vin och från Gomorras fält [1 Mos 19],

deras druvor är gallans druvor, deras klasar är bittra.

33 Deras vin är ormens gift

och huggormars grymma (bedrägliga) gift. [Matt 3:7]

34 Är inte detta lagt i förvar hos mig,

förseglat i min skattkammare?

35 Hämnden är min [Rom 12:9] och vedergällningen

för den tid när deras fot ska slinta.

Olyckans dag är här

och det som ska komma över dem ska komma med hast.

36 Herren ska döma sitt folk

och ångra sig själv för sina tjänare,

när han ser att de är borta,

att ingen hand finns kvar (all styrka är borta), varken slav eller fri.

37 Det ska sägas: ”Var är deras gudar (elohim) [avgudar],

klippan som de litade på (tog sin tillflykt till)”?

38 Vem (bland avgudarna) åt det feta av deras offer [3 Mos 3:17]

och drack vinet från deras drickoffer?

Låt honom stå upp och hjälpa dig,

låt honom bli ditt beskydd.

39 Se nu att jag, jag är han,

och det finns ingen annan gud vid sidan av (tillsammans med) mig.

Jag dödar och jag gör levande,

jag sårar och jag helar,

och det finns ingen som kan rädda ut ur min hand (ingen som kan ändra på det som Herren har bestämt).

40 För jag lyfter upp min hand till himlarna och säger:

”Jag lever för evigt.

41 Om jag vässar mitt glimmande svärd,

och min hand tar tag i domen [Ps 7:13-14],

ska jag verkställa hämnden på mina motståndare,

och jag ska återgälda dem som hatar mig.

42 Jag ska göra mina pilar druckna med blod

och mitt svärd ska sluka kött,

med de slaktades blod och de fångna,

från fiendernas långhåriga huvuden.”

43 Sjung högt (ljudligt), hans folks länder,

för han hämnas sina tjänares blod

och verkställer hämnd på sina motståndare

och försoning för sitt folks land.

44 Och Mose kom och talade alla denna sångs ord i öronen på folket, han och Hosea [Josua], Nuns son. [Det var Mose som gav Hosea namnet Josua, se 4 Mos 13:8, 16.] 45 Och när Mose slutade att tala (ordagrant: fullbordade) alla dessa ord till hela Israel, 46 sa han till dem: ”Sätt ert hjärta till alla de ord som jag har vittnat mot er idag, så att ni må befalla era barn med dem, till att hålla (vakta, skydda, bevara) och göra (agera, handla efter, leva efter) alla ord i denna undervisning (hebr. Torah). 47 För det är ingen fåfäng sak för er, eftersom det är ert liv, och genom dessa ord ska ni förlänga era dagar i landet som ni går över Jordan för att inta (besitta).”

Mose välsignar stammarna (32:48-33:29)

48 Herren (Jahveh) talade till Mose samma dag och sa: 49 ”Gå du upp till detta Avarims berg [bergskedjan], till berget [toppen] Nebo, som är i Moabs land, som ligger mitt emot Jeriko, och bese Kanaans land, som jag ger till Israels söner till besittning (egendom; ordagrant: något att greppa tag om – hebr. achozzah), 50 och dö på berget som du går upp på och bli samlad till ditt folk, som Aron, din bror, dog på berget Hor, och samlades till sitt folk. [4 Mos 20:22-29]. 51 Eftersom du syndade mot mig i Israels söners mitt, vid Meribat-Kadesh vatten, i Tsins öken, eftersom du inte höll mig helgad i Israels söners mitt. [4 Mos 20:1-13] 52 Du ska se landet på avstånd men du ska inte gå in dit, in i landet som jag ger Israels söner.”

[Från berget Nebo, i nuvarande Jordanien, kan man vid klart väder se hela Israel från berget Hermon i norr ner till området söder om Beer-Sheva i Negevöknen och ända ut till Medelhavet i väster.]

33

1 Detta är välsignelsen som gudsmannen Mose välsignade Israels söner med innan han dog. 2 Han sa:

”Herren (Jahveh) kom från Sinai

och stod upp från Seir [ett annat namn för Edom] till dem,

han trädde fram i glans (strålade tydligt) från [berget] Paran,

och han kom från myriader heliga,

vid hans högra var ett brinnande dekret.

3 Ja, [dessutom] han älskar folken,

alla hans heliga [är] i din hand,

och de sitter (slår sig ner; strös ut; slår läger) vid din fot [kan även betyda ’följer varje steg’]

och tar [var och en] emot (lyfter upp – hebr. nasa) [högaktar] dina ord.

4 Mose anbefallde oss en undervisning (hebr. Torah),

ett arv för Jakobs församling.

5 Där var en kung i Jeshurun [ett namn på Israel som betyder ärbar, se 5 Mos 32:15]

när folkets huvuden (ledare) var samlade,

Israels stammar tillsammans.”

6 [Mose ger nu sin välsignelse för de tolv stammarna, på liknande sätt som Jakob gjorde på sin dödsbädd (1 Mos 49). De tolv stammarna nämns 28 gånger i GT och uppräkningen är olika: födelseordning, se 1 Mos 29-30; placering i förhållande till tabernaklet, se 4 Mos 2; tilldelat landområde, se Hes 48; de tolv portarna, se Hes 48:30-35. I denna uppräkning kommer den förstfödde Ruben först, dock saknas Simeon. Stammens område ligger inom Judas område och kan finnas ”dold” i vers 11.]

Ruben

”Låt Ruben (hebr. Reoven; betyder: se en son) leva, och inte dö

av att hans män är få.”

[Ruben tilltalas på ett annorlunda sätt än de övriga stammarna. En önskan är att han ska få leva och inte dö. Troligtvis är det på grund av Jakobs ord i 1 Mos 49:4.]

Juda

7 Och detta till Juda och han sa: ”Hör (lyssna) Herre (Jahveh) på (till) Judas röst, för honom till hans folk, hans händer ska strida för honom och du ska vara en hjälp (hebr. ezer) mot hans motståndare.”

Levi

8 Och om Levi sa han: ”Din Tummim och din Urim ska vara med dina heliga, som du prövade vid Massa, med vilka du stred över Merivas vatten. 9 Vem sa till sin far och till sin mor: ’Jag har inte sett honom’, och till hans bröder ’vill inte kännas vid’, och till hans söner ’känner dem inte’, för de har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) ditt löftesord och bevarat ditt förbund. 10 De ska lära Jakob dina påbud (bindande juridiska beslut) och Israel din undervisning (hebr. Torah), de ska placera rökelse i din näsa och hela brännoffer på ditt altare.”

11 ”Herre (Jahveh) välsigna hans styrka och ge hans händers gärningar (arbete) nåd (ta emot, acceptera, ge villkorad nåd – hebr. ratsah). Slå (genomborra) höfterna på dem som reser sig upp mot honom och på dem som hatar honom, så att de inte reser sig igen.”

[Vers 11 passar inte riktigt in på Levi, som inte ”krossade länderna på hans motståndare”, och passar bättre in på Juda stam. Här kan den ”saknade” välsignelsen finnas till Simeon, vars område fanns inom Juda stam, se Jos 19:1.]

Benjamin

12 Till Benjamin sa han: ”Herrens (Jahvehs) älskvärda ska bo i trygghet hos honom. Han övertäcker (hebr. chofaf) honom hela dagen (alla dagar), och han (Gud) har sin boning mellan hans skuldror.”

[Ordet övertäcka är samma ord som används om bröllopsbaldakin som brudparet står under vid vigseln. Att Gud har sin boning mellan hans skuldror, syftar på det faktum att Sions berg (tempelberget) i Jerusalem ligger mellan två andra berg, Olivberget och Västra berget. Dessa två berg tillhör Benjamins område medan Sions berg tillhör Judas område. I denna välsignelse beskrivs alltså profetiskt hur Guds boning på jorden ska vara placerad!]

Josef

13 Och till Josef sa han: ”Välsignat av Herren (Jahveh) är hans land. Från himlarnas dyrbarheter, från daggen, och från djupen som ligger därunder, 14 och från solens dyrbara frukter, och från månarnas dyrbara skörd, 15 och från de gamla bergstopparna, och från de eviga bergens dyrbarheter, 16 och från jordens dyrbara ting och dess fullhet, och hans villkorade nåd (välvilja, ynnest – hebr. ratson) som bor i naturen – låt välsignelserna komma över Josefs huvud, och över kronan på hans huvud, som är prins bland sina bröder. 17 Hans oxes förstling, han är majestätisk, hans horn är en vildoxes horn, med dem ska han stånga folken, allesammans ända till jordens yttersta gräns, de är Efraims tiotusen och de är Manasses tusen.”

[Efraim är ju den yngre men nämns ändå först. Manasse är den större stammen men Efraim har ändå en armé som är tio gånger större.]

Sebulon och Issachar

18 Och till Sebulon sa han: ”Jubla (fröjda dig) Sebulon när du drar ut och Issachar i dina tält. 19 Ni ska kalla folket till berget, där ska de offra rättfärdiga offer, för de ska dia havets överflöd och sandens gömda rikedomar.”

Gad

20 Och till Gad sa han: ”Välsignad är han som förökar Gad, han bor som en lejoninna och bryter sönder benet, ja kronan på huvudet. 21 Och han utväljer den bästa biten för sig själv, för där finns en plats förbehållen och dit kommer folkets furstar (huvuden). Han verkställer Herrens (Jahvehs) rättfärdighet och hans påbud (bindande juridiska beslut) med Israel.”

Dan

22 Och till Dan sa han: ”Dan är en lejonunge som skuttar fram från Bashan”

[Dans område var ursprungligen i söder men senare flyttar de och bosätter sig längst norrut i Bashans område, nuvarande norra Golan, vid berget Hermon. Hur de byter område beskrivs i Jos 18, som troligtvis sker i slutet på domartiden då Simson är domare.]

Naftali

23 Och till Naftali sa han: ”Naftali, överöst med nåd (villkorad nåd, favör, välbehag) och full av Herrens (Jahvehs) välsignelser, inta (besätt) havet och södern.”

[Detta är en märklig profetia då Naftali får sin arvedel väster och norr om Gennesarets sjö, varken vid havet eller söderut i landet. Ordet som översätts söder här kan även betyda sunnanvind. Då får det även innebörden att svepa runt hela jorden på samma sätt som vinden kan blåsa långa sträckor. Med tanke på att nästan alla Jesu lärjungar kom från Naftalis område kan då denna profetia ses som en förutsägelse om evangeliets utbredning i hela världen.]

Asher

24 Och till Asher sa han: ”Mest välsignad är Asher bland sönerna, låt honom finna nåd (villkorad nåd, favör, välbehag) hos sina bröder och doppa sin fot i olja. 25 Järn och brons [som är en legering av koppar och tenn] ska vara dina bommar och som dina dagar, så ska också din styrka vara.”

Avslutande lovprisning

[Nu följer en avslutande lovprisning där hela Israel välsignas. Ordet Jesjurun kommer från det hebreiska ordet jashar, som betyder att vara uppriktig eller en jämnad väg. Det beskriver idealbilden av Israel som ett folk som följer Guds väg och lever i hans vilja. Att Gud beskrivs att rida fram på skyn beskriver hur han står över stormar, se Ps 68:34. I ugaritiska myter kallas Baal den som ”rider fram på stormen”. Formuleringen kan vara medveten av Mose för att betona att det är Israels Gud, inte Baal, som är den sanne Guden. Gud kontrollerar väder och skördar och befriar sitt folk från fiender. Ordet för Gud här är El, som är det mest generella ordet för Gud, och skulle kunna översättas gudomlig kraft. Så kan Israels Gud upplevas för de som inte känner honom, se 2 Mos 3:13-15; Ps 19.]

26 ”Ingen är som Jesjuruns [Israels] Gud (El),

han rider fram över skyn (himlarna) för att hjälpa (hebr. ezer) dig,

på skyarna i sitt majestät.

27 En boning (trygg hemvist) [i himlen, se 5 Mos 26:15] är den evige Guden (urtidens Gud, Elohim),

med eviga armar under [himlen, som upprätthåller ordningen på jorden].

Han fördriver dina fiender från ditt ansikte och säger: ’Förgör dem!’

28 Israel ska bo (slå läger) [och växa som folk] i trygghet,

Jakobs källa [bildligt för Jakobs ättlingar, se vers 6-24]

i ett land,

med säd och vin,

under en himmel som dryper av dagg.

[Vers 28 formar en kiasm där land står i centrum i den hebreiska texten, omgärdat av mänskligt och agrikulturellt liv som växer. Det judiska folket lever i trygghet och växer till i antal från Jakob som är källan. Växtligheten har sin vattenkälla från daggen som gör att marken grönskar och växer.]

29 Lycklig är du Israel, vem är dig lik? Du är ett folk som har sin räddning i Herren (Jahveh). Han är din skyddande sköld, ditt ärorika svärd. Dina fiender ska krypa för dig, och du ska gå fram över deras höjder.”

34

Epilog

Moses död

1 Mose gick [norrut] från öknen i Moab upp till berget Nebo, som ligger [på östra sidan om Jordanfloden] mitt emot Jeriko. Han gick upp på toppen Pisga. [En bergskam med flera toppar som ligger strax nordväst om berget Nebo.] Där visade Herren (Jahveh) honom hela landet [som han blivit lovad att få se 5 Mos 32:49]:

[Mose står i mitten på den östra kanten av det land som ska bli Israels, och med början från norr till söder (i en halv cirkel i moturs riktning) visar Gud honom hela landet.]

Gilead [norrut längs med bergskammen] ända till [staden] Dan [i norr]

2 och hela Naftali [Galileen i norr]

och Efraims och Manasses land [i centrala norra delen]

och hela Judas land ända till havet i väster [södra centrala delen fram till Medelhavet]

3 och Negevöknen [i söder]

och slätten – dalen vid Jeriko [Jordanslätten], Palmstaden – ända till [staden] Tsoar [söder om Döda havet].

4 Herren (Jahveh) sa till honom: ”Detta är landet som jag med ed lovade Abraham, Isak och Jakob att ge åt deras säd (efterkommande). Jag låter dig se det med dina egna ögon, men du kommer inte att gå över dit.”

5 Där i Moabs land dog Herrens tjänare Mose, precis som Herren (Jahveh) hade sagt. 6 Och han begravdes i dalen i Moabs land mittemot Bet – Peor, och ingen vet var hans grav finns till denna dag. 7 Mose var 120 år när han dog, hans ögon var inte skumma, inte heller hade hans kraft avtagit. [Han dog vid full vigör.] 8 Och Israels söner begrät Mose på Moabs slätt i 30 dagar, så tog gråten och sorgen efter Mose slut.

[Trettio på hebreiska är shloshim, och denna 30-dagars sorgeperiod kallas shloshim, se även 4 Mos 20:29.]

Minnesord

9 Och Josua, Nuns son, var full av vishetens ande, för Mose hade lagt sina händer på honom, och Israels hus lyssnade på honom och gjorde som Herren (Jahveh) hade befallt Mose. 10 Och det har aldrig uppstått (rests upp; funnits eller kommit) en profet i Israel lik Mose, som har känt (haft en intim relation med) Herren (Jahveh) ansikte mot ansikte [4 Mos 12:8; 5 Mos 18:15-18], 11 vad gäller alla tecken och under (mirakler) som Herren (Jahveh) sänt honom att göra i Egyptens land,

med (till/mot) farao

och med (till/mot) alla hans tjänare

och med (till/mot) hela hans land,

12 och vad gäller

den mäktiga handen [den stora kraften]

och den stora fruktan (skräck) [de väldiga gärningar]

som Mose visade framför ögonen på hela Israel (i hela Israels åsyn).

[Syftar både på den fruktan som kom över egyptierna i de tio plågorna som ökade i grad (Ps 78:49), men även mottagandet av Torah på Sinai (2 Mos 19:16).]

Josua

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Josua

Inledning

Josua betyder ”Herren är frälsning”. Han fick Guds uppdrag att leda folket in i det utlovade landet efter Moses död.

Boken inleds med ordet ”och” vilket binder ihop berättelsen till Moseböckerna. I den hebreiska Bibeln följs Josua bok av Domarboken, Samuelsböckerna och sedan Kungaböckerna. Alla dessa börjar också med ordet ”och”, vilket visar att det är en sammanhängande berättelse där vi får följa Israels historia. I den kristna traditionen kommer Ruts bok mellan Domarboken och Första Samuelsboken, troligtvis eftersom den grekiska översättningen Septuaginta har placerat Ruts bok där.

Skrivet: 1400-talet f.Kr.

Berör tidsperioden: Intagandet av landet som tog 7 år fram till Josuas död 20 år senare.

Författare: Anges inte, men enligt tradition Josua. Vissa delar måste ha lagts till senare hand som Josuas död (Jos 24:29) och förhållandena efter hans död (Jos 24:31), men det mesta materialet skrevs troligen av Josua själv.

1

Israel intar Kanaan (kap 1-8)

Guds Ord - Josua kallas

1 Och efter Moses, Herrens (Jahvehs) tjänares, död [omkring 1406 f.Kr., enligt judisk tradition 7:e adar (infaller ofta i mars) – efter 30 dagars sorgeperiod, se 5 Mos 34:5-8] talade Herren (Jahveh) till Josua, Nuns son, Moses tjänare [öster om Jordanfloden på Moabs ökenslätter, se 4 Mos 33:48-50].

[”Och det skedde att efter” lyder den ordagranna inledningen till Josuas bok och det är en övergång från föregående boks sista kapitel där speciellt Moses död beskrivs, se 5 Mos 34. Första gången Josua nämns är när Mose utser honom att leda striden mot amalekiterna, se 2 Mos 17:8-13. Josua var också en av de tolv utforskarna och Mose gav honom ett nytt namn, se 4 Mos 13:2-4, 8, 16. Han hade varit Moses tjänare alltifrån sin ungdom, se 2 Mos 24:13; 33:11; 4 Mos 11:28 och utses också till Moses efterträdare, se 4 Mos 27:18-23.

Det har gått 38 år sedan Josua och Kaleb hade bespejat landet från Kadesh-Barnea, se 5 Mos 2:14. Då var Kaleb 40 år, se Jos 14:7. Josua var troligtvis i samma ålder eller yngre (men över 20 år, se 4 Mos 32:11-13) vilket gör att han nu är 60-78 år. Josua kommer att leva ytterligare 40 år och dö vid 110 års ålder, se Jos 24:29.]

Han [Herren] sa [till Josua]:

2 Min tjänare Mose är död. Stå nu upp och gå över denna Jordan [Jordanfloden i närheten av Jeriko strax norr om Döda havet], du och allt detta folk, till det land som jag ger åt dem, Israels barn (söner). 3 Varje plats där ni sätter er fot (ordagrant: som er fots sula trampar på) har jag gett er, som jag har talat till (lovat) Mose [5 Mos 11:24].

4 Från öknen [vildmarken, i söder]

och detta Libanon [de vita bergskedjorna i norr]

och ända till den stora floden,

floden Eufrat [i öst],

över hela hettiternas land [västra Syrien och det dominerande av de sju folkslagen i Kanaans land, se 1 Mos 15:16; 2 Kung 7:6]

och till det Stora havet [Medelhavet – mot öppningen] där solen går ner [i väst] ska bli ert område (er gräns, kust).

[Detta är en generell beskrivning av de södra och norra gränsernas dragning mot öst och väst. Här nämns öken, berg, flod och hav, vilket ger en fin beskrivning av ett land som består av alla sorters natur! En mer detaljerad redogörelse med varje stams område ges i Jos 14-19, se även 1 Mos 15:18-21; 5 Mos 11:24.

Libanon betyder ordagrant ”vit”, och syftar på de vita trädbevuxna snöbeklädda bergskedjorna i norr i nuvarande Libanon. Här i vers 4 är enda gången det står ”detta Libanon”, ett liknande uttryck finns i Jos 1:2 om ”denna Jordan”. Det kan syfta på att området var synligt, och Libanon representerar då de vita snöbetäckta bergen i norr (bl.a. Hermon) som är synligt från Döda havet en klar dag.

Hettiternas land syftar inte på deras rike i nuvarande Turkiet, utan i så fall snarare på de områden i västra Syrien som de besatt. Något som också bekräftas av samtida egyptiska källor som benämner västra och centrala Syrien som ”hettiternas land”. På Abrahams tid fanns hettiterna i trakterna kring Hebron i södra Israel. Detta folkslag hade kolonier i Kanaans land och var det starkaste av de sju folkslagen där, se 2 Mos 3:8; Jos 3:10. Troligtvis används ”hettiternas land” som ett samlingsbegrepp för alla dessa folkslag, eftersom de dominerade i bergsområdena i Judeen, men inkluderar även området i västra Syrien.]

5 Ingen (ingen man) ska kunna stoppa dig (stå dig emot) under alla dina livsdagar. Så som jag var med Mose, så ska jag också vara med dig [Josua]. Jag ska inte lämna dig (svika dig, låta dig sjunka) eller överge (lämna, släppa taget om) dig. [5 Mos 7:24; 31:6, 8; Heb 13:5]

Första uppmaningen

[Josua står inför en enorm utmaning att leda folket och inta landet. Fyrtio år tidigare hade israeliterna vacklat i tron vid utforskarnas rapport, se 4 Mos 13:1-33. Samma sju folkslag finns kvar nu också, men det gör även Guds löften. Uppmaningen ”var stark och frimodig” upprepas tre gånger, se vers 6, 7 och 9. Den har uttalats tidigare också, se 5 Mos 31:6, 7, 23 och kommer även senare, se Jos 1:18; 10:25. Detta med mod går som en röd tråd ända från Kalebs lugna och trosfriska uppmaning, se 4 Mos 13:30 genom hela Femte Moseboken till Josuas slutliga uppmaningar, se Jos 10:25; 23:6. Här kan man skönja en parallell till Jesu missionsbefallning i Matt 28:18-20. När Jesus lämnar lärjungarna ger han uppdraget att expandera Guds rike i hela världen (inta landet) med löftet om att Gud är med varje dag (jag ska inte lämna eller överge dig)!]

6 Var stark (fast, säker, tapper) och frimodig (ståndaktig, alert, modig)!

För du ska som arv åt detta folk fördela det land

som jag med ed lovade deras fäder att ge dem.

Andra uppmaningen

7 Var bara stark (fast, säker, tapper) och mycket frimodig (ståndaktig, alert, modig)!

[Samma fras som i vers 6 och 9, men med adverbet ”bara” och förstärkningen ”mycket”.]

Var noga med att beakta och följa (vaka över; se till att göra efter)

all den undervisning (hebr. Torah) som min tjänare Mose har gett (befallt) dig.

Vik inte av från den vare sig åt höger eller åt vänster [följ instruktionerna],

så kan du agera vist [med insikt och förstånd och ha framgång]

vart du än går.

8 Låt inte denna skrift med undervisning (hebr. Torah) [denna instruktionsbok]

lämna din mun.

Begrunda (reflektera över) den [upprepa den lågmält för dig själv] både dag och natt

– så att du noga beaktar och följer (vakar över; ser till att göra) allt som är skrivet i den –

för då ska du lyckas (ordagrant: rusa fram)

på din väg

och du kan agera vist [med insikt och förstånd och ha framgång].

[Vers 7-8 har flera parallella uttryck. Verben hör (hebr. shamar) och gör (hebr. asah) upprepas i varje vers. Hebreiskan har inte ordet ”och” mellan dessa ord, vilket knyter dem ännu tätare tillsammans som en enhet att ”beakta – följa”. Höger/vänster hör ihop med dag/natt och ”vart du än går” hör ihop med ”din väg”. Begrunda (hebr. hagah) innebär att mumla och tala för sig själv i en låg ton, se även Ps 1:2. Rent språkligt skulle ordet ”meditera” kunna användas, men eftersom det ofta förknippas med österländsk religion är det viktigt att lyfta fram Skriftens uppmaning att enbart livnära sig på Guds ord, se Jes 55:1-3; Joh 6:27, 35.]

Tredje uppmaningen

9 Har jag inte befallt dig [nu, se vers 6 och 7, men även tidigare genom Moses ord, se 5 Mos 31:6, 7, 23]:

Var stark (fast, säker, tapper) och frimodig (ståndaktig, alert, modig)!

Var inte förskräckt (rädd, uppskrämd) och var inte förfärad (bestört, modfälld, nedslagen),

för Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) är med dig vart du än går [överallt i det du gör].

[Mod är förmågan att övervinna sin fruktan och göra något man egentligen är rädd för. Fruktan förlamar medan frimodighet för med sig initiativförmåga och handlingskraft. I 4 Mos 27:16-23 utsåg Gud Josua till Moses efterträdare. Josua var en andefylld man som redan tidigare uppvisat mod (4 Mos 14:6-9), men Gud instruerade ändå Mose att styrka Josua i sitt uppdrag, se 5 Mos 1:38; 3:28. Även strax innan Mose avslutade sina jordiska dagar ingöt han mod i hela Israels folk och speciellt i Josua, se 5 Mos 31:6, 7, 23. Nu uppmanar Herren återigen Josua att vara stark och frimodig genom att stå fast och följa Guds undervisning. Styrkt av Herren befaller Josua Israels folk att göra sig redo för intåget i löfteslandet, se vers 16-18. Gud styrker och ingjuter mod hos dem som han kallar! Denna viktiga livserfarenhet förmedlar Josua även senare i sina uppmaningar till folket, se Jos 10:25; 23:6.]

10 Josua befallde då folkets ledare (tillsyningsmän) och sa: 11 ”Gå in i lägret och befall folket: ’Gör i ordning tillräckligt med proviant, för om tre dagar ska ni gå över denna Jordan och inta (erövra, besätta) det land som Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), ger åt er att inta.’ ” [Israels äganderätt till landet är ovillkorlig, men att inta och besätta det är upp till dem.]

12 Och till rubeniterna och till gaditerna och till halva Manasse stam talade Josua och sa: 13 Kom ihåg ordet som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose befallde er när han sa: ”Herren er Gud (Jahveh Elohim) ger er vila och ska ge er detta land. 14 Era hustrur och era små ska förbli i landet som Mose gett er på andra sidan Jordan, men ni ska gå över före era bröder, alla mäktiga män rustade till strid, för att hjälpa dem, 15 till dess Herren (Jahveh) har gett era bröder vila, precis som ni har, och de också har intagit landet som Herren er Gud (Jahveh Elohim) ger dem, sedan ska ni återvända till era egna besittningar, som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose gav er på andra sidan Jordan mot soluppgången (i öster).”

16 Och de svarade Josua och sa: ”Allt som du har befallt oss ska vi göra och varthelst du sänder oss, dit ska vi gå. 17 Som vi lyssnade till Mose i allt så ska vi lyssna till dig, om bara (under förutsättning att) Herren vår Gud (Jahveh Elohim) är med dig som han var med Mose. 18 Vem som än sätter sig upp mot dina befallningar och inte lyssnar till dina ord i allt som du befaller honom, han ska dödas, var bara stark (fast, säker, tapper) och frimodig (ståndaktig, alert, modig).”

2

Rahab gömmer två spejare

1 Josua, Nuns son, skickade i hemlighet i väg två spejare från Shittim [en stad öster om Jordanfloden strax norr om Döda havet där israeliterna hade slagit läger under en längre tid] och sa: ”Gå in i landet [väster om Jordan] och undersök det, och då särskilt [staden] Jeriko”

De begav sig iväg och stannade till vid en prostituerads hus [byggt ovanpå muren, troligen nära Jerikos port]. Kvinnan hette Rahab (Rachav) och de sov över där.

[Detta var en strategiskt bra plats att gömma sig på. De större städerna i Kanaan var små kungadömen där varje stad styrdes av en lokal kung. Trots spejarnas försiktighet måste vakterna vid stadsporten ha sett dem.]

2 Jerikos kung fick följande rapport:

”Viktig information!

Israeliska män har kommit hit i natt för att utforska landet.”

3 Då sände Jerikos kung denna order till Rahab (hebr. Rachav): ”Överlämna männen som kom till dig (dina klienter), de som kom till ditt hus, för de är här för att utforska landet.” [I den hebreiska texten ligger det en sexuell anspelning på ”kom till dig”, det är antagligen därför den hebreiska författaren lägger till ”de som kom till ditt hus”, för att förtydliga att de inte köpte hennes tjänster.]

4 Men kvinnan tog de två männen – och gömde (hebr. tsafan) honom [singular – Israels folk].

[Den hebreiska texten har ”gömde honom” i singular. Här kan finnas en anspelning till hur Mose gömdes av sin mor Jokeved, se 2 Mos 2:2. I nästa vers finns även en anknytning till hur de hebreiska barnmorskorna (Shifra och Pua) undanhöll sanningen för farao, se 2 Mos 1:15-22. Rahab blir på liknande sätt en ”barnmorska” för israeliterna inför deras ”födelse” som en egen nation i Kanaans land.]

Sedan svarade hon: ”Ja, männen kom till mig [var mina klienter], men jag visste inte varifrån de kom. 5 När det blev mörkt och porten skulle stängas gick de sin väg. Jag vet inte vart de tog vägen, men skynda er att jaga dem så hinner ni få tag på dem!” 6 I själva verket hade hon fört männen upp på taket och gömt dem i linhalmen hon hade utspridd där [på tork för att sedan användas för att producera linnetyg].

7 Kungens män försökte hitta dem på vägen till Jordan, nära vadställena [där Jordanfloden ofta bara var en halv meter djup]. Stadsporten stängdes så fort de gett sig av efter dem. 8 Men innan männen lagt sig för att sova, gick Rahab upp på taket 9 och sa till dem: ”Jag vet (har förstått) att Herren har gett landet åt er, förskräckelse för er har fallit över oss och alla som bor i landet skälver (smälter) inför er. [Ordet smälter beskriver en förändring som inte går att stå emot. Kanaanéerna i Jeriko var skräckslagna inför israeliterna och kunde inte göra någonting åt situationen.] 10 Vi har ju hört hur Herren lät Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet] torka ut när ni lämnade Egypten [2 Mos 14:21-22], och hur ni slog ut de två amoreiska kungarna, Sichon och Og, på andra sidan [floden] Jordan. [4 Mos 21:21-35] 11 När vi hörde detta tappade vi allt mod och vågade knappt andas i skräck inför er. För Herren er Gud, är Gud uppe i himlen och nere på jorden. 12 Lova mig nu med en ed inför Herrens namn, eftersom jag visat er godhet, att visa godhet mot min familj. Ge ett säkert tecken på er trohet, 13 att ni ska rädda livet på min far och min mor, mina bröder, mina systrar och alla som tillhör dem så de inte behöver dö.”

14 Männen sa till henne: ”Om du dör, då dör vi också. Om du inte berättar om (förråder) oss ska vi visa barmhärtighet mot dig när Herren ger oss landet.” [Männen går i borgen med sina egna liv.]

15 Sedan firade Rahab ner dem genom fönstret med ett rep (hebr. chevel). Hennes hus var byggt som en del i stadsmuren, hon bodde i själva muren. [Att husen byggdes mot stadsmuren var vanligt vid den här tiden, det gynnade både staden, vars mur blev bredare och stadigare, och även husägaren som fick en stadig sida att bygga huset mot.] 16 Och hon sa till dem: ”Gå upp i [de judeiska] bergen, så att inte förföljarna kommer ikapp er, och göm er där i tre dagar till dess att förföljarna har återvänt [till Jeriko], sedan kan ni fortsätta er väg [tillbaka till lägret på andra sidan Jordan].”

17 Och männen sa till henne: ”Vi ska vara oskyldiga (skuldfria) till den ed som du låtit oss svära. 18 Se, när vi kommer in i landet, ska du binda detta [hoppets] rep (hebr. tiqvah) – en scharlakansröd (hebr. shani) flätad tråd (hebr. chot) – i fönstret som du firade ner oss genom, och du ska samla till dig i huset din far och din mor och dina bröder och hela din fars hushåll. [Här är ett annat rep än det som spejarna firades ner med i vers 15.] 19 Och det ska ske att vem som än går ut på gatan genom dörren på ditt hus, hans blod ska komma över hans eget huvud, och vi ska inte hållas skyldiga, och vem som än är hos dig i huset, hans blod ska komma över våra huvuden om någon lägger sin hand på honom (skadar honom). 20 Men om du berättar något av detta ska vi vara oskyldiga (skuldfria) till den ed som du låtit oss svära.”

21 Och hon sa: ”I enlighet med era ord ska det bli.” Och hon sände iväg dem och de lämnade, och hon band det röda repet (hoppets rep – hebr. tiqvah) i fönstret.

[Fönster återkommer tre ggr i denna berättelse, se vers 15, 18 och 21. Just fönster har en betydande roll i tre andra bibliska kvinnors berättelser: Michal (2 Sam 6:16), Siseras mor (Dom 5:28-31) och Isebel (2 Kung 9:30). Alla dessa tre kvinnor tittar ut genom ett fönster i sina palats. De tillhör samhällets toppskikt, utan anknytning till den vanliga världen utanför. Rahab är däremot involverad i sin samtid, och hennes fönster blir ett sätt att kommunicera och knyta an till världen utanför.

I vers 15 används det hebreiska ordet chevel för rep. Här i vers 21 och 18 används ett annat ord för rep (hebr. tiqvah), som dessutom betyder hopp och förväntan. Det finns likheter mellan hur israeliterna strök lammets blod på dörrposterna i Egypten och hur Rahab firar ner ett scharlakansrött rep av hopp från sitt fönster. Parallellen till Jesu död och uppståndelse finns också här. I vers 15 firades spejarna ner i ett rep – ordet betyder också smärta och lidande. Tre dagar senare hänger där ett blodrött rep av hopp som räddar från undergång!]

22 Och de gick och kom till bergen och uppehöll sig där i tre dagar, till dess förföljarna hade återvänt, och förföljarna letade efter dem på alla vägar men fann dem inte. 23 Sedan återvände de två männen och gick ner från berget och gick över [Jordanfloden] och kom till Josua, Nuns son, och de återgav för honom allt som de varit med om. 24 Och de sa till Josua: ”Herren (Jahveh) har verkligen (sannerligen, helt säkert) gett landet i våra händer, och dessutom bävar alla landets invånare för oss (smälter alla bort från vårt ansikte).” [Beskriver något som de omöjligt kan stå emot.]

3

Jordan står upp (kap 3-4)

1 Tidigt följande morgon bröt Josua och alla israeliterna upp från Shittim och kom till Jordan. De slog läger där innan de gick över [Jordanfloden].

[Kaleb var omkring 80 år (Jos 14:7) och Josua troligtvis lite yngre, de hade väntat i över 40 år på detta tillfälle att få gå in i det utlovade landet. Man slår läger på den östra sidan av Jordanfloden. De går över Jordan den 10:e nisan, se Jos 4:19, vilket motsvarar april månad då floden flödar över sina breddar, se vers 15.]

2 Efter tre dagar gick ledarna genom lägret 3 och de befallde folket: ”När ni ser Herren (Jahveh) er Guds (Elohims) förbundsark, bli buren av de levitiska prästerna, då ska ni bryta upp och marschera efter den, 4 men var noga med att låta det vara ett avstånd på omkring 2 000 alnar [900 meter; 4 Mos 35:5] mellan den och er. Närmare bör ni inte komma den, för att ni ska veta vilken väg ni ska gå, eftersom ni inte har gått den vägen förut.”

[Arken symboliserar Guds närvaro, hans person och hans löften. I den guldbelagda trälådan (1,2 m lång och 0,6 m bred och hög) låg stentavlorna med budorden, se 2 Mos 25:10-22. Arken var alltid i mitten av lägret, både när man stod still och när man vandrade. De leviter som var ättlingar till Kehat, kehatiterna, skötte i normala fall sysslorna vid arken och bar den, men nu skulle i stället prästerna, dvs. ättlingarna till Aron, bära arken före folket. Dessa instruktioner är specifika för just detta tillfälle då man ska passera Jordanfloden, en anledning kan vara att arken skulle vara synlig för alla och lätt att följa då man korsade floden. Texten berättar inte om arken fortfarande var täckt av förhänget som under transporten tidigare i öknen, se 2 Mos 40:19. Avståndet 2 000 alnar är den sträcka man fick gå på en sabbat, se 4 Mos 35:5.]

5 Josua sa till folket: ”Helga er [förbered er, avskilj er för helig tjänst – ett personligt ansvar att göra upp med synden], för i morgon ska Herren göra under bland er.”

6 Därefter sa Josua till prästerna: ”Tag förbundsarken och gå framför folket.” Då tog de förbundsarken och gick framför folket.

7 Och Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Idag ska jag börja att göra dig stor i Israels åsyn, för att de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är med dig på samma sätt som jag var med Mose, 8 och du ska befalla prästerna att bära förbundsarken och säga: ’När ni kommer till vattenbrynet på Jordan ska jag låta Jordan stå still (ska jag hindra vattnet från att flöda).’ ”

9 Och Josua sa till Israels söner: ”Kom närmare och lyssna till Herren er Guds (Jahveh Elohims) ord.” 10 Josua sa: ”Så här ska ni veta att den levande Guden (El-Chaj) är mitt ibland er, och att han verkligen ska driva ut:

kanaanéerna,

hettiterna,

hivéerna,

perisséerna,

girgashéerna,

amoréerna,

jevusiterna.”

[Vår andliga kamp idag, är inte en strid mot kött och blod, utan mot andemakter, se Ef 6:12. Genom att se vad namnen på dessa folk betyder, kan vi se de områden som en troende idag behöver erövra för att få full frihet:

- kanaanéer – var handelsmän, vår relation till pengar

- hettiter – fruktan och rädsla

- hivéer – stad, by, liv, alternativa livsstilar, beroende av den här världen, världslighet

- perisséer – oskyddade städer, ingen skyddsmur

- girgashéer – en som bor i jorden/lera

- amoréer – ett högt folk, högmod och skrytaktigt tal

- jevuséer – att trampa på andra, orenhet

Det finns tre uppräkningar med dessa sju folkslag, se 5 Mos 7:1; Jos 3:10; 24:11. I den vanligaste är det sex av dessa, alla utom girgashéerna, se 2 Mos 3:17; 23:23; 33:2; 34:11; 5 Mos 20:17; Jos 9:1; 11:3; 12:8; Dom 3:5. I Esra 9:1 nämns även moabiterna och egyptierna. Det finns två uppräkningar där även kanaanéerna saknas, se 1 Kung 9:20; 2 Krön 8:7. I uppräkningen i Neh 9:8 nämns inte hivéerna. Ordningen är inte densamma utan varierar. Även i en kristens liv kan det vara variation i ordningen på vilka områden som behöver intas. Israelerna fick olika strategier för de olika folken och det finns olika strategier i den andliga kampen också.]

11 [Josua fortsätter och ger anledningen till att de kan lita på att de ska segra:] ”Se, arken! Hela jordens Herres (Adonai, fokus på Guds storhet och makt) förbundsark ska gå framför er i [ner i floden] Jordan. 12 Nu ska ni därför ta tolv män från Israels stammar, en man för varje stam. 13 Och det ska ske att när prästerna som bär Herrens (Jahvehs) förbundsark sätter sina fotsulor i Jordans vatten, då ska hela jordens Herre (Adonai) låta Jordans vatten skäras av, även vattnet som kommer uppströms ifrån och det ska stå i en hög (som en vall).” [Detta påminner om hur de korsade Röda havet, se 2 Mos 14.]

14 Och det hände när folket tog ner sina tält för att gå över Jordan, att prästerna som bar förbundsarken var framför folket, 15 och när de som bar arken kom till Jordan och prästernas fötter rörde vid vattenytan – för Jordan svämmade över alla sina bräddar under hela skördetiden – 16 att vattnet som kom uppströms ifrån stod still och reste sig som en hög (vall, mur) långt bort vid staden Adam [3 mil norr om Jeriko], staden bredvid Tsaretan, och så var det ända ner till Aravahavet, Salthavet (Döda havet). Det (vattnet) var helt avskuret och folket gick över mitt emot Jeriko. 17 Och prästerna som bar Herrens förbundsark stod stadigt på torr mark mitt i Jordan, medan hela Israel passerade över på torr mark, till dess att hela folket hade passerat torrskodda över Jordan.

[Jordandalen är ett jordbävningsdrabbat område eftersom det utgör gränsen mellan två kontinentalplattor. Just kring området i Adam så slingar sig Jordanfloden runt fördämningar som orsakats av tidigare jordbävningar. Den senaste stora jordbävningen i detta område var 1927. Då dämdes Jordanfloden upp i 20 timmar.]

4

1 Och det hände sig att när hela folket var rent, gick de över Jordan så som Herren (Jahveh) hade talat till Josua och sagt: 2 ”Ta tolv män från folket, en man (ordagrant ”en man, en man” – hebr. ish ehad ish ehad) från varje stam [upprepningen betonar att alla stammar ska representeras], 3 och befall dem och säg: ’Ni ska ta från Jordans mitt, från platsen där prästernas fötter stod, tolv stenar som är redo (förberedda), och bär dem med er och lägg ner dem på lägerplatsen där ni ska slå läger i natt.’ ”

4 Sedan kallade Josua på de tolv männen som han hade valt ut från Israels söner, en man, från varje stam en man (ordagrant: ”en man, en man”). [Samma betonande upprepning som i vers 2.] 5 och Josua sa till dem: ”Gå över framför Herren (Jahveh) er Guds (Elohims) ark till mitten av Jordan och ta var och en av er upp en sten på sin skuldra, efter antalet av Israels söners stammar, 6 för att detta ska vara ett tecken ibland er, så när era söner i framtiden frågar och säger: ’Vad betyder dessa stenar?’ 7 då ska ni säga till dem: ’Eftersom Jordans vatten blev avskuret framför Herrens (Jahves) förbundsark, när den gick över Jordan skars Jordans vatten av, och dessa stenar ska vara till åminnelse för Israels söner för evigt.’ ” [Det var inte ovanligt att resa minnesstenar, se Jos 7:26; 24:26-27; 1 Mos 28:18-22; 31:45-47.]

8 Och Israels söner gjorde som Josua befallde och tog upp tolv stenar från mitten av Jordan, som Herren hade talat till Josua, efter antalet av Israels söners stammar. Och de bar dem över, med sig till den plats där de slog läger och lade ner dem där. 9 Josua reste även upp tolv stenar i mitten av Jordan, på platsen där prästernas fötter, som bar förbundsarken, hade stått. Och de finns där till denna dag.

10 Prästerna som bar arken stod mitt i Jordan till dess allting var avslutat som Herren (Jahveh) befallde Josua att tala till folket, i enlighet med allt det som Mose hade befallt Josua. Och folket skyndade sig att gå över. 11 Och när allt folket var (rituellt) rena gick de över, och Herrens (Jahvehs) ark gick vidare och prästerna, framför folket. 12 Och Rubens söner och Gads söner och hälften av Manasse gick över beväpnade, framför Israels söner som Mose hade talat till dem. 13 Omkring 40 000, redo och rustade till strid, gick över i Herrens (Jahvehs) närvaro till strid, till Jerikos slätt.

14 På den dagen gjorde Herren (Jahveh) Josua stor i hela Israels ögon och de vördade (fruktade) honom, på samma sätt som de vördat (fruktat) Mose, alla dagar i resten av hans liv.

15 Och Herren (Jahveh) talade till Josua och sa: 16 ”Befall prästerna som bär vittnesbördets ark att komma upp ur Jordan.”

17 Därför befallde Josua prästerna och sa: ”Kom upp ur Jordan.”

18 Och det hände att prästerna som bar Herrens (Jahvehs) förbundsark kom upp från Jordans mitt. Och så snart fotsulorna på prästernas fötter hade kommit upp på torr mark, återvände Jordans vatten till sin plats och svämmade över alla sina bräddar som tidigare.

19 Och folket kom upp från Jordan på den 10:e dagen i den första månaden [nisan] och slog läger i Gilgal på Jerikos östra sida. 20 Och de tolv stenarna som de tagit upp ur Jordan satte Josua upp i Gilgal. 21 Och han talade till Israels söner och sa: ”När era söner frågar sina fäder i framtiden och säger: ’Vad betyder dessa stenar?’ 22 då ska ni låta era söner få veta och säga: ’Israel kom över denna Jordan på torr mark. 23 För Herren er Gud (Jahveh Elohim) torkade upp Jordans vatten framför er, till dess ni kommit över, som Herren er Gud (Jahveh Elohim) gjorde med Vasshavet [Röda havet, se 2 Mos 14-15], som han torkade upp framför oss till dess vi gått över, 24 för att alla jordens folk ska veta (ha kunskap om) att Herrens (Jahvehs) hand är stark (mäktig), så att ni vördar (fruktar) Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) för evigt.’ ”

[ Gilgal – platsen man återvänder till

Gilgal ligger öster om Jeriko Jos 4:19. Utgrävningar i Khirbet el Mefjir 3 km nordost om Jeriko 1955 och 1972 bekräftar att den var bebodd vid den här tiden, men det finns flera arkeologiska platser längre norrut som ännu inte är utgrävda. Namnet Gilgal betyder ett hjul, en cirkel eller något som rullar. Namnet har att göra med det nya Gud gör (Jos 5:9), men det finns även en fin koppling till den roll platsen får. Gilgal blir den militära basen för Josua under hela den första perioden i det nya landet, det är hit man återvänder efter varje militärkampanj, se Jos 10:6-7, 15, 43; 14:6. Det är här minnesstenarna finns (Jos 4:20), varje gång Josua kom tillbaka påminde de honom om Guds löften. Det var här männen blev omskurna (Jos 5:2) och man firade den första påsken (Jos 5:10). Det var också här de åt av landets frukt och fick ny försörjning, vilket också betyder att mannat upphörde (Jos 5:11).]

5

Israeliterna helgar sig – pesach

[Kapitel 5 är den fjärde sektionen, och den centrala av de sju första (kap 1-8). Israeliterna helgar sig inför Herren och crescendot finns i vers 10 då man för första gången firar pesach i det nya landet.]

1 Och det skedde när alla amoréernas kungar som var bortom Jordan, västerut, och alla kanaanéernas kungar som var vid havet [Medelhavet], hörde hur Herren (Jahveh) hade torkat upp Jordan framför Israels söner till dess att alla gått över, att deras hjärtan smälte [av rädsla], inte heller var deras ande kvar i dem längre på grund av Israels söner. [Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Kungarna skakade av skräck och kunde inte göra någonting åt situationen.]

2 Vid den tiden sa Herren (Jahveh) till Josua: ”Gör dig knivar av flinta och omskär igen Israels söner en andra gång.” [1 Mos 17:7-14] 3 Och Josua gjorde sig knivar av flinta och omskar Israels söner vid Givat-Haaralot [betyder: ”förhudarnas kulle” eller ”kullen där man räknas som oomskuren”].

4 Anledningen till att Josua omskar dem var denna: Allt folket som hade dragit ut från Egypten – alla män av stridbar ålder – hade dött i öknen under vägen från Egypten. 5 Allt folk som drog ut ur Egypten var omskuret, men allt folk som var födda i öknen under vägen när de drog ut ur Egypten hade inte blivit omskurna. [4 Mos 14:29-34] 6 För Israels söner vandrade 40 år i öknen, även stridsmännen bland folket som kom ut ur Egypten förgicks, eftersom de inte lyssnade till Herrens (Jahvehs) ord, varför Herren (Jahveh) svurit att han inte skulle låta dem se landet som Herren med ed lovade deras fäder att han skulle ge oss [författaren inkluderar sig själv här], ett land som flyter av mjölk och honung. 7 Och han reste upp deras söner i deras ställe, dem lät Josua omskära, för de var oomskurna, eftersom de inte blivit omskurna under vägen. 8 Och det skedde när hela folket blivit omskuret [alla män], att de vilade på sin plats i lägret till dess de var läkta.

[Läkningen tar några dagar, jfr 1 Mos 34:25. Omskärelsen skedde tidigast den 11:e nisan. Hela den manliga befolkningen vid räkningen innan man närmar sig Moab var omkring en miljon, se 4 Mos 1:45-47 (603 550 + 23 000 leviter + de under 20 år). Av dessa var omkring 300 000 38 år och redan omskurna, vilket gör att de som nu omskars var omkring 700 000. Det fanns män kvar som kunde vakta lägret och även förbereda påskalammet till den 14:e nisan, se vers 10.]

9 Och Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Idag har jag tagit bort (ordagrant ’rullat bort’) Egyptens förebråelse (vanära, skam) från dig.” Därför kallas platsen Gilgal [som just betyder ”hjul” eller ”något som rullar”] till denna dag.

10 Och Israels söner hade sitt läger i Gilgal [Jos 4:19] och de firade pesach på Jerikos slätt på den 14:e dagen i månaden [2 Mos 12]. 11 Och de åt av landets mat på dagen efter pesach, osyrat bröd och rostat korn på samma dag. 12 Och mannat upphörde på morgonen efter att de ätit av landets mat. Israels söner hade inte längre något manna [2 Mos 16:35] utan de åt av Kanaans lands frukt det året.

13 Och det hände när Josua var vid Jeriko att han lyfte upp sina ögon och såg, och se, där stod en man mittemot honom med sitt svärd draget i handen. [2 Mos 3:2-4:17; Dom 6:11-23] Och Josua gick till honom och sa till honom: ”Är du för oss eller för våra motståndare?”

14 Och han sa: ”Nej, men jag är härförare för Herrens (Jahvehs) härskara. Nu har jag kommit.” [2 Mos 15:3]

Och Josua föll med sitt ansikte mot jorden och böjde sig ned och sa till honom: ”Vad talar min herre till sin tjänare?”

15 Och härföraren för Herrens (Jahvehs) härskara sa till Josua: ”Ta av dig skorna från dina fötter, för platsen där du står är helig.” Och Josua gjorde så.

[Detta möte motsvarar det möte med Gud som Mose hade vid den brinnande busken. Både Josua och Mose behövde dessa möten med Gud själv innan de gick in i sina uppdrag, se 2 Mos 3:5.]

6

Jeriko faller ner

[Detta kapitel hör ihop med Jos 3:1-4:24 i den första kiasmen i kap 1-6. Det har också sin parallell i kapitel 7-12. Här räddas Rahab och hennes familj och i Jos 11:19 räddas de hivéer som bodde i staden Givon.

Tre olika hebreiska ord för vädurshorn/shofar används i detta kapitel. Det generella ordet för ett djurhorn är qeren. Ordet shofar och jovel används för just vädurshorn. Shofaren används ofta som krigssignal. Ordet jovel betyder vädur och vädurshorn, men också jubel. Det användes som en signal för jubelåret, men inte vid krig, se 3 Mos 25:8-13. Att just ordet jovel används här kopplar denna händelse till friåret då man återvänder till sin arvedel.]

1 Nu var Jeriko helt stängt på grund av Israels söner. Ingen gick ut och ingen kom in. 2 Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Se, jag har gett Jeriko i din hand med dess kung, liksom dess tappra stridsmän. 3 Och ni ska omringa staden, alla stridsmän ska gå runt staden ett varv. Det ska ni göra i sex dagar. 4 Och sju präster ska bära sju jubelbasuner (hebr. shofar jovel) framför arken. Och den sjunde dagen ska ni gå sju gånger runt staden och prästerna ska blåsa i shofarerna. [Totalt går man 13 gånger runt staden.] 5 Och det ska ske att när de blåser en lång signal i hornet (hebr. qeren) och ni hör ljudet av shofarerna, då ska hela folket ropa högt (uppge ett härskri), och stadens murar ska rasa samman (ordagrant: ”komma ned och bli under”) och folket ska gå upp, var och en rakt fram – framför sig.”

6 Och Josua, Nuns son, kallade på prästerna och sa till dem: ”Ta upp förbundsarken och låt sju präster bära sju jubelbasuner (hebr. shofar jovel) framför Herrens (Jahvehs) ark.” 7 Och han sa till folket: ”Gå vidare, och gå runt staden och låt de beväpnade dra fram framför Herrens (Jahvehs) ark.”

8 Och det blev så att när Josua hade talat till folket, gick de sju prästerna som bar de sju jubelbasuner inför Herren framför, och blåste med shofarerna, och Herrens förbundsark följde dem. 9 Och de beväpnade männen gick före prästerna som blåste i shofarerna och eftertruppen gick efter arken, medan man [prästerna] blåste i shofarerna oavbrutet. 10 Och Josua befallde folket och sa: ”Ni ska inte ropa och inte låta er röst bli hörd, inte heller ska några ord passera ut ur era munnar förrän den dag jag ber er ropa – då ska ni ropa.” 11 Så fick han Herrens (Jahvehs) ark att omringa staden genom att gå runt den en gång, och de kom tillbaka till lägret och de stannade i lägret.

12 Josua steg upp tidigt på morgonen och prästerna tog upp Herrens (Jahvehs) ark. 13 Och de sju prästerna som bar de sju jubelbasunerna framför Herrens (Jahvehs) ark gick vidare oavbrutet och blåste i shofarerna, och de beväpnade männen gick före dem och eftertruppen gick efter Herrens (Jahvehs) ark, (prästerna) blåste i shofarerna oavbrutet. 14 Och den andra dagen omringade de (gick de runt) staden en gång och de återvände till lägret. Så gjorde de i sex dagar.

15 Och det skedde på den sjunde dagen att de steg upp tidigt när dagen grydde, och de omringade (gick runt) staden på samma sätt sju gånger. Bara på den dagen omringade de (gick de runt) staden sju gånger. 16 Och det skedde att den sjunde gången, när prästerna blåste i shofarerna, sa Josua till folket: ”Ropa (uppge ett härskri), för Herren (Jahveh) har gett er staden, 17 och staden och allt som är i den, ska vara helgad (avskild) [Jos 2:10] till Herren (Jahveh), endast skökan Rahab (hebr. Rachav) ska leva, hon och alla som är med henne i huset, eftersom hon gömde budbärarna som vi sände [Jos 2:1-14.] 18 Håll bara er själva borta från det helgade (avskilda), så att ni inte drar en förbannelse (bestämt till att dö – hebr. charam) över er genom det som är helgat (avskilt), då gör ni Israels läger förbannat (bestämt till att dö) och ni drar olycka över det (ödelägger, skapar stora bekymmer). 19 Men allt silver och guld och redskap av brons och järn är heligt för Herren (Jahveh), det ska komma till Herrens (Jahvehs) skatter.”

[Utgrävningar av Tel es-Sultan, som kullen där Jeriko låg heter, visar att staden var väl befäst. Den yttre muren var 7 meter hög och den inre närmare 10 meter hög. En vattenkälla, som än idag flödar med vatten, var belägen innanför muren i den sydöstra delen. Staden hade några tusen invånare. När Josua och israeliterna intog Jeriko var det vår och skörden var just bärgad, se Jos 3:15. Vid utgrävningar på 1930-talet av Garstang hittades flera stora krukor fulla med spannmål som bekräftar detta, och visar att Jeriko kunde klarat flera års belägring. Man hittade också ett lager med stenar som ligger huller om buller, som om det sjunkit rakt ned, och tecken på att staden bränts. Egyptiska målningar på krukor och lampor ringar in dateringen till mellan 1500- och 1400-talet f.Kr., vilket stämmer med Bibelns kronologi att intåget skedde våren 1406 f.Kr. Arkeologen Kenyon, som gjorde utgrävningar där på 1950-talet, beskriver hur hon hittade högar av rött tegel som troligtvis rasat ner från den högre inre muren nedanför den yttre muren. Detta skulle ha kunnat skapa en naturlig ramp så israeliterna kunde gå ”upp” i staden. Redan i den första utgrävningen 1907-1909 upptäcktes de raserade murarna. I alla utgrävningar såg man att en del av den norra muren var intakt. Det tyder på att Rahabs hus låg i den norra delen av staden, närmast bergen, se Jos 2:15.]

20 Så folket ropade och (prästerna) blåste i shofarerna. Och det skedde när folket hörde ljudet av shofarerna att folket ropade med ett starkt (stort) rop (ett härskri) och murarna kom ner platt (ordagrant: murarna föll under sig själva), så att folket gick upp [vilket bekräftats av arkeologin], in i staden, varje man rakt framför sig, och de intog staden. 21 Och de förstörde grundligt allt som fanns i staden, både män och kvinnor, både unga och gamla, och oxar och får och åsnor, med svärdsegg.

22 Och Josua sa till de båda män som hade utforskat (bespejat) landet: ”Gå in i skökans hus och för ut skökan och alla som är med henne, så som ni lovat henne.” 23 Och de unga männen som spejat gick in och förde ut Rahab och hennes far och hennes mor och hennes bröder, alla som var hos henne, alla hennes släktingar förde de ut, och de placerade dem i Israels läger.

24 Och de brände staden i eld och allt som fanns därinne. Endast silvret och guldet och redskapen av brons och av järn lade de bland skatterna i Herrens (Jahvehs) hus. 25 Men skökan Rahab och hennes fars hus och allt som hon hade, lät Josua rädda levande, och hon bor mitt i Israel till denna dag, eftersom hon gömde budbärarna som Josua hade sänt för att bespeja Jeriko [Matt 1:5; Heb 11:31; Jak 2:25].

26 Vid den tiden tog Josua en ed av folket och sa:

”Förbannad (helt förgjord – hebr. arar) är den man inför Herren (Jahveh)

som står upp och återuppbygger denna stad Jeriko,

han ska förlora sin förstfödde

när han lägger dess grund

och sin yngste son

när han sätter upp dess portar.”

[Arkeologiska inskriptioner i Assyrien visar att det inte var ovanligt att förstörda städer inte skulle byggas upp igen. Dock har ingen av dessa en åtföljande ed. Josuas ord här har likheter med Moses instruktioner i 4 Mos 13:12-16. Många år senare får denna förbannelse sin fullbordan när Hiel, en man från Betel, bygger upp Jeriko igen. Han förlorar sin förstfödde Aviram och sin yngste son Segov, se 1 Kung 16:34]

27 Så var Herren (Jahveh) med Josua och han var aktad i hela landet.

7

Achan gömmer byte (kap 7-8)

[Nu vänder den första kiasmen och rör sig tillbaka. Detta stycke hör ihop med kapitel 2. Här kommer missmod på grund av en trolös israelit. Han gömmer plundrat byte trots att Gud befallt dem att inte göra det. Denna berättelse har sin ”spegelbild” i kapitel 2. Där kommer uppmuntran till israeliterna från en kanaaneisk kvinna, som gömmer två israeliska spejare.]

1 Men Israels söner begick en överträdelse med de avskilda (helgade) tingen. Achan, son till Karmi, son till Zavdi, son till Zerach som tillhör Juda stam, tog (stal) av de avskilda (heliga) tingen och Herrens (Jahvehs) vrede tändes mot Israels söner. 2 Och Josua sände män från Jeriko till Ai, som ligger vid Beit Aven [ordagrant ”tomhetens hus”], på den östra sidan om Betel, och talade till dem och sa: ”Gå och bespeja landet.” Och männen gick iväg och bespejade Ai.

[Ai har traditionellt identifierats som Et-tell 14 km väster om Jeriko och 16 km norr om Jerusalem. Dock verkar staden varit övergiven vid den här tiden, och ruinerna vid Khirbet el-Maqatir 1,5 km väster om traditionella Ai passar in på Bibelns beskrivning. Wadi Sheban på den västra sidan fungerar som ett bra gömställe, se Jos 8:4.]

3 De återvände till Josua och sa till honom: ”Låt inte hela folket dra upp, utan låt omkring 2 000 eller 3 000 män gå upp och slå Ai. Låt inte hela folket anstränga sig med att gå dit, för de är få.”

4 Så omkring 3 000 män gick dit, men de tvingades fly för männen från Ai. 5 Männen i Ai dräpte 36 av deras män och jagade dem från porten [i staden Ai] till Shevarim och slog dem på sluttningen där. Och folkets hjärtan smälte och blev som vatten.

[Shevarim kommer från ordet shever som betyder hål/djup. Det är troligtvis inte en stad utan en geografisk plats, kanske klipporna vid Wadi Makkuk. Platsen ligger i alla fall öster om Ai i riktning mot Jeriko.]

6 Och Josua rev sönder sina kläder och föll till marken med sitt ansikte mot jorden framför Herrens ark ända till aftonen, han och de äldste i Israel, och de kastade jord på sina huvuden. [Att kasta jord på sitt huvud är ett sätt att visa djup sorg och bedrövelse.] 7 Och Josua sa: ”Ack (åh nej), Herre Herre (Adonai Jahveh), varför har du överhuvud taget fört ditt folk över Jordan? För att lämna oss i händerna på amoréerna och få oss att förgås? Det hade varit nog om vi hade fått bo på andra sidan Jordan. 8 Herre (Adonai), vad ska jag säga efter att Israel har vänt sin rygg mot [flytt från] sina fiender? 9 När kanaanéerna och alla invånare i landet hör om det, kommer de att omringa oss och hugga av vårt namn från jorden, och vad ska du göra för ditt stora namn?”

10 Herren sa till Josua: ”Res på dig! Varför har du fallit ner på ditt ansikte? 11 Israel har syndat. De har överträtt mitt förbund som jag befallt dem, ja, de har också tagit av de avskilda tingen och har stulit och även dolt (gömt) det och de har lagt det bland sina egna ägodelar. 12 Därför kan inte Israels söner stå framför sina fiender, de vänder ryggen mot sina fiender eftersom de har blivit förbannade. Jag ska inte vara med dig längre om du inte utrotar de förbannade ibland er. 13 Res dig, helga folket och säg: ’Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): det finns en förbannelse i din mitt, Israel. Du kan inte stå inför dina fiender förrän du har tagit bort (utrotat) de förbannade tingen ibland er. 14 I morgon bitti ska ni därför komma nära med era stammar, och det ska ske att den stam som Herren (Jahveh) visar (tar, pekar ut) ska komma nära familj efter familj, och den familj som Herren (Jahveh) visar (tar, pekar ut) ska komma nära hushåll för hushåll, och det hushåll som Herren (Jahveh) visar (tar, pekar ut) ska komma nära man för man. 15 Och det ska ske att han som tas med de avskilda (helgade) tingen ska brännas med eld, han och allt som han har, eftersom han har överträtt Herrens (Jahvehs) förbund och eftersom han har uträttat en hänsynslös gärning i Israel.’ ”

16 Så Josua steg upp tidigt nästa morgon och samlade ihop Israel efter deras stammar och Juda stam visades (togs, pekades ut). 17 Och han samlade ihop Juda familjer och Zerachajs familj visades (togs, pekades ut). Och han samlade ihop Zerachajs familj, man för man och Zavdi visades (togs, pekades ut). 18 Och han samlade ihop hans hushåll man för man och Achan, son till Karmi, son till Zavdi, son till Zerach, som tillhör Juda stam visades (togs, pekades ut).

19 Och Josua sa till Achan: ”Min son, jag ber dig, ge ära till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), och bekänn inför honom, och berätta för mig vad du har gjort, dölj ingenting för mig.”

20 Och Achan svarade Josua och sa [bekände på en gång]: ”I sanning (ja, det är sant), jag har syndat mot Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), och detta är exakt vad jag gjort (ordagrant: ”detta och detta”, vilket beskriver det detaljerade händelseförloppet). 21 Jag såg bland bytet en fin mantel från Sinear [dessa fint broderade mantlar från Babylon (1 Mos 10:10) sveptes vid den här tiden över ena axeln med den andra änden över andra armen] och 200 shekel [2,3 kg] silver och en tunga (stav) av guld [kanske en skulptur eller en avlång guldtacka] med vikten 50 shekel [575 gram], då åtrådde [2 Mos 20:17] jag dem och tog dem. Och se, jag har gömt dem i marken mitt i mitt tält. Silvret ligger underst.”

22 Josua sände budbärare och de sprang till tältet och se, det var gömt i tältet och silvret underst. 23 Och de tog föremålen från tältets mitt och förde dem till Josua och till Israels söner, och de lade ner dem inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

24 Och Josua och hela Israel med honom, tog Achan, son till Zerach, och silvret och manteln, och tungan (staven) av guld, och hans söner och hans döttrar, och hans oxar och hans åsnor och hans får, och hans tält och allt som han hade, och de förde det till Achors dal [betyder: ”Olyckans dal”]. 25 Och Josua sa: ”Varför har du dragit olycka över oss (skapat detta kaos – hebr. achor)? Herren (Jahveh) ska låta olycka drabba dig (hebr. achor) idag.” Och hela Israel stenade honom med stenar, och de brände upp dem i eld och stenade dem med stenar. 26 Och de reste en hög med stenar över honom den dagen, och Herren (Jahveh) vände bort sin brinnande vrede. Därför heter platsen Achors dal till denna dag.

[Hebr. achor betyder hemsökelse, orsaka besvär och störning. Personnamnet Achan är ett besläktat ord som betyder: ”den som ställer till besvär, orsakar trubbel eller är upphov till störningar”. Platsen Achor är troligtvis bergsbygden väster om Qumran vid nordvästra delen av Döda havet och blir så småningom nordöstra gränsen för Juda (Jos 15:7). Dock finns det hopp, Achors dal nämns på nytt i Jes 65:10 och Hos 2:15 där det profeteras att dalen i framtiden ska bli en fruktsam dal när Israel blir upprättat. Se även profetian i Hes 47:6-10 med det levande vattnet från Jerusalem som en dag ska strömma ner mot Döda havet.]

8

1 Herren sa till Josua: ”Frukta inte och var inte förskräckt, ta hela krigsfolket [inte bara 3 000, se Jos 7:5] med dig och stå upp och gå till Ai. Se, jag har gett kungen i Ai och hans folk och hans stad och hans land i din hand. 2 Och du ska göra med Ai och dess kung som du gjorde med Jeriko och dess kung. Förutom att du ska ta det tillspillogivna och dess boskap och behålla som byte för er själva. [Hade Achan övervunnit sin girighet i Jeriko, så hade han fått bytet här.] Gör ett bakhåll för staden, bakom (på andra sidan; väster om) den.”

3 Så Josua steg upp med allt krigsfolket för att gå till Ai. Och Josua valde ut 30 000 män, mäktiga män (hebr. gever) med mod och tapperhet, och sände fram dem under natten. [Tio gånger så många som första försöket, se Jos 7:3.] 4 Och han befallde dem och sa:

”Se, ni [en mindre grupp på 5 000 män, se vers 12] ska ligga i bakhåll mot staden bakom (på andra sidan; väster om) staden, inte långt från staden, och håll er redo. 5 Och jag och allt folket som är med mig ska närma oss staden, och det ska ske när de kommer ut mot oss att vi först ska fly för dem. 6 Och de ska komma ut efter oss till dess att vi har lockat bort dem från staden, för de ska säga: ’De flyr för oss som förra gången.’ Så ska vi fly framför dem. 7 Då ska ni resa er upp från bakhållet och inta staden, för Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) har gett staden i er hand. 8 Och det ska ske när ni har intagit staden, att ni ska sätta eld på staden, enligt Herrens ord ska ni göra. Se, jag har befallt er.”

9 Och Josua sände fram dem och de lade sig i bakhållet och satte sig mellan Betel och Ai på västra sidan om Ai. Men Josua vistades bland folket den natten.

10 Och Josua steg upp tidigt på morgonen och räknade folket och gick upp, han och Israels äldste, framför folket till Ai.

[Vers 11-13 beskriver nu mer detaljerat den övergripande förberedelsen i vers 3-9, det är inte en ny dag, utan en tillbakablick.]

11 Och hela folket, även stridsmännen som var med honom, hade gått upp och dragit sig nära och kommit framför staden och slog läger på den norra sidan om Ai, det var en ravin (hebr. gaj) mellan honom och Ai. 12 Och han tog omkring 5 000 män och satte dem i ett bakhåll mellan Betel och Ai på den västra sidan om Ai. 13 Folket gjorde sig stridsberedda, även hela truppen som befann sig norr om staden, deras bakhåll låg och väntade väster om staden. Och Josua gick den natten till mitten av dalen (bredare dal – hebr. emeq).

14 Och det hände när kungen i Ai såg det, att stadens män skyndade sig och reste sig upp tidigt och gick ut för att strida mot Israel, han och hans folk på den avtalade tiden, i riktning mot Arava (ödemarken, stäppen, öknen) [syftar på riktningen österut mot Jeriko och Jordandalen]. Men han visste inte att det fanns ett bakhåll mot honom bakom (på andra sidan; väster om) staden. 15 Och Josua och hela Israel betedde sig som om de var slagna framför dem och flydde längs vägen mot öknen. 16 Och allt folket som var i Ai kallades samman för att jaga efter dem, och de jagade efter Josua och drogs bort från staden. 17 Där var ingen man kvar i Ai eller Betel som inte drog ut efter Israel. De lämnade staden öppen och jagade efter Israel.

18 Och Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Sträck ut sabeln (kortare böjt svärd – hebr. kidon) som du har i din hand mot Ai, för jag ska ge det i din hand.” Och Josua sträckte ut spjutet som var i hans hand mot staden. [Troligtvis reflekterades solen i sabelns egg och gav en blixtrande signal. Här används inte det vanliga hebreiska ordet för spjut chanit.] 19 Och de i bakhållet reste sig snabbt från sina platser och de sprang, så snart han [Josua] hade sträckt ut sin hand, och kom in i staden och tog den och de skyndade sig att sätta den i brand. 20 Och när männen från Ai vände sig om, såg de hur röken från staden steg upp mot himlarna, och de hade ingen kraft att fly den ena vägen eller den andra vägen. Och folket [israeliterna] som flydde till öknen vände sig om mot förföljarna. 21 Och när Josua och hela Israel såg att bakhållet hade tagit staden och att röken från staden steg upp, då vände de om och slog Ais män. [Plötsligt mötte hären från Ai motstånd och de hade även nackdelen att ha morgonsolen i ögonen när Josua attackerade dem.] 22 Och de andra kom fram, ut ur staden mot dem, så att de var mittemellan Israel, en del på ena sidan och en del på andra sidan. Och de slog dem så att de inte lät någon av dem bli kvar eller fly. 23 Och Ais kung tog de levande och förde honom till Josua.

24 Och det skedde när Israel gjorde slut på slaktandet av alla Ais invånare på fältet, även i öknen där de förföljt dem, och de alla hade fallit för svärdseggen till dess de var förtärda, att hela Israel återvände till Ai och slog det med svärdsegg. 25 Och alla som föll den dagen, både män och kvinnor var 12 000, inklusive alla män i Ai. 26 För Josua drog inte tillbaka sin hand med vilken han hade sträckt ut sabeln (kortare böjt svärd – hebr. kidon), förrän han fullständigt förgjort alla invånare i Ai. [Mose hade tidigare sträckt upp sina händer i bön, se 2 Mos 17:11.] 27 Bara boskapen och det tillspillogivna i staden tog Israel som byte åt sig själva, enligt det ord som Herren (Jahveh) talat när han befallde Josua. 28 Så brände Josua Ai och gjorde det till en ruinhög (höjd som uppstått genom upprepad bosättning – hebr. tel), ja, en ödemark till denna dag. [Ai betyder just ruin.] 29 Och kungen i Ai hängde han i ett träd fram till kvällen, och när solen gick ned befallde Josua att de skulle ta ner hans kropp från trädet och kasta den i ingången till porten i staden och de kastade upp en stor hög med stenar över den, till denna dag.

Guds ord – Josua läser för folket

[Denna sista sektion fokuserar på Guds ord och hör tematiskt ihop med det inledande stycket i Jos 1:1-18. I det första kapitlet hade Guds ord till Josua en central roll. Här leder Josua en ceremoni vid berget Ebal.]

30 Sedan byggde Josua ett altare till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), på berget Ebal, 31 som Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, befallt Israels söner, som det är skrivet i boken med Moses undervisning [Torah – de fem Moseböckerna], ett altare av ohuggna stenar, varpå man inte använt något järn, och de offrade brännoffer till Herren på det och offrade shalomoffer (gemenskapsoffer). 32 Och han skrev där på stenarna en avskrift (kopia) av Moses undervisning (hebr. Torah) som han skrev framför Israels söner.

[Mellan berget Gerizim och Ebal ligger staden Shechem. Ett altare har hittats på den norra sluttningen av berget Ebal vid utgrävningar av Adam Zertal 1980. Alldeles intill ligger också den plats där Abraham fick ett löfte om att hans avkomma skulle få detta land och där han byggde ett altare, se 1 Mos 12:6-7. I vers 33 nämns ”hela Israel” till skillnad från ”Israel” här i vers 32. Ett möjligt scenario är att Josua och en mindre grupp med prästerna och de äldste är med i denna ceremoni vid altaret, sedan tar man med arken och går till den södra sidan av Ebal i dalen mellan Ebal och Gerizim där hela folket sluter upp.]

33 Och hela Israel, deras äldste och ledare och deras domare stod på båda sidor om arken och mittemot stod prästerna, leviterna som bar Herrens förbundsark, både främlingen och den i huset födde. Hälften av dem framför berget Gerizim och hälften av dem framför berget Ebal. Som Herrens tjänare Mose hade befallt till välsignelse av Israels folk först. 34 Därefter läste han alla de ord från undervisningen (hebr. Torah), välsignelsen och förbannelsen [5 Mos 27-28], enligt allt det som är skrivet i boken med undervisning (hebr. Torah). 35 Det fanns inte ett enda ord som Josua underlät att läsa, av allt det som Mose befallt, inför hela Israels församling och kvinnorna och barnen och främlingen som vandrade bland dem.

9

Resten av Kanaans land (kap 9-12)

[Tidigare hade motståndet bestått av enskilda städer, nu i detta och följande kapitel kommer motståndet från allianser med städer och deras kungar. Versen fungerar som en introduktion på liknande sätt som Jos 5:1.]

1 Och det hände sig att när alla kungar som var bortom Jordan i bergsbygden [centrala höglandet som senare blev Juda och Efraims område], i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och utefter hela Stora havets [Medelhavets] kust framför (hela vägen upp mot) Libanon,

hettiterna och amoréerna,

kanaanéerna,

perisséerna,

hivéerna och jevusiterna

hörde detta [hur israeliterna intagit städerna Jeriko och Ai], 2 samlades de tillsammans för att strida med Josua och med Israel, som en man (bokstavligt en mun).

Givoniterna förleder Israel – förbund

3 Men när invånarna i Givon [8 km sydväst om Ai] hörde vad Josua hade gjort med Jeriko och Ai, 4 gick de listigt tillväga och vandrade iväg och gjorde sig som om de var sändebud, och lade gamla säckar på sina åsnor, och vinskinn (som var) slitna, använda och lappade, 5 och slitna och lagade skor på sina fötter, och slitna mantlar över sig. Och allt bröd i deras matsäck vart torrt och smuligt. 6 Så gick de till Josua i lägret i Gilgal och sa till honom och Israels män: ”Vi har kommit från ett land långt borta, ingå (skär) därför ett förbund med oss.”

7 Och Israels män sa till hivéerna: ”Tänk om ni bor ibland oss, hur ska vi då ingå (skära) ett förbund med er?”

8 Men de svarade Josua: ”Vi är dina tjänare (hebr. eved).”

Och Josua frågade: ”Vilka är ni och varifrån kommer ni?”

9 Då svarade de honom: ”Från ett väldigt avlägset land har dina tjänare kommit, för Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) namns skull, för vi har hört hans rykten och om allt han gjorde i Egypten, 10 och vad han gjorde mot de två ammonitiska kungarna som bodde bortom Jordan, mot Sichon, kung i Cheshbon och mot Og, kung i [området] Bashan i [staden] Ashtarot. [Dessa två städer låg längs med kungsvägen, se 4 Mos 20:17; 21:22, den viktiga nordsydliga handelsvägen och militärrutten öster om Jordan som förband Damaskus i norr och Etsjon-Gever (nuvarande Eilat) i söder.] 11 Och våra äldste och invånarna i vårt land talade till oss och sa: ’Ta proviant i er hand för resan och gå och möt dem och säg till dem: Vi är era tjänare och nu vill vi sluta ett förbund (skära och ingå ett blodsförbund) med er.’ 12 Detta är brödet som vi tog med oss som proviant från våra hem den dagen då vi gick för att möta er, men nu, se, det är torrt och smuligt. 13 Och dessa vinskinn som vi fyllde var nya, och se [titta på dem]: De är helt spruckna! Och våra mantlar och våra skor är helt utslitna på grund av den långa resan.”

14 Då tog [de israeliska] männen av deras mat [i sin mun], men frågade inte om råd från Herrens (Jahvehs) mun. [Problemet var inte att de blev förledda, utan att de inte frågade Herren om råd, se 5 Mos 27:21. Se även 1 Krön 28:9; 2 Krön 15:2; 18:4; 20:4.] 15 Och Josua gav en försäkran om fred (”gjorde frid” – hebr. shalom) med dem och slöt ett förbund (skar ett blodsförbund) med dem för att låta dem leva, och ledarna i menigheten (församlingen) gav dem sin ed.

16 Men tre dagar efter att de slutit ett förbund (skurit ett blodsförbund) med dem, fick de höra att de var deras grannar och att de bodde ibland dem. 17 Och Israels söner vandrade och kom till deras städer på den tredje dagen. Deras städer var

Givon [som var den ledande, se vers 3-4]

och Kefira

och Beerot

och Kirjat-Jearim.

[Dessa städer hade en allians, och är alla bara 1,5 mil från Jerusalem. De hamnade i Benjamins stams område, se Jos 18:25-26, 28.]

18 Och Israels söner slog dem inte eftersom menighetens (församlingens) ledare hade avlagt ed inför Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).

Och hela menigheten muttrade (knorrade) mot ledarna. [Folket var antagligen oroliga för att det skulle få konsekvenser att man brutit mot Guds instruktioner, se Jos 6:17; 5 Mos 20:17.] 19 Men alla ledare sa till hela menigheten [Israels folk samlade där]: ”Vi har svurit en ed inför Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), därför kan vi inte röra dem nu. 20 Så här ska vi göra med dem och låta dem leva. Låt vreden komma över oss på grund av den ed vi gav till dem.” 21 Och ledarna sa till dem: ”Låt dem leva.” Så blev de vedhuggare och drog upp vatten till hela menigheten, som ledarna hade talat till dem.

22 Och Josua kallade på dem och han talade till dem och sa: ”Varför har ni bedragit oss och sagt: ’Vi är långt bort ifrån’ när ni bor ibland oss? 23 Därför är ni nu förbannade (utrotade, helt förgjorda – hebr. arar). Ni ska aldrig upphöra att vara våra slavar, både vedhuggare och vattenhämtare till min Guds (Elohims) hus.”

24 Och de svarade Josua och sa: ”Eftersom det med säkerhet blev berättat (hebr. nagad nagad) för dina tjänare hur Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) befallde sin tjänare Mose att ge dig hela landet och utrota alla landets invånare framför er, därför var vi helt förskräckta (livrädda, panikslagna) för våra liv på grund av er och har gjort detta. 25 Se nu, vi är i din hand. Så som det är gott och rätt för dig att göra mot oss, gör det.”

26 Och så gjorde han mot dem och räddade dem ur Israels söners hand, så att de inte dödade dem. 27 Och Josua gjorde dem till vedhuggare och vattenbärare åt menigheten [Israels folk] och till Herrens (Jahvehs) altare, till denna dag [för all framtid], till den plats som han ska utvälja.

[Närmast förflyttades tabernaklet till Shilo (Jos 18:1), sedan Givon (1 Krön 16:39) och sist Jerusalem. Efter exilen var givoniterna med bland dem som reparerade murarna (Neh 3:7; 7:25). Även Kirjat Jearims, Kefiras och Beerots folk nämns bland dem som återvände, se Esra 2:25; Neh 7:29. Alla dessa folk hade då blivit en del av det judiska folket, på samma sätt som Rahav och andra hedningar som fått ta emot Guds nåd och blivit inympade, se 1 Mos 12:3; Jos 6:25.]

10

De södra kungarna besegras

Fem kungar planerar att attackera Givon

[Detta är första gången namnet Jerusalem används i Bibeln, även om andra namn (Salem) har benämnt staden, se 1 Mos 14:18; 22:14. Det hebreiska namnet för Jerusalem är Jeroshalajim. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två – ändelsen ajim indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. Här antyds också att det finns två Jerusalem – det himmelska och det jordiska. I Uppenbarelseboken är det helt tydligt (Upp 21:2, 10), men även profeterna antyder det (Jes 26:1-3) och den åsikten finns också i många av de rabbinska tolkningarna av dessa verser. I antika egyptiska källor kallas staden Ursalimmu vilket betyder ”fridens fundament/fredens grund”. Jerusalem kommer att bli Israels viktigaste stad, men det dröjer några hundra år tills Davids tid innan det sker, se 2 Sam 5:6-19.]

1 Och det hände sig att när Jerusalems kung Adonitsedek [betyder ”min herre är rättfärdighet”, synonym med Melkisedek, se 1 Mos 14:18] hörde hur Josua hade intagit Ai och fullständigt ödelagt staden – hur han [Josua] hade gjort med Ai och dess kung på samma sätt han gjort med Jeriko och dess kung och hur invånarna i Givon hade ingått (gjort) fred med Israel och var (vistades) ibland dem – 2 då blev de [invånarna i Jerusalem] mycket rädda (fruktade de storligen) eftersom Givon var en stor stad [bara 15 km nordväst om dem], som en av de kungliga städerna, större än Ai och alla dess män var mäktiga stridsmän.

3 Därför sände Adonitsedek, Jerusalems kung (bud) till

Hoham, kung i Hebron,

och till Piram, kung i Jarmot,

och till Jafija, kung i Lachish,

och till Devir, kung i Eglon

och sa: 4 ”Kom upp till mig och hjälp mig och låt oss slå Givon, för de har gjort (ingått) fred med Josua och med Israels söner.”

5 Därför samlade sig de fem kungarna från amoréerna:

Jerusalems kung,

Hebrons kung,

Jarmots kung,

Lachishs kung,

Eglons kung

tillsammans och gick upp, de och deras härar och slog läger mitt emot Givon och krigade mot dem.

Striden om Givon – första fasen

6 Och Givons män sände (bud) till Josua till lägret i Gilgal [intill Jeriko] och sa: ”Släpp inte dina händer från dina tjänare, kom upp till oss snabbt och rädda oss och hjälp oss, för alla amoréernas kungar som bor i bergsbygden [Jerusalem, Hebron, Jarmot, Lachish och Eglon] har samlat sig tillsammans mot oss.”

7 Så Josua gick upp från Gilgal, han och allt krigsfolket med honom och alla mäktiga stridsmän. 8 Och Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Frukta inte för dem för jag har gett dem i din hand, inte en enda man av dem ska stå dig emot.”

9 Därför kom Josua över dem plötsligt, eftersom han vandrade upp från Gilgal hela natten. [En sträcka på 3 mil, med brant stigning från Jordandalen.] 10 Och Herren (Jahveh) förvirrade dem (panik och tumult bröt ut) inför Israel som slog dem med en stor slakt vid Givon, och de jagade dem längs vägen upp mot Beit-Choron och slog dem ända till Azeqa [vid Elladalen] och till Mackedah.

[Jakten gick först nordväst och sedan sydväst, en sträcka på 3 mil. Mackedah ligger halvvägs mellan Lachish och Hebron, och inte så långt från Eglon, dvs. centralt mellan de tre södra städerna.]

11 Och det hände när de flydde undan (från framför) Israel när de var på väg ner från Bet Choron, att Herren (Jahveh) kastade ner stora stenar [hagel] från himlarna över dem ända till Azeqa och de dog. Det var fler som dog av haglet än de som Israels söner slog med svärdet.

[Samma ord för hagel (hebr. barad) används även om den sjätte plågan i Egypten, se 2 Mos 9:18-33; Ps 18:14-15.]

Solen står still

[Denna vers inleds med hebr. az och beskriver en parallell händelse. Haglet och stenarna i vers 11 hör därför troligen samman med händelserna i vers 12-13.]

12 Vid den tiden talade Josua till Herren (Jahveh) på den dagen när Herren (Jahveh) gav amoréerna inför Israels söner, och han sa i Israels åsyn:

”Sol, stå stilla (var tyst – hebr. dom) över Givon,

och du måne, i Ajalons dal.”

13 Och solen stod stilla (”var tyst” – hebr. damam)

och månen stannade (stod kvar – hebr. amad)

till dess folket hade hämnats på alla sina fiender.

Är inte detta skrivet (nedtecknat) i Jashars [”den rättfärdiges”] bok?

[Jashars bokrulle omnämns igen i 2 Sam 1:18 och även i den grekiska översättningen av 1 Kung 8:13. Händelsen här var något extraordinärt som även skrevs ner i andra sekulära krönikor. Än har inga kopior av den hittats. Jashar betyder ”rättfärdig” så bokens namn är den rättfärdiges bokrulle.]

Och solen stannade mitt på himlarna [ordagrant på halva himlarna] och hade ingen brådska med att gå ner på en hel dag. 14 Det har inte funnits någon dag som denna, varken förr eller senare, då Herren (Jahveh) lyssnade på en mans röst, för Herren (Jahveh) stred för Israel. 15 Och Josua återvände, och hela Israel med honom, till lägret i Gilgal.

[Händelserna här inleds med att Josua har vandrat hela natten, se vers 9. Ett stort oväder med hagel, stora som stenar, har fallit över fiendehärarna. Sedan sker en märklig händelse som påverkar både solen och månen. Att solen och månen ”blir tysta” kan beskriva att de slutar göra det de brukar. Ett förslag är att det är en soleklips där månen passerar framför solen, men det måste då också vara något unikt som gjort denna dag speciell, så det inte funnits någon sådan varken förr eller senare. Författaren verkar nästan mer än undret i sig lyfta fram att det stora var att Gud hörde en mans bön. De två tidigare stora miraklen – Jordanflodens vatten som stoppade i Adam (Jos 3:16) och segern över Jeriko (Jos 6:20) – hade varit på Guds initiativ. Denna gång var det som svar på en människas bön!]

De södra kungarna besegras

16 Men de fem kungarna hade flytt och gömde sig i grottan vid Mackedah. 17 Och man berättade för Josua och sa: ”De fem kungarna är funna, gömda i en grotta vid Mackedah.” [Mackedah är nuvarande el-Qom mellan Lachish och Hebron, 14 km väster om Hebron.] 18 Josua svarade: ”Rulla stora stenar framför grottans öppning [ordagrant mun] och sätt män där att bevaka dem. 19 Men ni [med emfas – i kontrast till månen i vers 13], ni ska inte stanna (vänta – hebr. amad)! Jaga efter era fiender och slå eftertruppen (ordagrant: ’skär av svansen’), tillåt dem inte att gå in i sina städer, för Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har gett dem i vår hand.”

[Ordet för ”gå in” (hebr. bo) är samma ord som används om hur solen inte hade brådska med att ”gå ner” på en hel dag i vers 13b. Mackedah ligger bara några kilometer från Lachish, Eglon och Hebron. Josua vill hindra stridsmännen att komma tillbaka till sina befästa städer.]

20 Och det hände när Josua och Israels söner hade gjort slut på att slakta dem i ett mycket stort slaktande, till dess de var uppslukade och kvarlevan av dem som var kvar hade gått in i sina befästa städer, 21 att hela folket återvände till lägret till Josua i Mackedah i fred (shalom), ingen vässade sin tunga (vågade ens säga det minsta) mot någon av Israels söner.

22 Sedan sa Josua: ”Öppna grottan [ta bort de stora stenarna från öppningen] och för fram de fem kungarna till mig från grottan.” 23 Och de gjorde så och förde fram dessa fem kungar till honom från grottan:

Jerusalems kung,

Hebrons kung,

Jarmots kung,

Lachishs kung,

Eglons kung.

24 Och det hände när de förde dessa kungar till Josua att Josua kallade på alla Israels män och sa till stridsmännens ledare som gick med honom: ”Kom nära, sätt era fötter på nackarna av dessa kungar.” Och de kom nära och satte sina fötter på deras nackar.

25 Och Josua sa till dem: ”Frukta inte, var inte missmodiga, var starka och vid gott mod, för på detta sätt ska Herren (Jahveh) göra med alla våra fiender som vi strider mot.” 26 Därefter slog Josua dem och dödade dem och hängde dem i fem träd, och de hängde i träden till kvällen.

27 Och det hände vid den tid då solen gick ner, att Josua befallde och de tog ner dem från träden och slängde dem i den grotta där de hade gömt sig, och de lade stora stenar framför grottöppningen, till denna dag.

Södra räden avslutas

28 Och Josua tog Mackedah den dagen och slog det med eggen av svärdet och dess kung, han ödelade dem fullständigt och själarna som var där inne, han lämnade ingen, och han gjorde med kungen i Mackedah som han hade gjort med kungen i Jeriko.

Livna

29 Och Josua gick från Mackedah och hela Israel med honom till Livna och stred mot Livna. 30 Och Herren (Jahveh) gav även det och dess kung i Israels hand, och han slog det med sin svärdsegg, och alla själar som var därinne, han lämnade ingen där, och han gjorde mot dess kung som han hade gjort med Jerikos kung.

[Livna har inte med säkerhet identifierats, men fynd vid utgrävningar i Tell Burna 2015, gör att det kan vara den bibliska Livna.]

Lachish

31 Och Josua gick från Livna och hela Israel med honom till Lachish och slog läger mittemot det och stred mot Lachish. 32 Och Herren (Jahveh) gav Lachish i Israels hand och han tog det på andra dagen, och slog det med sin svärdsegg, och alla själar som var därinne, på samma sätt som han gjort med Livna. 33 Sedan kom Gezer, Horams kung, upp till Lachishs hjälp, och Josua slog honom och hans folk till dess han inte hade lämnat någon kvar. [Gezer var en viktig handelsstad som låg halvvägs mellan Joppe och Jerusalem.]

Eglon

34 Och Josua gick från Lachish och hela Israel med honom till Eglon och slog läger mittemot det och stred mot det. 35 Och de tog det på den dagen och han slog det med sin svärdsegg, och alla själar som var därinne förgjorde han fullständigt den dagen, på samma sätt som han gjort med Lachish.

Hebron

36 Och Josua gick från Eglon och hela Israel med honom till Hebron och stred mot det. 37 Och de tog det och slog det med svärdsegg, och dess kung och alla dess städer och alla själar som var därinne, han lämnade ingen, på samma sätt som han gjort med Eglon, han förgjorde det fullständigt och alla själar som var därinne.

Devira

38 Och Josua återvände och hela Israel med honom till Devira och stred mot det. 39 Och han tog det och dess kung och alla dess städer och de slog dem med svärdsegg, och förgjorde i grunden alla själar som var därinne, han lämnade ingen, som han hade gjort med Hebron så gjorde han med Devira och dess kung, liksom han hade gjort med Livna och dess kung.

Sammanfattning – södra räden

40 Så slog Josua hela landet, bergsbygden [centrala höglandet] och Negev och Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och sluttningarna (bergsbranterna; wadikanterna – hebr. aseda) [troligtvis sluttningarna ner mot Döda havet öster om den centrala bergsbygden] och alla deras kungar, han lämnade ingen utan förgjorde i grunden allt som andades, som Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), befallt. 41 Och Josua slog dem från Kadesh Barnea [längst i söder] ända till Gaza [vid Medelhavet] och hela Goshen [området mellan Hebron och Negevöknen] ända till Givon [strax nordväst om Jerusalem]. 42 Och alla dessa kungar och deras land tog Josua på ett tillfälle (på en gång), eftersom Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), stred för Israel.

43 Och Josua återvände, och hela Israel med honom, till lägret i Gilgal. [Samma fras som i vers 15. Gilgal är basen för de militära operationerna.]

11

De norra kungarna besegras

1 När nu Javin [betyder: ”den Gud ser” – troligtvis en titel], kungen i Chatsor [den största staden norr om Galileiska sjön i övre Galileen] hörde om detta, sände han [bud] till

Jovav, kung i Madon

och till Shimrons kung [nuvarande Tell Shimron i Jezereldalen]

och till Achshafs kung

2 och till kungarna som norrut i bergsbygden [norra Galileen – Naftalis bergsbygd, se Jos 20:7]

och i Arava (ödemarken, hedmarken) [området kring Jeriko i Jordandalen] söder om Kinneret [områden kring Gennesarets sjö]

och i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och i området väster om Dor vid havet [Medelhavet],

3 till kanaanéerna i öster och väster [låglandet i öst och väst]

och amoréerna [höglandet i syd]

och hettiterna

och perisséerna

och jevusiterna i bergsbygden [runt Jerusalem (Jevos) som ännu inte var intagen]

och hivéerna under [berget] Hermon i Mitspahs land [norra Israel; hebr. mitspah betyder vakttorn/utkik].

4 Och de gick ut,

de och alla deras arméer med dem,

mycket folk – som sanden på havets strand – i mängder,

med hästar och vagnar,

i stor mängd.

[Kanaaneiska vagnar från sena bronstiden var lätta och hade hjul med fyra ekrar. De drogs av två hästar. Enligt den judiske historikern Josefus bestod denna armé av 300 000 soldater, 10 000 kavallerister och 20 000 vagnar.]

5 Och alla dessa kungar kom samman och de kom och slog läger tillsammans vid Merivas vatten [ordagrant: höga sjön; troligtvis nuvarande Hulasjön 1,5 mil norr om Gennesarets sjö, 4 km norr om Chatsor] för att strida mot Israel.

6 Och Herren (Jahveh) sa till Josua: ”Var inte rädd för dem, för i morgon vid denna tid ska jag ge dem alla till slakt inför Israel, du ska skära av hälsenorna på deras hästar och bränna upp deras vagnar i eld.” [En skadad häst kunde inte längre bli använd i kavalleriet, se även Ps 20:8; 147:10.]

7 Så Josua kom plötsligt (överraskande) emot dem och hela krigsfolket med honom, vid Merivas vatten [nuvarande Hulasjön] och överföll dem. 8 Och Herren (Jahveh) gav dem i Israels hand och de slog dem och jagade dem till stora Sidon [vid Medelhavskusten i nordväst, se Dom 19:28] och till Misrefot Majim [”brännande vatten” – varma källor; syftar troligtvis på en plats eller ett område i närheten av Sidon, se Jos 13:6] och Mitspehs dal österut [nordost från Chatsor], och slog dem till dess ingen var lämnad kvar. 9 Och Josua gjorde mot dem som Herren (Jahveh) hade sagt till honom, han skar av hälsenorna på deras hästar och brände upp deras vagnar i eld.

10 Och Josua återvände vid den tiden och tog Chatsor (Hasor) och slog dess kung med svärd eftersom Chatsor tidigare varit huvudet (ledaren) för dessa kungariken. 11 Och de slog alla själar som var där med svärdsegg och förgjorde dem grundligt, ingen var kvar som andades och han brände Chatsor i eld.

12 Och alla dessa kungars städer och deras kungar tog Josua och slog dem med svärdsegg och förgjorde dem grundligt, som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose befallt. 13 Men städerna som stod på sina ruinhögar (höjd som uppstått genom upprepad bosättning – hebr. tel) brände Israel inte, förutom Chatsor, som Josua brände ner. 14 Och allt tillspillogivet i dessa städer och boskapen tog Israels söner som ett byte för sig själva, men de slog varje man med svärdsegg till dess de hade förgjort dem, de lämnade ingen som andades. 15 Som Herren (Jahveh) hade befallt sin tjänare Mose, så hade Mose befallt Josua och så gjorde Josua. Han lämnade ingenting ogjort av allt det som Herren (Jahveh) hade befallt Mose.

[Chatsor (även känd som Hasor eller Hazor) betyder slott/fästning på hebreiska. Den första utgrävningen skedde 1926, följt av en större expedition på 50-talet och 90-talet. Stadens yta var på hela 80 hektar med en övre och lägre del av staden. Här bodde vid den här tiden 15 000 – 20 000 invånare, tio gånger fler än i Jerusalem. Vid utgrävningarna 1992 hittades en inskription ”till kungen Javin” som dateras till 1500-1600 f.Kr. Tidigare har en annan äldre inskription från 1700 f.Kr. hittats där också namnet Javin används. Troligtvis var Javin en titel, på liknande sätt som farao, kungen av Egypten, se 2 Mos 6:11. I lagret från denna tid hittas aska och stenar som krackelerat av hetta, vilket bekräftar att staden har bränts ner. Den typen av förstörelse har inte setts i utgrävningar i omkringliggande städer.]

16 Så tog Josua hela landet: bergsbygden [centrala höglandet] och Negev [södra delen] och hela Goshens land [området mellan Hebron och Negevöknen] och Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och Arava (ödemarken, hedmarken) [området kring Jeriko i Jordandalen] och Israels bergsbygd och dess lågland (hebr. shefela), 17 från de kala bergen som sträcker sig upp till Seir och ända till Baal Gad i Libanons dal under berget Hermon, och alla deras kungar tog han och han slog dem och dödade dem. 18 Josua stred en lång tid med alla dessa kungar. 19 Där var ingen stad som gjorde (ingick) fred med Israels söner förutom hivéerna, Givons invånare, de tog alla (städer) i strid. 20 För det var Herrens (Jahvehs) avsikt att förhärda deras hjärtan och komma mot Israel i strid för att de i grunden skulle förgöras. De hade ingen nåd (oförtjänt kärlek; favör) utan de skulle fördärvas som Herren (Jahveh) befallt Mose.

21 Och Josua kom på den tiden och högg av anakiterna från bergsbygden, från Hebron, från Devir, från Anav och från hela Juda bergsbygd och från hela Israels bergsbygd. Josua förstörde dem fullständigt med deras städer. 22 Ingen anakit lämnades i Israels söners land, bara i Gaza, i Gat och i Ashdod fanns några kvar. 23 Så tog Josua hela landet i enlighet med allt det som Herren (Jahveh) hade talat till Mose, och Josua gav det som ett arv till Israel enligt uppdelningen i deras stammar.

Och landet vilade (var tyst; hade ro) från krig.

12

Besegrade kungar

1 Detta är landets kungar som Israels söner slog, och vilkas land de besatte, på andra sidan Jordan mot soluppgången (östra sidan), från Arnons dal till berget Hermon och hela Arava österut.

2 Sichon, amoréernas kung [4 Mos 21:21-30; 5 Mos 1:4; 2:24-37; 29:7-8], som bodde i Cheshbon och regerade från Aroer, som är på randen av Arnons dal och mitten av dalen och halva Gilead till floden Jabbok, gränsen för Ammons söner, 3 och Arava (ödemarken, hedmarken) [området kring Jeriko i Jordandalen] till Kinnerets hav österut [områden kring Gennesarets sjö] och till Aravas hav, Salthavet [Dödahavet], österut vägen till Beit Hajeshimot åt söder under Pisgas sluttningar [5 Mos 34:1],

4 och gränsen mot Og, Bashans kung, Refaims kvarleva som bodde i Ashtarot och i Edreij, 5 och regerade på berget Hermon och i Salcha och i hela Bashan till gränsen mot geshureerna och maachateerna och halva Gilead till gränsen mot Sichon, Cheshbons kung.

6 Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, och Israels söner slog dem och Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, gav det [landet öster om Jordan] som besittning till rubeniterna och gaditerna och halva Manasses stam [4 Mos 32:1-42; Jos 13:8-32].

7 Och dessa är landets kungar som Josua och Israels söner slog på andra sidan Jordan västerut, från Baal Gad i Libanons dal [i norr] till de kala bergen som går upp till Seir [Edom – i söder]. Och Josua gav det till Israels stammar som en besittning efter deras indelning, 8 i bergsbygden [centrala höglandet] och i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och i Arava och på sluttningarna och i öknen och i söder (Negev). Hettiterna, amoréerna och kanaanéerna, perisséerna, hivéerna och jevusiterrna,

9 Jerikos kung – en,

Ais kung som är bredvid Betel – en,

10 Jerusalems kung – en,

Hebrons kung – en,

11 Jarmots kung – en,

Achishs kung – en,

12 Eglons kung – en,

Gezers kung – en,

13 Devirs kung – en,

Geders kung – en,

14 Chormas kung – en,

Arads kung – en,

15 Livnas kung – en,

Adullams kung – en,

16 Mackedahs kung – en,

Betels kung – en,

17 Tapoachs kung – en,

Chefers kung – en,

18 Afeks kung – en,

Sharons kung – en,

19 Madons kung – en,

Chatsors kung – en,

20 Shimron Merons kung – en,

Achshafs kung – en,

21 Taanachs kung – en,

Megiddos kung – en,

22 Kedesh kung – en,

Jokneams kung i Karmel – en,

23 Dors kung i Dors område – en,

Gojims kung i Gilgal – en,

24 Tirtsahs kung 1. [Tirtsah ligger nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah.]

Alla kungarna [var totalt] 31 [som Josua slog, se vers 7].

13

Landet fördelas (kap 13-24)

Land som återstår att inta

[Sista delen av boken är också strukturerad som en kiasm med centrum där fördelningen sker i Shilo där tabernaklet står.

A. Introduktion (Jos 13:1-7)

  B. Stammar utanför Kanaan (Jos 13:8-33)

   C. Leviterna (Jos 14:1-5)

    D Hjälten från Kadesh: Kaleb (Jos 14:6-15)

     E. Stamtilldelning – inte Rakels barn: Juda (Jos 15:1-63)

      F. Rachels stamtilldelning: Josef (Jos 16:1-17:18)

       G. Centrum – tilldelning i Shilo: sju stammar får land genom Jahvehs lott (Jos 18:1-10)

      F. Rachels stamtilldelning: Benjamin - bredvid Josef (Jos 18:11-28)

     E. Stamtilldelningar – inte Rakels barn: Simeon (inom Juda) och andra (Jos 19:1-48)

    D. Hjälten från Kadesh: Josua (Jos 19:49-50)

   C. Leviterna (Jos 20:1-21:45)

  B. Stammar utanför Kanaan (Jos 22:1-34)

A. Avslutning (Jos 23:1-24:33)]

1 Och Josua var gammal och kommen till hög ålder (många år) och Herren (Jahveh) sa till honom: ”Du är gammal och kommen till hög ålder (många år) och det återstår fortfarande mycket land att besätta.

2 Detta är landet som återstår: Hela filistéernas område och hela geshureerna 3 från Shichor som är framför Egypten till gränsen mot Ekron norrut som räknas som kanaanéernas, de fem filisteiska ledarna, Gaza och Ashdod och Ashkelon och Gittit och Ekron, även Avim. 4 I söder, hela kanaanéernas land och Mera som tillhör sidonierna [Kanaans ättlingar från Tsidon, se 1 Mos 10:15 – från Sidon i nuvarande Libanon] till Afek till amoréernas gräns, 5 och gevaleernas land och hela Libanon österut (mot soluppgången) från Baal-Gad under berget Hermon till Chamats ingång [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28],

6 alla invånare i bergsbygden från Libanon till Misrefot-Maim, alla sidonier, dem ska jag driva ut från Israels söner, du ska bara fördela det som ett arv åt Israel som jag har befallt dig. 7 Dela nu detta land som ett arv till de nio stammarna och halva Manasse stam.”

[De andra två stammarna (Ruben och Gad) och den andra halvan av Manasse hade sin arvedel öster om Jordan, se vers 8-33 och 4 Mos 32.]

Uppdelning av landet öster om Jordan

8 Med honom tog rubeniterna och gaditerna emot deras arv som Mose gav dem på andra sidan Jordan österut som Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, gav dem 9 från Aroer som är på randen av Arnons dal och staden som är mitt i dalen och hela låglandet från Medeva till Divon 10 och alla Sichons städer, amoréernas kung, som regerade i Cheshbon, till Ammons söners gräns 11 och Gilead och gränsen mot geshureerna och maachateerna och hela berget Hermon och hela Bashan till Salcha 12 hela Ogs kungarike i Bashan som regerade i Ashstarot och i Edreij, samma som Refaims kvarleva, för dem slog Mose och drev ut dem. 13 Likväl drev inte Israels söner ut geshureerna och inte maachateerna, därför bor geshureer och maachateer i Israel till denna dag. 14 Bara till Levi stam gav han inget arv. Herrens (Jahvehs), Israels Guds (Elohims), eldsoffer [hebr. isheh, se 3 Mos 1:9] är deras arv som Herren (Jahveh) talat till honom.

Ruben

15 Och Mose gav till Rubens söners stam efter deras familjer. 16 Och deras gräns är från Aroer som ligger på randen av Arnons dal och staden som är mitt i dalen och hela låglandet till Medeva, 17 Cheshbon och alla hennes städer som är i låglandet, Divon och Bamot-Baal och Beit-Baal-Meon, 18 och Jahats och Kedemot och Mefaat, 19 och Kirjatajim och Sivma och Tseret-Shachar i dalens berg, 20 och Beit-Peor och Pisgas sluttningar och Beit-Jeshimot, 21 och alla städer i låglandet och hela Sichons kungarike, amoréernas kung, som regerade i Cheshbon, som Mose slog med Midjans ledare, Evi och Rekem och Tsor och Hur (hebr. Chor) och Reva, Sichons furstar som bodde i landet, 22 och Bileam, Beors son, siaren, slog Israels söner med svärd bland resten av de slagna. 23 Och Rubens söners gränser, Jordan är deras gräns. Detta är arvet för Rubens söner efter deras familjer, städerna och dess byar.

Gad

24 Och Mose gav till Gads stam till Gads söner efter deras familjer. 25 Och deras gräns var Jaazer och alla Gileads städer och hälften av Ammons barns land till Aroer som är framför Rabbah, 26 och från Cheshbon till Ramat-Mitspe och Betonim och från Machanajim till Lidvirs gräns, 27 och i dalen Beit-Haram och Beit-Nimra och Sukkot och Tsafon och resten av Sichons, Cheshbons kungs, kungarike, vars gräns är Jordan till den yttersta delen av sjön Kinneret bortom Jordan österut. 28 Detta är Gads söners arv efter deras familjer, städerna och dess byar. 29 Och Mose gav arv till halva Manasse stam och det var för hälften av Manasses söner efter deras familjer.

30 Och gränsen var från Machanajim, alla Ogs, Bashans kungs, kungariken, och Jairs byar, som är i Bashan, 60 städer. 31 Och halva Gilead och Ashtarot och Edreij, Ogs kungarikens städer i Bashan, var för Manasses son Machirs söner, till hälften av Machirs söner efter deras familjer. 32 Detta är arvet som Mose fördelade på Moabs slätt bortom Jordan vid Jeriko österut. 33 Men till Levi söner gav Mose inget arv. Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), är deras arv, som han talat till dem.

14

Leviterna

1 Och detta är arvet som Israels söner tog i Kanaans land, som prästen Elazar och Josua, Nuns son, och huvudena för fädernas hus bland Israels söners stammar fördelade till dem, 2 med lotten för arvet som Herren (Jahveh) befallt genom Moses hand för de nio stammarna och för den halva stammen. 3 För Mose hade gett arvet till de två stammarna och den halva stammen bortom Jordan, men till Levi gav han inget arv bland dem. 4 Josefs söner var två stammar, Manasse och Efraim. Och de gav ingen del till leviterna i landet, förutom städer att bo i med öppet land runtomkring för deras boskap och småboskap. 5 Som Herren (Jahveh) befallt Mose, så gjorde Israels söner och de fördelade landet.

[Leviterna får inget eget område, bara städer bland de andra stammarna. Leviter kunde dock äga egen mark för sin försörjning, se 4 Mos 35:1-2; Jer 32:8-9; Apg 4:36-37.]

Personlig tilldelning – Kaleb

[I det kiastiska mönstret hör detta stycke ihop med Jos 19:49-50 där Josua, på samma sätt som Kaleb här, får sin belöning för händelserna vid Kadesh-Barnea.]

6 Då kom Juda söner nära Josua i Gilgal och Kaleb, Jefunnes son, kenisiten, sa till honom: ”Du känner till (är intimt förtrogen med) de ting som Herren (Jahveh) talade till gudsmannen Mose angående mig och dig i Kadesh-Barnea. 7 40 år gammal var jag när Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, sände mig från Kadesh-Barnea för att bespeja landet och jag kom tillbaka till honom med ord som de var i mitt hjärta. 8 Likväl, mina bröder som gick upp med mig fick folkets hjärta att smälta (bli oroligt, fyllt av fruktan), men jag följde helhjärtat min Gud (Elohim). 9 Och Mose svor på den dagen och sa: ’Sannerligen, landet som dina fötter har trampat på ska vara ett arv till dig och till dina söner för evigt, eftersom du helhjärtat följde Herren min Gud (Jahveh Elohim).’ 10 Och nu, se Herren (Jahveh) har bevarat mig vid liv, som han talade, dessa 45 år från den tiden då Herren (Jahveh) talade dessa ord till Mose medan Israel vandrade i öknen. Och nu, jag är idag 85 år. 11 Ändå är jag lika stark idag som jag var den dag då Mose sände iväg mig. Som min styrka (kraft) var då så är min styrka (kraft) nu till att strida och till att gå ut och till att komma in. 12 Ge mig nu därför dessa berg som Herren (Jahveh) talade om den dagen, för du hörde den dagen hur anakiterna var där och städerna var stora och befästa. Det kommer att vara så att Herren (Jahveh) är med mig och ska driva ut dem som Herren (Jahveh) talade.” 13 Och Josua välsignade honom och han gav Hebron till Kaleb, Jefunnes son, som ett arv. 14 Därför blev Hebron Kalebs, Jefunnes son, kenisitens, arv till denna dag, eftersom han helhjärtat följde Herren (Jahveh), Israels Gud (Jahveh Elohim). 15 Tidigare hette Hebron Kirjat-Arba, som var den Arba som var den största mannen bland anakiterna. Och landet hade ro (tystnad, vila) från krig.

[Arba är hebreiska för talet fyra, så Kirjat-Arba är ”staden av fyra” eller ”Tetrapolis”. Det finns olika rabbinska förklaringar till namnet, fyra patriarker är begravda där (Adam, Abraham, Isak och Jakob), fyra matriarker är begravda där (Eva, Sarah, Rebecka och Leah), staden var platsen Abraham utgick ifrån när han bekämpade fyra kungar.]

15

Leahs son Juda

[Nu följer uppdelningen för Juda stam. I det kiastiska mönstret beskrivs nu de som inte är Rakels barn, dvs. Juda och Simeon. Stycket hör ihop med det stycke som handlar om Simeon, som inte heller är Rakels barn, se Jos 19:1-48]

1 Och lotten för Juda söners stam efter deras familjer var till gränsen mot Edom till öknen Tsin söderut till den yttersta gränsen i söder.

2 Och deras södra gräns var från änden av Salthavet (Döda havet), från dess södra vik (mot Negev). 3 Och den går söderut längs Akrabims sluttningar och passerar utefter Tsin och går upp söder om Kadesh-Barnea och passerar längs Chetsron och går upp till Adar och vänder mot Karkaa, 4 Och den går till Atsmon och vidare till Egyptens bäck och gränsen går ut till havet (Medelhavet). Detta ska vara er södra gräns.

5 Och den östra gränsen är Salthavet (Döda havet) till slutet av Jordan.

Och gränsen på den norra sidan är från viken (ordagrant: tungan) av havet [Döda havet] vid slutet på Jordan. 6 Och gränsen går upp till Beit-Chogla och passerar norr om Beit-Arava och gränsen går till Bohans sten, Rubens son. 7 Och gränsen går upp till Devir från Achors dal och norrut och mot Gilgal, det är mittemot Adumims sluttning som är den södra sidan av bäcken, och gränsen passerar längs Ein-Shemesh vatten och går därifrån till Ein-Rogel, 8 och gränsen går upp i Hinnoms sons dal till sidan av jevusiterna söderut, det är Jerusalem, och gränsen går upp till toppen på berget som ligger framför Hinnoms dal västerut som är den yttersta gränsen av Refaims dal norrut. 9 Och gränsen är dragen från bergets topp till källan med Neftoachs vatten och går ut till städerna på berget Efron och gränsen är dragen till Baalah, det är Kirjat-Jearim [13 km väster om Jerusalem]. 10 Och gränsen vänder från Baalah västerut till berget Seir och passerar längs sidan av berget Jearim i norr, det är Chesalon, och går ner till Beit-Shemesh och går vidare till Timnah. 11 Och gränsen går till sidan av Ekron norrut och gränsen är dragen till Shikrona och passerar till berget Baalah och går ut vid Javneel och gränsen går ut vid havet (Medelhavet).

12 Och den västra gränsen, Stora havet [Medelhavet] är dess gräns. Detta är gränsen för Juda söner runtomkring efter deras familjer.

13 Och till Kaleb, Jefunnes son, gav han en del bland Juda söner i enlighet med Herrens befallning till Josua, Kirjat-Arba, den Arba vars far var Anak, det är Hebron. 14 Och Kaleb drev ut Anaks tre söner, Sheshaj och Achiman och Talmaj, Anaks söner. 15 Och han gick upp mot invånarna i Devir [söder om Hebron, se Jos 11:21]. Devir hette tidigare Kirjat-Sefer [böckernas stad]. [Devir var en viktig helig kanaaneisk stad där också register förvarades. Att den har flera namn indikerar dess betydelse, se även Jos 15:49.] 16 Och Kaleb sa: ”Han som slår Kirjat-Sefer och tar det, till honom ska jag ge min dotter Achsa till hustru.” 17 Och Otniel, Kenaz son, bror till Kaleb, tog det och han gav honom sin dotter Achsa till hustru.

18 Och det skedde när hon kom till honom att hon övertalade honom att be hennes far om ett fält, och hon steg ner från sin åsna och Kaleb sa till henne ”Vad behöver du?”

19 Och hon svarade: ”Ge mig en välsignelse, eftersom du har satt mig i sydlandet, ge mig därför en vattenkälla.” Och han gav henne den Övre källan och den Nedre källan.

20 Detta är arvet till Juda söners stam efter deras familjer.

Södra städerna

21 Och städerna i de yttersta delarna av Juda söners stam mot gränsen till Edom i söder är:

Kavtsel och Eder och Jagor 22 och Kina och Dimona och Adad 23 och Kedesh och Chatsor och Itnan, 24 Zif och Telem och Bealot 25 och Chatsor och Chadata och Keriot och Chetsron, det är Chatsor 26 Amam och Shema och Molada 27 och Chatsar-Gadda och Cheshmon och Beit-Pelet 28 och Chatsar-Shoal och Beer-Sheva och Biziotja, 29 Baalah och Ijim och Etsem 30 och Eltolad och Chesil och Chorma 31 och Tsiklag och Madmanna och Sansanna 32 och Levaot och Shilchim och Ajin och Rimmon

– tillsammans 29 städer med sina byar.

Låglandet

33 I Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd]:

Eshtaol och Tsorah [25 km väster om Jerusalem, strax norr om Beit-Shemesh], och Ashna 34 och Zanoach och Ein-Gannim, Tappoach och Enam 35 Jarmot och Adullam, Socho och Azeka 36 och Shaarajim och Aditajim och Gedera och Gederotajim

– 14 städer med sina byar.

37 Tsenan och Chadasha och Migdal-Gad 38 och Dilan och Mitspeh [vakttorn – en militär utpost] och Joktel 39 Lachish och Botskat och Eglon 40 och Kabbon och Lachmas och Kitlish 41 och Gederot, Beit-Dagon och Naama och Mackedah

– 16 städer med sina byar.

42 Livna och Eter och Ashan 43 och Jefta (hebr. Jiftach; betyder: ”han öppnar”, troligtvis vid en dal, jfr med Jos 19:14; 19:27) och Ashna och Netsiv 44 och Keila och Achziv och Maresha

– 9 städer med sina byar.

45 Ekron med sina städer och sina byar, 46 från Ekron till havet (Medelhavet) allt som fanns vid sidan om Ashdod med sina byar. 47 Ashdod, dess städer och dess byar, Gaza, dess städer och dess byar till Egyptens bäck. Det Stora havet [Medelhavet] är dess gräns.

Bergsbygden

48 Och i bergsbygden:

Shamir och Jattir och Socho 49 och Dana och Kirjat-Sanna [palmträdens stad], det är Devir [Jos 15:15] 50 och Anav och Eshtemo och Anim. 51 Och Goshen och Cholon och Gilo

– 11 städer med sina byar.

52 Arav och Roma och Eshan 53 och Janom och Beit-Tappoach och Afeka 54 och Chumta och Kirjat-Arba, det är Hebron och Tsior

– 9 städer med sina byar.

55 Maon, Karmel och Zif och Jotta 56 och Jizreel och Jakdeam och Zanoach, 57 Kain, Giva och Timnah

– 10 städer med sina byar.

58 Chalchol, Beit-Tsor och Gedor 59 och Maarat och Beit-Anot och Eltekon

– 6 städer med sina byar.

60 Kirjat-Baal, det är Kirjat-Jearim och Rabbah

– 2 städer med sina byar.

Öknen

61 I öknen:

Beit-Arava, Middin och Sechacha 62 och Nivshan och Saltstaden och Ein-Gedi

– 6 städer med sina byar.

63 Men jevusiterna, Jerusalems invånare, kunde inte Juda söner driva ut, utan jevusiterna bor med Juda söner i Jerusalem till denna dag.

16

Rakels son Josef

[I detta stycke handlar det om Rakels son Josef, och hans söners arv. Det hör ihop med Benjamin i Jos 18:11-28.]

1 Och lotten för Josefs söner gick ut från Jordan vid Jeriko, vid Jerikos vatten i öster och gick upp från Jeriko genom bergsbygden till öknen, till Betel. 2 Och den gick ut från Betel-Loza och passerade utefter gränsen mot arkiterna till Atarot, 3 och den gick ner västerut till gränsen mot jafliterna till gränsen mot Beit-Choron, den nedre, till Gezer [halvvägs mellan Joppe och Jerusalem] och gick därifrån till havet. 4 Och Josefs söner, Manasse och Efraim tog sitt arv.

Efraim

5 Och gränsen för Efraims söner efter deras familjer var denna. Gränsen för arvet österut var Atrot-Adar till Beit-Choron den övre, 6 och gränsen går västerut, Michmetat är i norr och gränsen vänder österut till Taanat-Shilo och passerar utmed det öster om Janocha, 7 och den går ner från Janocha till Atarot och till Naara och når till Jeriko och går ut till Jordan. 8 Från Tappoach går gränsen västerut till bäcken Kana, och därifrån går den ut till havet. Detta är arvet för Efraims söners stam efter deras familjer, 9 tillsammans med städerna som var avskilda för Efraims söner i mitten av arvet för Manasses söner, alla städer med sina byar. 10 Men de drev inte ut kanaanéerna som bodde i Gezer utan kanaanéerna bor mitt i Efraim till denna dag och blev tjänare för att utföra det tunga arbetet.

17

Manasse

1 Och detta är lotten för Manasses stam, för han var Josefs förstfödde, liksom Machir var Manasses förstfödde [1 Mos 50:23; 4 Mos 26:29], Gileads far – eftersom han var en stridsman [4 Mos 32:39] – så hade han Gilead och Bashan. 2 Och lotten för resten av Manasses söner efter deras familjer var för Aviezers söner och för Cheleks söner och för Asriels söner och för Shechems söner och för Chefers söner och för Shemidas söner, dessa var Manasses söner, Josefs son, efter deras familjer.

3 Men Tselofechad, Chefers son, Gileads son, Machirs son, Manasses son, hade inga söner, utan döttrar [4 Mos 26:33; 4 Mos 27:1] och detta är namnen på hans [fem] döttrar: Machlah och Noah, Choglah, Milkah och Tirtsah. 4 Och de kom nära framför prästen Elazar och framför Josua, Nuns son, och inför ledarna och sa: ”Herren (Jahveh) befallde Mose att ge oss ett arv bland våra bröder.” Därför, efter Herrens (Jahvehs) befallning, gav han dem ett arv bland deras fars bröder. 5 Och tio delar föll på Manasse vid sidan om Gileads land och Bashan som är på andra sidan Jordan, 6 eftersom Manasses döttrar hade ett arv bland hans söner och Gilead tillhörde resten av Manasses söner.

7 Och Manasses gräns började från Asher, Michmetat som är framför Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6] och gränsen gick till höger till Ein-Tappoach. 8 Tappoach land tillhörde Manasse men Tappoach på gränsen till Manasse tillhörde Efraims söner. 9 Och gränsen gick ner till Kanas bäck söderut från bäcken med städer som tillhör Efraim bland Manasses städer, men Manasses gräns är på den norra sidan om bäcken och går därifrån ut till havet (Medelhavet). 10 Söderut är Efraims och norrut är Manasses och havet är hans gräns och den sträcker sig till Asher i norr och till Isaskar i öster.

11 På Isaskars och Ashers områden fick Manasse:

Beit-Shean med omkringliggande orter (ordagrant: hennes döttrar),

Jivleam med omkringliggande orter (ordagrant: hennes döttrar),

invånarna i Dor med omkringliggande städer,

invånarna i Ein-Dor med omkringliggande städer,

invånarna i Taanach med omkringliggande städer,

invånarna i Megiddo med omkringliggande orter (ordagrant: hennes döttrar),

tre (den tredje) Nafot (höjd, kulle).

[De två sista orden i versen är ordagrant tre nafot. Ordet betyder kulle eller bergsbygd. Det är en kommentar som antingen kan syfta på Dor (den tredje staden i listan) och att den har ett alternativt namn ”Nafot Dor”, som t.ex. i Jos 11:2. Eller så syftar det på geografin på de tre sista städerna som ligger i bergsbygden, ”de tre bergsstäderna”, och är då bara en avslutande kommentar.]

12 Men Manasses söner kunde inte driva ut invånarna i dessa städer för kanaanéerna var beslutna att bo i detta land. 13 Och det hände när Israels söner hade blivit starka (vuxit sig stora, blivit många) att de satte kanaanéerna att göra hårt arbete, men de drev inte ut dem fullständigt.

14 Och Josefs söner talade till Josua och sa: ”Varför har du gett mig en lott och en del som arv? Se, jag är ett stort folk för så mycket har Herren (Jahveh) välsignat mig.” 15 Och Josua sa till dem: ”Om du är ett stort folk gå då upp till skogen och hugg ner för dig själv där i perisséernas land och Refaim, eftersom Efraims bergsbygd är för trångt för dig.” [Efraims bergsbygd sträckte sig från Betel, norr om Jerusalem, upp till Jisreelslätten.]

16 Och Josefs söner sa: ”Bergsbygden är inte tillräckligt för oss och alla kanaanéerna som bor i landets dal har vagnar av järn, både de som är i Beit-Shean och dess byar och de som är i Jizreels dal.”

17 Och Josua talade till Josefs hus till Efraim och till Manasse och sa: ”Du är ett stort folk och har stor kraft (styrka), du ska inte ha bara en lott, 18 men bergsbygden ska vara ditt, för fast det är en skog ska du hugga ner den och förtjänsten därav ska vara din, för du ska driva ut kanaanéerna fast de har vagnar av järn och fast de är starka.”

18

Fördelning kring Shilo – 7 stammar

[Detta är det kiastiska centrumet i kapitel 13-24.]

1 Och hela Israels söners församling samlade ihop sig tillsammans i Shilo och satte upp mötestältet där och landet var underkuvat framför dem. 2 Bland Israels söner återstod sju stammar som ännu inte fått sitt arv.

3 Och Josua sa till Israels söner: ”Hur länge ska ni underlåta (dra ut på) att gå och besitta landet som Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), har gett er? 4 Utse åt er tre män för varje stam och jag ska sända dem och de ska stå upp och vandra genom landet och beskriva det som är ert arv och de ska komma till mig. 5 Och de ska dela det i sju delar, Juda ska vistas inom sina gränser i söder och Josefs hus ska vistas inom sina gränser i norr. 6 Och ni ska beskriva landet i dess sju delar och föra hit beskrivningen till mig och jag ska kasta lott för er inför Herren vår Gud (Jahveh Elohim). 7 Men leviterna har ingen del ibland er eftersom Herrens prästämbete är deras arv, och Gad och Ruben och halva Manasse har tagit emot sina arv på andra sidan Jordan, österut, som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose gav dem.”

8 Och männen steg upp och gick, och Josua befallde dem som gick för att beskriva landet och sa: ”Gå och vandra genom landet och beskriv det och kom tillbaka till mig och jag ska kasta lott för er här inför Herrens (Jahvehs) ansikte i Shilo.” 9 Och männen gick och passerade genom landet och beskrev det med städerna i sju delar i en bok och de kom tillbaka till Josua, till lägret i Shilo. 10 Och Josua kastade lott för dem i Shilo inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och där delade Josua upp landet till Israels söner efter deras avdelningar.

Rakels son Benjamin

[Benjamins område är det som beskrivs mest detaljerat i 18 verser. Det har troligtvis att göra med dess placering mellan Juda i söder och Josef (dvs. Efraim) i norr.]

11 Och lotten föll på Benjamins söners stam efter deras familjer, och deras arv var mellan Juda söner och Josefs söner.

Norra gränsen

12 Och deras gräns på den norra sidan var från Jordan och gränsen gick upp till sidan av Jeriko i norr och gick upp genom bergsbygden västerut, och därifrån gick den till Beit-Avens öken. 13 Och gränsen passerade därifrån till Loz, till sidan av Loz, det är Betel, söderut, och gränsen gick ner till Atrot-Adar vid bergen som ligger söder om Beit-Choron, det nedre. [Samma som Josefs stammars södra gräns, se Jos 16:1-4]

Västra gränsen

14 Och gränsen drogs och vände på den västra sidan söderut från bergen som ligger framför Beit-Choron söderut och gick ut därifrån vid Kirjat-Baal, samma som Kirjat-Jearim, en av Juda söners städer, detta var den västra sidan.

Södra gränsen

15 Och den södra sidan var från den yttersta delen av Kirjat-Jearim och gränsen gick västerut och kom till Neftoachs vattenkälla. 16 Och gränsen gick ner till den yttersta delen av bergen som ligger framför Hinnoms söners dal, som är i Refaims dal norrut, och den gick ner från Hinnoms dal till sidan av jevusiterna söderut och gick ner till Ein-Rogel. 17 Och den drogs i norr och gick ut vid Ein-Shemesh och gick till Geliot som är mitt emot Adumims sluttning och gick ner till Bohans, Rubens sons, sten. 18 Och den gick utefter sidan mittemot Arava norrut och gick ner till Arava. 19 Och gränsen gick utefter sidan av Beit-Chogla norrut och gränsen gick vid den norra viken (ordagrant: tungan) av Salthavet (Döda havet) vid den södra änden av Jordan. Detta är den södra gränsen.

Östra gränsen

20 Och Jordan var gränsen på dess östra sida. Detta var Benjamins söners arv med dess gränser runtom efter deras familjer.

Städer

21 Benjamins söners stammars städer var, efter deras familjer [12 städer i öster]:

Jeriko

och Beit-Chogla

och Emek-Ketsits

22 och Beit-Arava

och Tsemaraim

och Betel

23 och Avim

och Para

och Ofra

24 och Kfar-Amona

och Ofni och Geva.

Tolv städer med sina byar.

25 [14 städer i väster:]

Givon

och Rama

och Beerot

26 och Mitspeh [vakttorn – en militär utpost]

och Kefira

och Motsa

27 och Rekem

och Jirpeel

och Tarala

28 och Tsela, Elef

och Jevosi, det är Jerusalem,

Giva [senare blir detta Sauls hemstad]

och Kirjat.

Fjorton städer med sina byar. Detta är Benjamins söners arv efter deras familjer.

19

Leahs son Simeon

1 Och den andra lotten föll på Simeon, på Simeons söners stam efter deras familjer, och deras arv var i mitten av Juda söners arv. 2 Och de hade som sitt arv [13 städer]:

Beer-Sheva vid Sheva

och Molada

3 och Chatsar-Shoal

och Balah och Etsem

4 och Eltolad

och Betol

och Chorma

5 och Tsiklag

och Beit-Markavot

och Chatsar-Sosa

6 och Beit-Levaot

och Sharochen.

Tretton städer med sina byar.

7 Ain,

Rimmon

och Eter

och Ashan.

Fyra städer med sina byar.

8 Och alla byar som fanns runt omkring dessa städer till Baalot-Beer, så långt som till Rama i söder. Detta är Simeons söners stams arv efter deras familjer. 9 Ur Juda söners lott var Simeons söners arv, för Juda söners del var för stor för dem, därför hade Simeons söner sitt arv i mitten av deras arv.

Leahs son Sebulon

[Den tredje lotten föll på Sebulon, som är den första av fem mindre stammar i norr vars gränser nu beskrivs.]

10 Och den tredje lotten föll på Sebulons söner efter deras familjer, och [södra] gränsen till deras arv var mot Sarid. 11 Och deras gräns gick upp västerut till Marala och nådde till Dabbashet och den nådde till bäcken som är framför Jokneam. 12 Och den vände från Sarid österut mot soluppgången till Kislot-Tavors gräns och den gick till Dovrat och vände upp till Jafia. 13 Och därifrån gick den österut till Gita-Chefer, till Et-Katsin och den gick ut till Rimmon-Metoar till Nea. 14 Och gränsen vände sig på den norra sidan till Hannaton [nuvarande Tell Hanaton; hebr. Channaton betyder: nådefull/vacker] och gick därifrån till Jiftachels dal.

15 och Katat

och Nachalal

och Shimron

och Jidala

och Betlehem [i Galileen, strax öster om dagens Haifa på slätten norr om berget Karmel].

Tolv städer med sina byar.

16 Detta är Sebulons söners arv efter deras familjer, dessa städer med sina byar.

Leahs son Isaskar

17 Och den fjärde lotten föll på Isaskar, på Isaskars söner efter deras familjer. 18 Och deras gräns var [16 städer:]

Jizreel

och Kesolot

och Shunem

19 och Chafaraim

och Shion

och Anacharat

20 och Rabbit

och Kishjon

och Evets

21 och Remet

och Ein-Ganim

och Ein-Chada

och Beit-Patsets

22 och gränsen sträckte sig till Tavor

och Shachatsim

och Beit-Shemesh [ordagrant: ”solens by” – i Isaskars område] och gick därifrån till Jordan.

Sexton städer med sina byar.

23 Detta är Isaskars söners stammars arv efter deras familjer, städerna med sina byar.

Zilpas son Asher

24 Och den femte lotten föll på Ashers söners stam efter deras familjer. 25 Och deras gräns var [22 städer:]

Chelkat

och Chali

och Beten

och Achshaf

26 och Alam-Melech

och Amad

och Mishal

och den sträckte sig till Karmel västerut och till Shichor-Livnat.

27 Och den vände åt öster (mot soluppgången) till Beit-Dagon och nådde till Sebulon och till Jiftachels dal norrut vid Beit-Emek och Niel och den vände ut till Kavol [1 Kung 9:11-13] åt vänster.

28 Och Evron och Rechov och Chamon och Kana ända till det stora Sidon [staden och området kring staden].

29 Och gränsen vände till Rama och till den befästa staden Tyros och gränsen vände till Chosa och gick ut där till havet från Chevel till Achziva

30 och Uma

och Afek

och Rechov.

Tjugotvå städer med sina byar.

31 Detta är Ashers söners stams arv efter deras familjer, städerna med sina byar.

Bilhahs son Naftali

32 Och den sjätte lotten föll på Naftali, på Naftalis söners stam efter deras familjer.

33 Och deras gräns gick från [19 städer:]

Chelef,

från Elon-Betsananim

och Adami-Nekev [kan vara en eller två städer, i så fall Tell Adami och Khirbet Bessum för Nekev]

och Javneel till Lakom

och därifrån till Jordan.

34 Och gränsen vände västerut till Aznot-Tavor

och gick därifrån till Chokoka

och nådde till Sebulon i söder

och nådde till Asher i väster

och till Juda vid Jordan mot soluppgången (österut).

35 Och de [15] befästa städerna var Tsidim-Tser

och Chamat

och Rakat

och Kinneret

36 och Adama

och Rama

och Chatsor

37 och Kedesh

och Edreij

och Ein-Chatsor

38 och Jiron

och Migdal-El

och Chorem

och Beit-Anat

och Beit-Shemesh [ordagrant: ”solens by” – i Naftalis område].

Nitton städer med sina byar.

39 Detta är Naftalis söners stams arv efter deras familjer, städerna med sina byar.

Bilhahs son Dan

40 Och den sjunde lotten föll på Dans söners stam efter deras familjer. 41 Och gränsen till deras arv var:

Tsorah [25 km väster om Jerusalem, strax norr om Beit-Shemesh]

och Eshtaol

och Ir-Shemesh

42 och Shaalabin

och Ajalon

och Jitla

43 och Elon

och Timnah

och Ekron

44 och Elteke

och Gibbeton

och Baalat

45 och Jehud

och Bneibrak

och Gat-Rimmon

46 och Mejarkon

och Rakon med gränsen mitt emot Jaffa.

47 Men gränsen för Dans söner var för snäv (trång) för dem, så Dans söner gick upp och stred mot Leshem och tog det och slog det med svärdsegg och besatte det och bodde där och kallade Leshem Dan efter namnet på sin stamfar Dan. 48 Detta är Dans söners stams arv efter deras familjer, städerna med sina byar.

Personlig tilldelning – Josua

49 När de avslutat utdelandet av land som ett arv med dess gränser, gav Israels söner ett arv till Josua, Nuns son, i deras mitt. 50 Som Herren (Jahveh) hade befallt [4 Mos 14:30], gav de honom [Josua] den stad han begärde – Timnat-Serach i Efraims bergsbygd. Och han byggde en stad och bodde i den.

51 Detta är arvslotterna som prästen Elazar och Josua, Nuns son, och Israels söners stammars ledare för sina fäders hus fördelade som arv i Shilo inför Herrens (Jahvehs) ansikte, vid mötestältets öppning. Så avslutade de uppdelningen av landet.

20

Leviterna och fristäder

1 Och Herren (Jahveh) talade till Josua och sa:

Fristäder

2 Tala till Israels söner och säg: ”Utse åt er fristäderna som jag har talat till er om genom Moses hand [2 Mos 21:12-14; 4 Mos 35:9-29; 5 Mos 19:10], 3 så att mandråparen som dödar en annan själ (person) av misstag eller olyckshändelse kan fly dit. De ska vara en tillflykt för er från blodshämnaren.

4 Och han ska fly till en av dessa städer och stanna i ingången till stadens port och tala [förklara sitt ärende] i öronen på stadens äldste, och de ska ta in honom till sig i staden och ge honom en plats där han kan bo ibland dem. 5 Och om blodshämnaren jagar efter honom ska de inte utlämna mandråparen i hans hand eftersom han slog sin granne oavsiktligt och inte hatade honom dessförinnan. 6 Och han ska bo i den staden till dess att han kan stå till svars inför församlingen, till dess den som då är överstepräst är död. Sedan kan mandråparen återvända och komma tillbaka till sin egen stad och till sitt eget hus, till staden varifrån han flydde.”

7 Så de avskilde [3 städer väster om Jordanfloden:]

Kedesh i Galileen i Naftalis bergsbygd och

Shechem i Efraims bergsbygd och

Kirjat-Arba som är Hebron i Juda bergsbygd.

8 Och bortom [öster om] Jordan vid Jeriko österut avskilde de [också 3 städer:]

Betser i låglandets öken från Rubens stam och

Ramot i Gilead från Gads stam och

Golan i Bashan från Manasse stam.

9 Dessa [6 fristäder] var de städer som blev avskilda för alla Israels söner och för främlingen som vistades ibland dem. Dit skulle var och en som av misstag (av en olyckshändelse) dödat någon kunna fly för att inte dö för blodshämnarens hand innan han ställts inför församlingen [och fått en rättvis dom].

21

Leviternas städer

1 Ledarna för fädernas hus av Levi stam kom nära prästen Elazar och Josua, Nuns son, och ledarna för fädernas hus av Israels söner, 2 och de talade till dem i Shilo i Kanaans land och sa: ”Herren (Jahveh) befallde genom Moses hand att ge oss städer att bo i med öppet land runtomkring för vår boskap.” 3 Och Israels söner gav till dem av sitt arv i enlighet med Herrens (Jahvehs) befallning, dessa städer med öppet land runtom dem.

4 Och lotten föll för kehatiternas familjer, prästen Arons söner som var leviter, och lotten föll på Juda stam och på Simeons stam och på Benjamins stam, 13 städer. 5 Och resten av Kehats söner fick genom lotten till sina familjer från Efraims stam och från Dans stam och från halva Manasse stam – 10 städer. 6 Och Gershons söner fick genom lotten till sina familjer från Isaskars stam och från Ashers stam och från Naftalis stam och från halva Manasse stam i Bashan – 13 städer. 7 Meraris söner efter deras familjer fick från Rubens stam och från Gads stam och från Sebulons stam – tolv städer. 8 Och Israels söner gav genom lotten dessa städer till leviterna med öppet land runtom dem, som Herren (Jahveh) befallt genom Moses hand.

9 Och de gav från Juda söners stam och från Simeons söners stam dessa städer som är namngivna. 10 Och de var till Arons söner av kehatiternas familj som var Levi söner, för den första lotten var deras.

11 Och de gav dem Kirjat-Arba, det Arba som var Anaks fars, samma som Hebron (hebr. Chevron), i Juda bergsbygd med den öppna marken runtom. 12 Men stadens fält och dess byar gav de till Kaleb, Jefunnes son, som hans besittning.

13 Och till översteprästen Aron gav de Hebron med dess öppna land runtom, fristaden för en mandråpare, och Livna med den öppna marken runtom, 14 och Jattir med den öppna marken runtom, och Eshtemoa med den öppna marken runtom, 15 och Cholon med den öppna marken runtom, och Devir med den öppna marken runtom, 16 och Ajin med den öppna marken runtom, och Juta med den öppna marken runtom, och Beit-Shemesh med den öppna marken runtom – 9 städer från två stammar.

17 Och från Benjamins stam, Givon med den öppna marken runtom, Geva med den öppna marken runtom, 18 Anatot med den öppna marken runtom, och Almon med den öppna marken runtom – 7 städer.

19 Alla översteprästen Arons söners städer var 13 städer med den öppna marken runtom.

20 Och Kehats söners familjer, leviterna, Kehats övriga söner, fick sina städer genom lotten från Efraims stam.

21 Och de gav dem Shechem med den öppna marken runtom i Efraims bergsbygd, fristaden för en mandråpare, och Gezer [halvvägs mellan Joppe och Jerusalem] med den öppna marken runtom, 22 och Kivtsaim med den öppna marken runtom, och Beit-Choron med den öppna marken runtom – fyra städer.

23 Och från Dans stam, Elteki med den öppna marken runtom, Gibbeton med den öppna marken runtom, 24 Ajalon med den öppna marken runtom, Gat-Rimmon med den öppna marken runtom – 4 städer.

25 Och från halva Manasse stam, Taanach med den öppna marken runtom, Gat-Rimmon med den öppna marken runtom – 2 städer.

26 Alla städer till resten av kehatiternas söner var 10 med den öppna marken runtom.

27 Och till Gershons söner av leviternas familjer, från halva Manasse stam gav de Golan i Bashan med den öppna marken runtom, fristaden för en mandråpare, och Beeshtera med den öppna marken runtom – 2 städer. 28 Och från Isaskars stam Kishjon med den öppna marken runtom, Dovrat med den öppna marken runtom, 29 Jarmot med den öppna marken runtom, Ein-Ganim med den öppna marken runtom – 4 städer. 30 Och från Ashers stam, Mishal med den öppna marken runtom, Avdon med den öppna marken runtom, 31 Chelkat med den öppna marken runtom, och Rechov med den öppna marken runtom – 4 städer. 32 Och från Naftalis stam, Kedesh i Galileen med den öppna marken runtom, fristaden för en mandråpare, och Chamot-Dor med den öppna marken runtom, och Kartan med den öppna marken runtom – 3 städer. 33 Alla gershoniternas städer efter sina familjer var 13, med den öppna marken runtom.

34 Och till Meraris söners familjer, resten av leviterna från Sebulons stam, Jokneam med den öppna marken runtom, Karta med den öppna marken runtom, 35 Dimna med den öppna marken runtom, Nahalal med den öppna marken runtom – 4 städer.

36 Och från Rubens stam Betser med den öppna marken runtom, och Jahats med den öppna marken runtom, 37 Kedemot med den öppna marken runtom, och Mejfaat med den öppna marken runtom – 4 städer.

[Vers 36-37 saknas i den hebreiska masoriska texten. Texten finns dock bevarad i en kortare version i några hebreiska handskrifter och i den grekiska översättningen Septuaginta. I 1 Krön 6:78-79 återfinns en snarlik uppräkning.]

38 Och från Gads stam, Ramot i Gilead med den öppna marken runtom, fristaden för en mandråpare, och Machanajim med den öppna marken runtom, 39 Cheshbon med den öppna marken runtom, Jaazer med den öppna marken runtom – totalt 4 städer. 40 Alla dessa var Meraris söners städer efter deras familjer, från resten av Levis familjer, och deras lott var 12 städer. 41 Alla leviternas städer, 48 städer med den öppna marken runtom, mitt i Israels söners besittningar, 42 dessa städer, var och en med den öppna marken runtom, så ska det vara med alla städerna.

43 Så gav Herren (Jahveh) Israel hela landet som han hade lovat (gett sin ed) till deras fäder och de besatte det och bodde där. 44 Och Herren (Jahveh) gav dem vila runtom i enlighet med allt som han lovat (gett sin ed) till deras fäder, och inte en enda man av alla deras fiender var emot dem, för Herren (Jahveh) gav alla deras fiender i deras hand. 45 Det saknades ingenting av alla goda ting som Herren (Jahveh) hade talat till Israels hus. Allt skedde (kom till dem).

22

Uppdelning av landet öster om Jordan

1 Sedan kallade Josua på rubeniterna och gaditerna och halva Manasse stam 2 och sa till dem: ”Ni har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) allt som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose har befallt er och har lyssnat till min röst i allt som jag befallt er, 3 ni har inte lämnat (övergett) era bröder alla dagar till idag, utan har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) uppdraget som Herren er Gud (Jahveh Elohim) befallt er. 4 Nu har Herren er Gud (Jahveh Elohim) gett vila till era bröder, som han talade till dem. Vänd nu därför tillbaka och gå till era tält i landet där ni har er besittning, som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose gav till er på andra sidan Jordan. 5 Men var bara mycket noggranna med (vaka över er själva) att göra befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och undervisningen (hebr. Torah) som Herrens (Jahvehs) tjänare Mose har befallt (hebr. tsavah) er, att älska Herren er Gud (Jahveh Elohim) och vandra på alla hans vägar och hålla (vakta, skydda, bevara) hans budord (tydliga befallningar) och hålla (klänga, klistra sig) fast vid honom och tjäna honom med hela ert hjärta och med hela er själ (person).” [5 Mos 6:5]

6 Så välsignade Josua dem och sände iväg dem och de gick till sina tält. 7 Och till halva Manasse stam hade Mose gett arv i Bashan, men till den andra halvan gav Josua bland deras bröder bortom Jordan västerut. När Josua sände iväg dem till deras tält välsignade han dem, 8 och talade till dem och sa: ”Återvänd med mycket välstånd till era tält, och med en stor mängd boskap, med silver och med guld och med brons (kopparlegering – hebr. nechoshet) och med järn och med väldigt mycket vackra kläder. Dela bytet från era fiender med era bröder.” 9 Så återvände Rubens söner och Gads söner och halva Manasse stam och lämnade Israels söner. De gick ut från Shilo, som är i Kanaans land, för att gå till Gileads land [öster om Jordanfloden], till landet för sina besittningar som de intagit enligt Herrens (Jahvehs) befallning genom Moses hand. [4 Mos 32:20-24]

10 Och när de kom till området vid Jordan som är i Kanaans land byggde Rubens söner och Gads söner och halva Manasse stam där ett altare vid Jordan, ett stort altare att se på. 11 Och Israels söner hörde sägas: ”Se, Rubens söner och Gads söner och halva Manasse stam har byggt ett altare framför Kanaans land, i området vid Jordan på den sida som vetter mot Israels söner.” 12 Och när Israels söner hörde om det samlades hela Israels söners församling tillsammans i Shilo, för att gå upp och strida mot dem.

13 Och Israels söner sände Pinchas, son till prästen Elazar, till Rubens söner och till Gads söner och till halva Manasse stam i Gileads land, 14 och med honom 10 ledare, en ledare för var och en av fädernas hus av Israels stammar. Var och en av dem var ledare för sin fars hus bland Israels tusenden (klaner, familjer – familjegruppering). 15 Och de kom till Rubens söner och till Gads söner och till halva Manasse stam i Gileads land, och talade med dem och sa: 16 ”Så säger hela Herrens (Jahvehs) församling: Vilket förräderi är detta som ni har begått mot Israels Gud (Elohim), att denna dag vända bort från att följa Herren (Jahveh), när ni har byggt detta altare för att denna dag göra uppror mot Herren (Jahveh)? 17 Är Peors synd för liten för oss, från vilken vi inte har renat oss själva till denna dag, trots att det kom en plåga över Herrens (Jahvehs) församling, 18 så att ni denna dag måste vända er bort från att följa Herren (Jahveh)? Och det kommer att bli när ni idag gör uppror mot Herren (Jahveh) att i morgon blir han vred på hela Israels församling. 19 Och om landet som ni besitter blir orent, kom då över till landet med Herrens (Jahvehs) besittning, där Herrens (Jahvehs) tabernakel finns och ta er besittning bland oss, men gör inte uppror mot Herren (Jahveh) och gör inte uppror mot oss genom att bygga ett altare vid sidan av Herren vår Guds (Jahveh Elohims) altare. 20 Gjorde inte Achan, Zerachs son, en överträdelse angående de heliga tingen, och vreden föll över hela Israels församling? Och den mannen förgicks inte ensam i sin synd.”

21 Då svarade Rubens söner och Gads söner och halva Manasse stam och talade till ledarna för Israels tusenden (klaner, familjer – familjegruppering): 22 ”Gud, Gud Herren (El, Elohim Jahveh) – Gud, Gud Herren (El, Elohim Jahveh), han vet (är intimt förtrogen med) och Israel han ska veta (bli intimt förtrogen med), om det är i uppror eller om det är förrädiskt mot Herren (Jahveh), rädda oss inte idag, 23 att vi har byggt oss ett altare för att vända bort från att följa Herren (Jahveh), eller för att på det offra brännoffer eller matoffer eller offra shalomoffer därpå, låt Herren (Jahveh) själv begära det, 24 och om vi inte snarare på grund av oro har gjort detta och sagt: I kommande tider kanhända era söner kommer och talar med våra söner och säger: Vad har ni att göra med Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim)? 25 För Herren (Jahveh) har gjort Jordan till en gräns mellan oss och er, Rubens söner och Gads söner ni har ingen del i Herren (Jahveh), så kan era söner få våra söner att sluta vörda Herren (Jahveh). 26 Därför sa vi: Låt oss nu förbereda för att bygga ett altare, inte för brännoffer och inte för offer, 27 men det ska vara ett vittne mellan oss och er och mellan våra generationer efter oss, så att vi gör Herrens (Jahvehs) tjänst inför honom med våra brännoffer och med våra offer och med våra shalomoffer (gemenskapsoffer), så att era söner inte säger till våra söner i framtiden: Ni har ingen del i Herren (Jahveh). 28 Därför sa vi: Det ska vara så när de säger så till oss eller till våra generationer i tider som kommer, att vi ska säga: Se på mallen (mönsterbilden) av Herrens (Jahvehs) altare, som våra fäder gjorde, inte till brännoffer, inte till offer, utan som ett vittne mellan oss och er. 29 Vare det långt ifrån oss att vi skulle göra uppror mot Herren (Jahveh) och denna dag vända oss bort från att följa Herren (Jahveh) med att bygga ett altare för brännoffer, för matoffer och för offer vid sidan av Herren vår Guds (Jahveh Elohims) altare som står framför hans tabernakel.”

30 Och när prästen Pinchas och församlingens ledare, ledarna för Israels tusenden (klaner, familjer – familjegruppering) som var med honom, hörde orden som Rubens söner och Gads söner och Manasses söner talade, behagade det dem väl. 31 Och Pinchas, prästen Elazars son, sa till Rubens söner och Gads söner och Manasses söner: ”Idag vet vi (är vi intimt förtrogna med) att Herren (Jahveh) är i vår mitt, eftersom ni inte har varit förrädiska mot Herren (Jahveh), och inte utlämnat Israels söner till att komma bort från Herrens (Jahvehs) hand.”

32 Och Pinchas, prästen Elazars son, återvände från Rubens söner och från Gads söner ut från Gileads land till Kanaans land till Israels söner och tog med sig ord. 33 Dessa ord behagade Israels söner och Israels söner välsignade Herren (Jahveh) och talade inte mer om att gå upp och strida mot dem, för att fördärva landet där Rubens söner och Gads söner bodde. 34 Och Rubens söner och Gads söner gav altaret namnet: Det är ett vittne mellan oss att Herren (Jahveh) är Gud (Elohim).

23

Sammanfattning

1 Och det hände efter många dagar, när Herren (Jahveh) hade gett Israel vila från alla deras fiender runt omkring och Josua var gammal och kommen i dagar, 2 att Josua kallade på hela Israel, på deras äldste och på deras huvuden (ledare) och på deras domare och på deras hövdingar och sa till dem: ”Jag är gammal och har nått hög ålder (är kommen i dagar). 3 Och ni har sett allt som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har gjort mot alla dessa hednafolk för er skull, för Herren vår Gud (Jahveh Elohim), det är han som har stridit för er. 4 Se, jag har tilldelat er ett arv, efter era stammar, de länder som är kvar från Jordan med alla folk som jag har huggit bort ända till det Stora havet [Medelhavet] mot solnedgången [västerut]. 5 Och Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) han ska kasta ut dem framför er och driva bort dem från era ansikten (er åsyn), och ni ska besätta landet som Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) har talat till er. 6 Därför ska ni vara mycket starka (fasta, säkra, tappra) och hålla (vakta, skydda, bevara) och göra allt som är skrivet i boken med Moses undervisning (hebr. Torah), så att ni inte viker av därifrån till höger eller till vänster, 7 så att ni inte kommer [blir assimilerade] bland dessa folk som finns kvar bland er, inte nämner namnen på deras gudar, inte svär (avlägger ed) vid dem och inte tjänar dem och inte tillber dem, 8 utan håller er (klamrar er fast vid, klistrar er) till Herren er Gud (Jahveh Elohim) som ni har gjort till denna dag.

9 Därför har Herren (Jahveh) drivit ut framför er stora och mäktiga folk och ingen man har stått emot er till denna dag. 10 En man av er har jagat tusen, eftersom Herren er Gud (Jahveh Elohim) är den som stridit för er som han har talat till er. 11 Vakta (skydda, bevara) er själva mycket, så att ni älskar Herren er Gud (Jahveh Elohim). 12 Om ni på något sätt går tillbaka och håller er till kvarlevan av dessa länder, av de folk som finns kvar bland er, och ingår äktenskap med dem och går in hos dem och de till er, 13 vet då med säkerhet att Herren er Gud (Jahveh Elohim) inte ska driva bort dessa folk från ditt ansikte (din åsyn) längre, utan de ska bli en snara och en fälla för er, och ett gissel i er sida [slavdrivares piska], och taggar i era ögon [som förblindar] till dess ni förgås från det goda land som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett er.

14 Se, jag vandrar (tar nu nästa steg) på den väg allt [vi alla här] i världen måste gå [1 Kung 2:2], betänk därför i hela ert hjärta och med hela er själ att inte en enda sak av allt det goda som Herren er Gud (Jahveh Elohim) talade över er har uteblivit, allt har kommit till er, inget av det saknas. 15 Och det ska ske att så som allt gott har kommit över er som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har talat över er, så ska Herren (Jahveh) föra alla onda ting över dig till dess han har förgjort er från detta goda land som Herren er Gud (Jahveh Elohim) har gett er, 16 när ni begår överträdelser mot Herren er Guds (Jahveh Elohims) förbund som han har befallt er och går och tjänar andra gudar och tillber dem. Då ska Herrens (Jahvehs) vrede upptändas mot er och ni ska förgås med hast från det goda land som han har gett till er.”

24

Israel förnyar sitt löfte till Gud

1 Och Josua samlade alla Israels stammar i Shechem och kallade på alla Israels äldste och på deras huvuden (ledare) och på deras domare och på deras härförare, och de ställde sig inför Guds (Elohims) ansikte.

2 Och Josua sa till hela folket: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Era fäder bodde tidigare bortom floden [Eufrat] – Terach, Abrahams far och Nachors far – och de tjänade andra gudar. 3 Och jag tog er far Abraham från andra sidan floden och ledde honom genom alla Kanaans länder och förökade hans säd och gav honom Isak. 4 Och till Isak gav jag Jakob och Esau, och till Esau gav jag berget Seir, för att besätta det, och Jakob och hans söner gick ner till Egypten.

5 Och jag sände Mose och Aron, och jag plågade Egypten i enlighet med allt som jag gjorde i dess mitt, och därefter förde jag ut er. 6 Och jag förde era fäder ut ur Egypten och ni kom till havet, och egyptierna jagade efter era fäder med vagnar och ryttare till Vasshavet (Röda havet). 7 Och när de ropade till Herren (Jahveh) satte han ett mörker mellan er och egyptierna, och lät havet skölja över dem, och era ögon såg vad jag gjorde i Egypten och ni bodde i öknen i många dagar.

8 Och jag förde er till amoréernas land som bodde bortom Jordan, och de stred med er och jag gav dem i er hand och ni besatte deras land och jag förgjorde dem framför er. 9 Sedan steg Balak, Tsippors son, upp och kämpade mot Israel, och han sände efter Bileam, Beors son, för att förbanna er.

10 Men jag lyssnade inte till Bileam, därför välsignade han er och jag befriade er ur hans hand.

11 Och ni gick över Jordan och kom till Jeriko och Jerikos män stred mot er, amoréerna och perisséerna och kanaanéerna och hettiterna och girgashéerna, hivéerna och jevusiterna, och jag gav dem i er hand. [5 Mos 7:1; Jos 3:10] 12 Och jag sände bålgetingar framför er som drev ut dem framför er, två av amoréernas kungar, inte med svärd, inte med båge. 13 Och jag gav er ett land på vilket ni inte hade arbetat, och städer som ni inte hade byggt, och ni bodde i dem, ni åt av vingårdar och olivlundar som ni inte planterat.

14 Och nu, vörda Herren (Jahveh) och tjäna honom i renhet och sanning, och släng bort gudarna som era fäder tjänade på andra sidan floden (Eufrat) och i Egypten, och tjäna Herren (Jahveh). 15 Och om det verkar ont för er att tjäna Herren (Jahveh), välj idag vem ni vill tjäna, om det är gudarna som era fäder tjänade som var på andra sidan floden (Eufrat) eller amoréernas gudar, i vars land ni bor. Och vi, jag och mitt hus (min familj), ska tjäna Herren (Jahveh).”

16 Folket svarade då [Josua]: ”Aldrig att vi skulle överge Herren och tjäna andra gudar! 17 Vi vet att Herren är vår Gud, han är den som har fört oss och våra fäder ut ur Egyptens land, ur slavhuset [2 Mos 20:2]. Vi kommer ihåg hur han har gjort stora under inför våra ögon. Han beskyddade oss på vår vandring och från folken vi passerade.

18 [Vi vet att] Herren har jagat i väg alla dessa folk för oss, också amoréerna som bodde i landet. Vi vill också tjäna (tillbe) Herren, för han är vår Gud.”

19 Och Josua sa till folket: ”Ni kan inte tjäna Herren (Jahveh) för han är en helig Gud (Elohim). Han är en nitälskande Gud (hebr. El qana) [2 Mos 20:5]. Han ska inte förlåta era överträdelser, inte era synder. 20 Om ni förkastar Herren (Jahveh) och tjänar andra gudar, då ska han vända och göra er ont och förtära er, istället för att han har gjort gott mot er.”

21 Och folket sa till Josua: ”Nej, men vi vill tjäna Herren (Jahveh).” 22 Och Josua sa till folket: ”Ni är vittnen mot er själva att ni har valt Herren (Jahveh) för att tjäna honom.” Och de svarade: ”Vi är vittnen.” 23 [Josua sa:] ”Kasta nu därför bort de främmande gudarna som finns hos er och böj (luta, vänd) era hjärtan till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).”

24 Och folket sa till Josua: ”Herren vår Gud (Jahveh Elohim) ska vi tjäna och hans röst ska vi lyssna till.”

25 Så Josua skar ett förbund med folket den dagen och förelade dem en förordning (ordagrant ”saker inristat”) och ett påbud (bindande juridiska beslut) i Shechem. 26 Och Josua skrev dessa ord i boken med Guds undervisning (hebr. Torah), och han tog en stor sten och satte upp den där under eken vid Herrens (Jahvehs) helgedom. 27 Och Josua sa till allt folket: ”Se, denna sten ska vara ett vittne mot er, för den har hört alla de ord som Herren (Jahveh) har talat till oss, den ska därför vara ett vittne mot er så att ni inte förnekar er Gud (Elohim).” 28 Så sände Josua iväg folket, var man till sin arvedel.

Josua dör

29 Och det hände efter detta att Josua, Nuns son, Herrens (Jahvehs) tjänare dog. Han blev 110 år. 30 Och de begravde honom på gränsen till hans arv i Timnat-Serach, som är i Efraims bergsbygd, norr om berget Gaash. 31 Och Israel tjänade Herren (Jahveh) alla Josuas dagar och alla dagar som de äldste, som kände till Herrens (Jahvehs) gärningar som han hade gjort för Israel, levde efter Josua.

32 Och Josefs ben som Israels söner fört upp från Egypten, begravde man i Shechem, på den mark som Jakob köpt av Chamors son, Shechems far för 100 silvermynt (hebr. qesitah), och det blev Josefs söners arv.

[Värdet på silvermyntet qesitah är okänt men motsvarar troligtvis en shekel, den grekiska översättningen Septuaginta översätter ordet med lamm, som såldes för en shekel, se även 1 Mos 33:19; Job 42:11.]

33 Och Elazar, Arons son, dog och de begravde honom på hans son Pinchas kulle, som getts till honom i Efraims bergsbygd.

Domarboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Domarboken

Inledning

Domarboken beskriver tiden efter intåget i Kanaans land då landet styrdes av domare. Det hebreiska namnet på boken är Shoftim som är domare i plural på hebreiska. Även det grekiska namnet är Domare. Boken inleds med Josuas död och beskriver sedan i kronologisk ordning tolv domare som verkade i landet. Sju ledare (de mest framträdande) beskrivs i detalj, medan de övriga fem bara omnämns i förbifarten.

Boken avslutas med två fristående berättelser (Dom 17-18 och Dom 19-21) som sammanfattar denna mörka period i Israels historia. Rent kronologiskt utspelar sig inte dessa två berättelser efter den tolfte domaren Simson utan tidigare. Eftersom boken har flera kiastiska drag är det helt naturligt att berättelsen stegar sig tillbaka i tiden på detta sätt, med först en berättelse som ger bakgrunden till Simson, och till sist en berättelse kring tiden just vid intåget på Josuas tid. Israeliternas första domare var Otniel (Dom 3:9) och den sista Samuel (1 Sam 7:15).

Efter intåget i Kanaans land fanns inget centralt styre, ingen huvudstad och ingen nationell administration. Det var ett patriarkaliskt samhälle där var och en av de tolv stammarna hade sina egna äldste. Den enda centrala platsen var Shilo (tre mil norr om Jerusalem) där tabernaklet stod. Här samlades man för de årliga högtiderna (Dom 21:19; 1 Sam 1:3-21).

Situationen för Israel var svår. De tidigare folken hade inte drivits bort. En av anledningarna var att deras vagnar var av järn (Dom 1:19), men även att man ingått förbund med dem (Dom 2:1-5). Israel var begränsat till bergslandet och var på grund av topografin uppdelat i tre separata enheter, som delades av Jordandalen och Jezereldalen. Detta försvårade kommunikationen. Gränsstrider och påtryckningar från folket omkring dem var vanliga inslag.

En fras som upprepas två gånger sammanfattar hela boken ”På den tiden fanns det ingen kung i Israel. Var och en gjorde vad han själv ansåg vara rätt.” (Dom 17:6; 21:25).

Det var tänkt att Herren skulle vara deras kung men de hade ratat Herren som sin kung, se 1 Sam 8:7. Gud hade befallt att de skulle förgöra folken i landet, så att de inte skulle ta efter och följa deras onda seder (5 Mos 20:16-18). Kanaanéerna hade syndat så grovt att Gud hade dömt dem (1 Mos 15:16; 3 Mos 18:24; 5 Mos 18:12).

Israels folk misslyckades med att ta hela det utlovade landet i besittning och Domarboken visar konsekvenserna av detta. De blandades med kanaanéerna och avfall smög sig in, vilket fick folket att överge den sanne Guden. Detta ledde till att nationen hamnade under förbannelserna som nämns som en del av förbundet i 3 Mos 26; 5 Mos 27-28.

Berör tidsperioden: omkring 1400 – 1000 f.Kr.

Skrivet: ca 1000 f.Kr.

Referensen till jevusiterna i Jerusalem (Dom 1:21) antyder att boken skrevs innan David intog Jerusalem.

Författare: Anges inte

Enligt judisk tradition skrevs boken av profeten Samuel. Det skulle även kunna vara någon av hans profetlärjungar.

Relaterade böcker:

Rut,

1 Sam 1-12

1

Prolog (1:1-3:6)

Samling i Gilgal

1 Och det hände efter Josuas död [Jos 24:29-31] att Israels söner frågade Herren (Jahveh) och sa: ”Vem ska gå upp åt (vem ska leda) oss mot kanaanéerna för att strida mot dem?”

2 Herren (Jahveh) svarade: ”Juda [stam] ska gå upp, se, jag har gett landet i hans hand.” [Folket befinner sig i Gilgal i närheten av Jeriko, se Dom 2:1; Jos 4:20.]

Intagandet av landet misslyckas

3 [I sju sektioner beskrivs nu hur israeliterna misslyckas med att inta landet. Den första beskriver två stammar (Juda och Simeon) som har viss framgång, följt av fem stammar (Benjamin, Josef, Sebulon, Asher och Naftali) som misslyckas, för att avslutas med Dans katastrofala nederlag, se vers 34. Sjutalet finns med i den medvetna strukturen. De fem stammar som inte får en egen uppräkning är Ruben, Levi, Gad och Isaskar. Simeon, som finns inom Juda område, omnämns kortfattat i inledningen tillsammans med Juda, men redan i nästa vers är inte fokus på dem utan på Juda, se vers 4.]

Juda

Juda [folket i Juda stam] sa till sin bror Simeon (Shimon) [folket i Simeons stam]: ”Kom upp med mig till min lott så att vi kan strida mot kanaanéerna, och jag ska på samma sätt gå upp med dig till din lott.” Och Simeon gick med honom.

[Simeons område ligger vid staden Beer-Sheva och Juda stams område runtomkring, mestadels österut upp mot bergen, se Jos 19:9. Det är därför naturligt att dessa två stammar hjälper varandra. Simeon är känd för sin iver för rättvisa och hämndlystnad när de räddar och hämnas sin syster Dina som blivit våldtagen, se 1 Mos 34:1, 26. Nu följer sju episoder, från norr till söder i Juda stams område, där man har viss framgång med att inta landet.]

4 Juda [tillsammans med folket från Simeons stam] gick nu upp och Herren (Jahveh) gav kanaanéerna och perisséerna i deras hand och de slog dem i Bezek – 10 000 man. [Bezek betyder ”blixt” och är troligtvis dagens Ibziq som ligger i Manasse stams område, ca 10 mil norr om Jerusalem. Strax kommer Herrens budbärare/ängel att fördöma israeliterna för att de inte fördrev dessa folk, se Dom 2:1-3. Se även Jos 3:10; 9:1; 2 Mos 3:8; 5 Mos 7:1; 20:17.] 5 Och de fann Adoni-Bezek [troligtvis en titel på kungen över staden; ordagrant ”blixtens herre”] i Bezek [”blixtens stad”] och de stred mot honom och de slog kanaanéerna och perisséerna. 6 Men Adoni-Bezek flydde och de jagade efter honom och fångade honom och högg av hans tummar och hans stortår. [Denna form av lemlästning var vanlig bland hedniska folk, vilket gjorde personen oförmögen att hantera vapen eller utföra religiösa riter (3 Mos 8:23-24). I nästa vers (med hans egna ord) beskriver kungen hur han nu själv drabbas av det straff han själv åsamkat 70 andra personer. Han tolkar det som Guds straff, se även Ords 10:24; 26:27.]

7 Adoni-Bezek sa då: ”70 kungar som samlar mat under mitt bord [tigger] har sina tummar och stortår avhuggna. Som jag har gjort så har Gud (Elohim) återgäldat mig.”

[Frasen ”samlar mat under mitt bord” syftar på att de tiggde. Dessa 70 tillfångatagna kungar som blivit stympade kunde inte annat än tigga vid sina fångvaktares bord. De hade förödmjukats och hölls vid liv av Adoni-Bezek bara för att visa på hans makt och ingjuta skräck.]

De förde honom till Jerusalem och han dog där. [Det är inte helt klart vilka ”de” är, men troligtvis är det simonierna som ligger bakom denna hämnd och för Adoni-Bezek till jevuséerna i Jerusalem, dock verkar inte Gud tillåta att han hålls i Jerusalem på samma sätt för att ingjuta skräck i omgivningen, se även Matt 5:38, 39; Rom 12:19.]

8 Och Juda söner stred mot Jerusalem [som också kallades Jevus, se Jos 15:63] och tog det och slog det med svärdsegg och satte staden i brand. [Detta var en tillfällig seger (Jos 15:63; Dom 1:21; 19:10-12). David intar senare staden, se 2 Sam 5:7.]

9 Därefter gick Juda söner ner och stred mot kanaanéerna som bodde i bergsbygden och i Negev (söderut) och i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd]. 10 Och Juda gick mot kanaanéerna som bodde i Hebron, det nuvarande Hebron hette tidigare Kirjat-Arba [1 Mos 13:18; 23:2; Jos 14:15], och de slog Sheshaj och Achiman och Talmaj [som var ättlingar av jätten Anakim, 4 Mos 13:29-33; Jos 15:13-14; 5 Mos 2:10-11, 20-21].

11 Och därifrån gick han mot invånarna i Devir [i södra Juda bergsbygd]. Det nuvarande Devir hette tidigare Kirjat-Sefer [ordagrant: ”Skriftens stad”, kanske fanns det ett bibliotek eller register där eller kanske en skola för notarier/skrivare, se även Jos 15:15]. 12 Och Kaleb sa: ”Han som slår Kirjat-Sefer och tar det, till honom ska jag ge min dotter Achsa till hustru.” 13 Och Otniel, Kenaz son, Kalebs yngre bror, tog det och han gav honom sin dotter Achsa till hustru. 14 Och det skedde när hon kom till honom att hon övertalade honom att be hennes far om ett fält, och hon steg ner från sin åsna och Kaleb sa till henne ”Vad behöver du?” [Jos 15:16-18] 15 Och hon svarade: ”Ge mig en välsignelse [extra favör], eftersom du har satt mig i Sydlandet, ge mig därför vattenkällor.” Och Kaleb gav henne den Övre källan och den Nedre källan [Jos 15:19].

16 Och keniterna, Moses svärfars söner [2 Mos 2:16], gick upp från Palmstaden [i vanliga fall Jeriko (5 Mos 34:3), men kan syfta på någon annan stad här] med Juda söner till Juda öken som är söder [ordagrant: ”Negev”] om Arad, och de gick och bodde med folket.

17 Och Juda gick med Simeon, sin bror, och de slog kanaanéerna som bodde i Tsefat [12 km öster om Beer-Sheva i Negevöknen] och förgjorde dem [Jos 2:10; 6:17-19]. Och de kallade staden Chorma [som låter som ordet för ”total förstörelse” på hebreiska, se 4 Mos 21:3].

18 Juda tog även Gaza med sina gränser och Ashkelon med sina gränser och Ekron med sina gränser.

19 [Sammanfattande summering:] Och Herren (Jahveh) var med Juda och han drev ut invånarna i bergsbygden, men han kunde inte driva ut invånarna i dalen för de hade vagnar av järn. [Hästekipagen var av trä, men med beslag och förstärkningar av järn.] 20 Och de gav Hebron till Kaleb, som Mose hade talat, och de drev ut därifrån Anaks tre söner [4 Mos 14:24; 5 Mos 1:36; Jos 14:9-14].

Benjamin

21 Och jevusiterna som bodde i Jerusalem blev inte utdrivna av Benjamins söner utan jevusiterna bor med Benjamins söner i Jerusalem till denna dag.

Josef

[Berättelsen med Josefs stammar är uppdelad i sju sektioner, där den första (vers 22-26) och sista (vers 29) handlar om Efraims område. Däremellan beskrivs hur Manasse inte drev ut fienderna från fem städer (vers 27-28).]

22 Josefs hus gick upp mot Betel och Herren (Jahveh) var med dem. 23 Och Josefs hus sände spejare att utforska Betel, och stadens namn var tidigare Loz. 24 Och väktarna såg en man komma ut ur staden, och de sa till honom: ”Visa oss, vi ber dig, ingången till staden så ska vi ge dig nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed)” 25 Och han visade dem ingången till staden och de slog staden med svärdsegg, men de lät mannen och hans familj gå. 26 Och mannen gick till hettiternas land och byggde en stad och gav den namnet Loz, som den heter än idag.

27 Och Manasse drev inte ut invånarna från:

Beit-Shean och dess byar (döttrar),

Taanach och dess byar (döttrar)

invånarna i Dor och dess byar (döttrar),

Jibleam och dess byar (döttrar),

invånarna i Megiddo och dess byar (döttrar)

utan kanaanéerna var beslutna att bo i det landet. 28 Och det hände när Israel hade vuxit sig starkt att de satte kanaanéerna till tvångsarbetare (de blev skattskyldiga), men de drev på inget sätt ut dem.

29 Och Efraim drev inte ut kanaanéerna som bodde i Gezer [stad halvvägs mellan Joppe och Jerusalem], utan kanaanéerna bodde i Gezer bland dem.

Sebulon

30 Sebulon (hebr. Zevolun) drev inte ut Kitrons invånare och inte Nahalols invånare, utan kanaanéerna bodde bland dem och blev tvångsarbetare (skattskyldiga).

Asher

[Även här finns en uppställning med sju städer som inte intogs.]

31 Asher drev inte ut

Akkos invånare,

och Sidons invånare [Kanaans ättlingar från Tsidon, se 1 Mos 10:15],

och Achlavs [invånare]

och Achzivs [invånare]

och Chelbas [invånare]

och Afiks [invånare]

och Rechovs [invånare],

32 utan Asher bodde bland kanaanéerna, landets invånare, för de drev inte ut dem.

Naftali

33 Naftali drev inte ut invånarna från Beit-Shemesh och invånarna från Beit-Anat utan bodde bland kanaanéerna, landets invånare. Dock blev Beit-Shemesh och Beit-Anats invånare tvångsarbetare (skattskyldiga).

Dan

34 Och amoréerna tvingade Dans söner till bergsbygden, för de ville inte låta dem komma ner till dalen [Jos 19:47-48; Dom 18]. 35 Och amoréerna var beslutna att bo i Harcheres i Ajalon [ordagrant: ”hjortarnas fält”] och i Shaalvim [ordagrant: ”rävarnas plats”], men Josefs hus hand segrade så att de blev tvångsarbetare (skattskyldiga). 36 Och amoréernas gräns gick från hörnet av Akrabim [hebreiska för ”skorpion”] från Sela [söder om Döda havet; Edoms huvudstad, troligtvis nuvarande Petra] och uppåt.

2

Samling vid Bochim

[Samlingen vid Gilgal (Dom 1:1-2) var entusiastisk och uppräkningen av de sju stammarna gick från segrar till allt större nederlag. Som en parallell följer nu en sorgsen samling vid Bochim. Budbäraren här identifieras ibland med Gud själv, se 1 Mos 16:7; 2 Mos 14:19; 23:20. Den hebreiska frasen malach JHVH kan översättas ”Herrens budbärare” eller ”Herrens ängel”. Den förekommer 19 ggr i denna bok och varianten malach ha-elohim (Guds budbärare/ängel) förekommer tre ggr (Dom 6:20; 13:6, 9). Profeter kallas ofta Herrens budbärare (2 Krön 36:15-16; Jes 42:19; 44:26; Hag 1:13; Mal 3:1). Att han sägs komma från Gilgal (och inte himlen) kan också tala för det. Samtidigt särskiljs profeten (Dom 6:8) från Herrens budbärare/ängel (Dom 6:11) i kapitel 6. Det är därför mest troligt att det är en himmelsk ängel, kanske samma som sändes ut under Moses tid, se 2 Mos 23:20-23; 33:2; 32:34.]

1 Och Herrens (Jahvehs) budbärare (ängel) kom upp från Gilgal till Bochim. Och han sa: ”Jag fick dig att dra upp ut ur Egypten och har fört dig till landet som jag lovade (gav min ed) till dina fäder och jag sa: ’Jag ska aldrig bryta mitt förbund med dig’ [1 Mos 17:7; 2 Mos 6:4], 2 och ni ska inte skära förbund med invånarna i detta land [2 Mos 23:32], ni ska bryta ner deras altaren [5 Mos 7:2], men ni har inte lyssnat på min röst. Vad är det ni har gjort?” 3 Och jag säger även: ”Jag ska inte driva ut dem framför er, utan de ska vara sidor för er [finnas runt omkring er; ska tränga er och bli en snara; irritera som en törntagg i sidan] och deras gudar ska bli en fälla för er.” [4 Mos 33:55; Jos 23:12-13]

4 Och det hände när Herrens (Jahvehs) budbärare talade dessa ord till alla Israels söner att folket höjde sin röst och grät (hebr. bacha). 5 Och de gav den platsen namnet Bochim [betyder: ”de gråtande”] och de offrade där till Herren (Jahveh). [Bochim är inte identifierad, men bör ligga i närheten av Jeriko men på högre höjd, se vers 1.]

Israels upprepade mönster av förfall (2:6-3:6)

En bra start

6 När nu Josua hade sänt iväg folket, gick Israels söner var och en till sin arvedel för att besätta landet. 7 Och folket tjänade Herren (Jahveh) så länge Josua levde (alla Josuas dagar) och alla dagar som de äldste överlevde Josua, de som hade sett Herrens (Jahvehs) alla stora gärningar som han hade gjort för Israel. 8 Och Josua, Nuns son, Herrens (Jahvehs) tjänare, dog 110 år gammal. [Josua var i 60-årsåldern vid intåget i Kanaans land, se Jos 1:1; 14:7; 4 Mos 32:11-13. Frasen ”Herrens tjänare” användes först om Mose, se 5 Mos 34:5.] 9 Och de begravde honom på gränsen till hans arv i Timnat-Cheres [även kallat Timnat Serah, se Jos 19:50; 24:30] i Efraims bergsbygd, på norra sidan av berget Gaash.

Nästa generations synd

10 Och även hela den generationen samlades till sina fäder [hade dött] och det uppstod en ny generation efter dem som inte kände (var intimt förtrogna med) Herren (Jahveh) eller hans gärningar som han hade gjort för Israel. 11 Och Israels söner gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och tjänade baalerna. [Baal var den kanaaneiska huvudguden, men hade också många lokala varianter.] 12 Och de övergav Herren (Jahveh), sina fäders Gud (Elohim), som fört dem ut från Egyptens land och följde andra gudar, folkets gudar som var runt omkring dem, och tillbad dem och de provocerade (förtörnade) Herren (Jahveh). 13 Och de övergav Herren (Jahveh) och tjänade Baal och aseran. 14 Och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot Israel och han gav dem i händerna på förgörarna som förgjorde dem, och han gav dem i händerna på deras fiender runtomkring, så att de inte längre kunde stå emot sina fiender.

[Frasen ”gjorde det som var ont i Herrens ögon” i vers 11 återkommer sex gånger till, se Dom 3:7, 12; 4:1; 6:1; 10:6; 13:1.]

Dom

15 Överallt dit de gick var Herrens (Jahvehs) hand emot dem för ont, så som Herren (Jahveh) hade sagt och som Herren (Jahveh) hade lovat (gett sin ed) till dem och de var mycket pressade (i stort trångmål, ångest).

Guds nådefulla ingripande

16 [Detta är den centrala versen i detta stycke:]

Herren (Jahveh) reste då upp domare som räddade dem ur handen på dem som förgjorde dem.

Nästa generation – ännu värre synd

[Detta stycke hör ihop med vers 10-13. Kommande generationer går djupare i syndens destruktiva nedåtgående spiral, se även Rom 1:21-32.]

17 Ändå lyssnade de inte på sina domare, utan gick istället iväg efter andra gudar och tillbad dem. De var snabba att vika av från den väg som deras fäder vandrat. De [deras fäder] lyssnade till Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar – hebr. mitsvah), men de gjorde det inte. 18 Och när Herren (Jahveh) reste upp domare åt dem, då var Herren (Jahveh) med domarna och räddade dem ur handen på deras fiender, domarnas alla dagar, för det rörde Herren (Jahveh) till medlidande när de jämrade sig på grund av dem som plågade dem och förtryckte dem. 19 Men det hände när en domare dog, att de [den nästa generationen] vände tillbaka och handlade mer fördärvligt (korrupt) än sina fäder. De följde andra gudar och tjänade dem och tillbad dem. De gav inte upp sitt sätt eller sina omedgörliga (hårda, envisa, styvnackade) vägar.

Dom – ännu värre straff

20 Så Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot Israel och han sa: ”Eftersom detta folk har övergett mitt förbund som jag befallde deras fäder och inte har lyssnat till min röst, 21 ska inte heller jag driva ut någon av de folkslag (nationer) som Josua lämnade när han dog, 22 för att jag genom dem ska pröva Israel, om de ska hålla (vakta, skydda, bevara) Herrens (Jahvehs) vägar och vandra på dem som deras fäder höll (vaktade, skyddade, bevarade) dem, eller inte.” 23 Så Herren (Jahveh) lämnade dessa folkslag (nationer) utan att driva ut dem med hast och han gav dem inte i Josuas hand.

3

1 Dessa är folkslagen (nationerna) som Herren (Jahveh) lämnade [tillät vara obesegrade] för att pröva Israel genom dem – alla de som inte kände till alla krig med Kanaan, 2 bara så att [alla nya] generationerna av Israels söner skulle veta och lära sig strida, åtminstone de som tidigare inte visste något om det:

3 De fem filisteiska furstarna [för städerna Gaza, Ashkelon, Ashdod vid Medelhavskusten och Ekron och Gat lite längre in från kustremsan, se Jos 13:3],

och alla kanaanéer [generell term för folkslagen i landet]

och sidonierna [folk från Fenikien, med städerna Tyros och Sidon, se Dom 1:31; 1 Mos 10:15]

och hivéerna [1 Mos 34:2] som bodde i Libanons berg

från berget Baal-Hermon [Jos 11:17] till Lebo Chamat [hebr. lebo betyder ”ingång” och kan också syfta på Chamats bergspass; troligtvis staden Labweh i norra Libanon vid Orontesflodens källor].

[Filistéerna är en beteckning på de sjöfolk som på 1200-talet f.Kr. kom från de grekiska öarna (främst Kreta, se 1 Mos 10:13-14; 4 Mos 24:24; Jer 47:4; Amos 9:7). Dessa fem städer/riken (kallas ibland filistéernas pentapolis, från grekiska ordet för fem och stad, jfr de tio städerna som kallas dekapolis i NT, se Matt 4:25) hade ett gemensamt stadsförbund och var Israels fiende, se 1 Sam 6:16-18.]

4 De var där för att pröva Israel genom dem för att veta om de lyssnar till Herrens (Jahvehs) befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som han befallt (hebr. tsavah) deras fäder genom Moses hand.

Sammanfattning

5 Och Israels söner bodde bland

kanaanéerna – hettiterna och amoréerna och perisséerna och hivéerna och jevusiterna,

6 och de tog deras döttrar till hustrur och gav sina egna döttrar till deras söner och tjänade deras gudar. [Jämfört med uppräkningen i 5 Mos 7:1 nämns inte girgasiterna. Mose hade tydligt varnat att inte ingå förbund med dessa folk, se 5 Mos 7:2-5.]

Huvudinnehåll (3:7-16:31)

[Domarboken går i kronologisk ordning igenom de tolv domarna som verkade under denna tidsperiod. Här i Domarboken skapas sju sektioner. Sju ledare (de mest framträdande) beskrivs i detalj, medan de övriga fem bara omnämns i förbifarten. Gideon är den fjärde (av de sju som beskrivs utförligt) vilket gör att i det kiastiska mönstret är han den centrala domaren. Här finns också hans son beskriven, som inte var domare, utan kung, se Dom 9:6. Varje hebreiskt namn har också en betydelse. Gideon betyder t.ex. genombrott.

1. Otniel – Guds lejon (Dom 3:7-11)

2. Ehud – enhet (Dom 3:12-30)

3. Shamgar – svärd (Dom 3:31)

4. Deborah – bi och fackla/ljus (Dom 4:1-5:3)

5. Gideon – genombrott (Dom 6:1-8:32)

– Gideons son Avimelech – kungens far (Dom 8:33-9:57)

6. Tola – mask/karmosinröd (Dom 10:1-2)

7. Jair – han ger ljus (Dom 10:3-4)

8. Jefta – han öppnar (Dom 10:6-12:7)

9. Ivtsan – deras vithet (Dom 12:8-10)

10. Elon – ek/mäktig (Dom 12:11-12)

11. Abdon – slaveri/förtryck (Dom 12:13-15)

12. Simson – som solen (Dom 13:1-16:31)

Varje sektion följer ett liknande mönster med inledande förtryck, Herrens ingripande och därefter upphör förtrycket.]

Otniel – den första domaren

Inledande förtryck

7 Och Israels söner gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och glömde Herren sin Gud (Jahveh Elohim) och tjänade baalerna och aserorna. 8 Därför upptändes Herrens (Jahvehs) vrede mot Israel och han gav dem i Aram-Naharaims kung Koshan-Rishataims hand, och Israels söner tjänade Koshan-Rishataim i 8 år.

Herrens ingripande

9 Och när Israels söner ropade till Herren (Jahveh) reste Herren (Jahveh) upp en frälsare (räddare) åt Israels söner som räddade dem – Otniel [Guds lejon], Kenaz son, Kalebs yngre bror.

Slut på förtrycket

10 Och Herrens (Jahvehs) Ande kom över honom och han dömde Israel, och han gick ut i strid och Herren (Jahveh) gav Arams kung Koshan-Rishataim i hans hand och hans hand segrade mot Koshan-Rishataim. 11 Och landet hade ro i 40 år. Sedan dog Otniel, Kenaz son.

[Frasen ”Herrens Ande kom över honom” i vers 10 återkommer ytterligare fyra gånger i boken, se Dom 6:34; 11:29; 14:19; 15:14. I GT kommer Anden över människor för att få kraft att utföra Guds uppdrag. Uttrycket återkommer även om kungar, se 1 Sam 11:6; 16:13-14]

Ehud – den andra domaren

Inledande förtryck

12 Och Israels söner gjorde igen det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, och Herren (Jahveh) styrkte Eglon [betyder: ”lik en kalv” och liknar också ordet för rund/rundad], Moabs kung, mot Israel, eftersom de hade gjort det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon.

[Moabiterna nämns inte bland folken som Herren hade låtit finnas kvar för att pröva israeliterna, se vers 3-6. Moabiterna härstammar från Lots äldsta dotter som hade ett incestförhållande med sin far efter att han ”ätit och druckit”, se 1 Mos 19:30-38. Namnet Eglon betyder ”lik en kalv” på hebreiska, och är snarlikt ordet agol som betyder rund eller rundad. Ingen israelit kunde undgå att lägga märke till den karikatyriska beskrivningen av Eglon som blir en clownliknande figur. I vers 17 används det hebreiska bari, som beskriver fet gödboskap, och här med en förstärkning som beskriver honom som ”enormt fet”. Varje gång hans namn förekommer i vers 12-17 beskrivs han som ”Moabs kung”, men efter vers 20 undviker författaren den titeln. Denne man var ”någon” under de 18 år han regerade, men reduceras sedan till en namnlös ”han” som dör en förnedrande död.]

13 Han [Eglon] samlade till sig Ammons och Amaleks söner och han gick och slog Israel och de besatte Palmstaden [Jeriko, se 5 Mos 34:3]. 14 Och Israels söner tjänade Eglon, Moabs kung, i 18 år.

Herrens ingripande

15 Men när Israels söner ropade till Herren (Jahveh) reste Herren (Jahveh) upp en frälsare (räddare), Ehud, Geras son, Benjamins son, en vänsterhänt man, och Israels söner sände en gåva med honom till Eglon, Moabs kung.

[Namnet Benjamin betyder ordagrant ”högra handens son”. Författaren noterar att Ehud var vänsterhänt, en egenskap som skulle visa sig avgörande för utgången i denna berättelse, se vers 16 och 21. Benjaminiterna var kända för sin skicklighet att använda slungor med sin vänstra hand (Dom 20:16).]

16 Och Ehud gjorde ett tveeggat svärd för honom [sig själv eller för Eglon], en aln långt [45 cm], och han fäste det under sina kläder på sin högra sida. [Eftersom de flesta var högerhänta, såg det ut som om Ehud var obeväpnad eftersom han inte hade vapnet på sin vänstra sida. Vapnet behövde vara tillräckligt långt för att kunna döda Eglon, som var en stor man, och tillräckligt nätt för att kunna gömmas under kläderna.] 17 Och han erbjöd gåvan till Eglon, Moabs kung. Eglon var en mycket välgödd (ordagrant ”fet/stor överflöd/mer/mycket” – hebr. bari meód) man. [Samma uttryck används om de sju feta korna i Josefs dröm, se 1 Mos 41:1-4.]

Ehud lämnar palatset – sedan han gett Eglon gåvan

18 När han avslutat överlämnandet av gåvan skickade han ut folket som burit gåvan. 19 Men själv vände han tillbaka från stenbilderna (de ingraverade bilderna) [stenstod eller ingraverad text på en sten; markerade kanske gränsen mellan Efraim/Benjamin, eller syftar på de tolv stenarna som Josua satte upp, se Jos 4:19-20] som var i Gilgal och sa: ”Jag har ett hemligt ärende till dig, o kung”.

Och han sa: ”Var tysta!” Och alla som stod hos honom gick ut från honom.

Herren ger seger

20 Ehud kom då till honom och han satt för sig själv, ensam i sitt svala övre rum. Och Ehud sa: ”Jag har ett ord (budskap; en sak, något – hebr. davar) från Gud (Elohim) till dig” Och han reste sig från sin stol. 21 Och Ehud drog fram sin vänstra hand och tog svärdet från sin högra höft och drev in det i hans buk. 22 Även skaftet följde med in efter bladet och fettet omslöt bladet, för han drog inte ut svärdet från hans buk, och avföring kom ut.

Ehud lämnar palatset – sedan han dödat Eglon

23 Sedan gick Ehud ut genom balkongen (hebr. misderon; ordet kommer från ceder och kan antyda ”rummet över takbjälkarna”) och stängde dörrarna till det övre rummet om honom och låste dem. 24 När han hade gått kom hans tjänare och de såg och se, dörrarna till det övre rummet var låsta och de sa: ”Han är säkert på toaletten (ordagrant: ”täcker sina fötter”, dvs. med sin mantel) i det inre (privata) svala övre rummet”. [Tjänarna kände också säkert lukten, och ville inte störa. Se även 1 Sam 24:4 där samma uttryck används av Saul.] 25 Och de väntade tills de skämdes, men se, han öppnade inte dörrarna till det övre rummet. Därför tog de nycklarna och öppnade, och se, deras herre hade fallit ner död på golvet (marken). 26 Och Ehud flydde medan de dröjde kvar och hade passerat förbi stenbilderna [se vers 19] och flydde till Seira. [Troligtvis ett skogsområde i sydöstra Efraims bergsbygd, där det var lätt att gömma sig.]

Ehuds andra tur ner till Jeriko

27 Och det skedde, när han kommit [hem], att han blåste i en shofar i Efraims berg [för att samla dem till strid]. Då kom Israels söner ner med honom från bergsbygden, och han var framför dem [Ehud tog täten]. 28 Och han sa till dem: ”Följ efter mig för Herren (Jahveh) har gett era fiender moabiterna i er hand.”

Slut på förtrycket

Och de gick ner efter honom och tog Jordans vadställen [strax norr om Döda havet] mot (mitt emot) moabiterna, och tillät ingen att gå över. [Vadställena vid Jordanfloden var en strategisk position att besitta, se även Jos 2:7. Detta hindrade moabiternas styrka väster om Jordan att få förstärkning, och hindrade också deras reträtt. Liknande strategi används i Dom 12:5-6 när Jefta strider mot efraimiterna och i Ramses II:s beskrivning av striden om Kadesh mot hettiterna 1285 f.Kr.] 29 Och de slog i Moab vid den tiden omkring 10 000 män, varje frisk man och varje stridsman, inte en enda man flydde (lyckades fly). 30 Moab kuvades den dagen under Israels hand och landet hade ro i 40 år.

Shamgar

31 Efter honom kom Shamgar, Anats son, som slog 600 filisteiska män med en oxpik. Även han räddade Israel.

4

Deborah – den tredje domaren

Inledande förtryck

1 Och Israels söner gjorde åter det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon när Ehud var död. 2 Och Herren (Jahveh) gav dem i Kanaans kung Javins hand, som regerade i Chatsor [i övre Galileen, norr om Galileiska sjön]. Härförare för hans armé var Sisera som bodde i Charoshet-Hagojim (”hednafolkens skogsland”).

[Namnet Sisera återfinns inte i Mellanöstern vilket gör att det kan härstamma från staden Sassari i Sardinien. Han kan ha varit del av det sjöfolk som kom från de grekiska öarna (Jer 47:4). Rent betydelsemässigt är namnet sammansatt av häst (hebr. sus) och att se (hebr. raa) vilket ger betydelsen av någon som är snabb och ser.

Charoshet betyder ”skogsland” och ha-gojim är ”hedningarna”. Det sammansatta namnet Charoshet-Hagojim kan vara en stad eller det område som låg under Siseras kontroll. Inga arkeologiska fynd har ännu hittats som knyter någon plats till detta namn. Det kan tala för att namnet syftar på ett skogsområde, då troligtvis kring bergskedjan Karmel i västra Jezereldalen. Bäcken Kishon, som rinner genom Jezereldalen och mynnar ut i dagens Haifa, nämns i samband med namnet, se vers 13.]

3 Och Israels söner ropade till Herren (Jahveh), för han [Javin] hade 900 vagnar av järn [under hans befälhavare Siseras ledning] och i 20 år förtryckte han Israels söner kraftfullt.

Herrens ingripande

4 Och Deborah [hebr. Devorah – betyder ”bi”],

en kvinna [hebr. isha – en kvinnlig]

profetissa,

en kvinna [hebr. eshet – kvinna av/med]

facklor [hebr. lappidot – ”en eldig kvinna”].

Hon dömde (hon var en domare i) Israel vid den här tiden.

[De första fem orden är alla i feminin form och bildar en kiasm där det centrala ordet ”profetissa” betonas genom att det ramas in av ordet kvinna på var sin sida. Den yttre ramen, det första och det sista ordet, är namnet Deborah resp. hebr. lappidot, som betyder facklor och ljus. En tolkning är att Lappidot är Deborahs man, men till skillnad från t.ex. Huldahs man Shallum (som omnämns som Tikvas son, dvs. i maskulin form, se 2 Kung 22:14) är ändelsen i lappidot i feminin plural. Att detta ändå tolkats som ett mansnamn är inte så konstigt – av de 98 ggr formen eshet (en kvinna av/med) används i GT är det flesta i just betydelsen någons man. Dock finns det 10 undantag som t.ex. i 5 Mos 21:11 där eshet jafat-toar beskriver en egenskap hos kvinnan: ”en vacker kvinna”. Detta gör att uttrycket här i Domarboken eshet lappidot kan uttryckas som att Deborah var en ”lappidot-kvinna” – en facklornas kvinna! Denna tolkning är varken ovanlig eller osannolik. Enligt en tidig judisk tradition tillverkade och förberedde hon ljusen till tabernaklet i Shilo.

Kiasmens form gör det också troligt att uttrycket är en beskrivning av Deborahs personlighet. Det är intressant att notera att i den berättelse som följer så är det Deborah som sänder Barak (som betyder blixt), se vers 6, 14. Hon är facklan som antänder blixten. Enligt en annan judisk tradition är Barak också hennes man. Det finns också en språklig koppling till Gideon och Simson som senare i boken just använder facklor för att besegra fienden (totalt fem gånger används ordet – fyra ggr i den maskulina pluralformen lappidim, se Dom 7:16, 20; 15:4-5, och centralt maskulin singular lappid i Dom 15:4). Den dubbla rollen som Deborah har som profetissa och domare blir tydlig i hur hon var som ett bi och en fackla för israeliterna. På samma sätt som bin svärmar kring drottningen som bygger kolonin (Ords 14:2), följer folket profetissan som leder dem. Ett bi samlar in pollen och producerar söt honung, men kan också stinga inkräktare. Devorah är den feminina formen av hebreiskans davar – vilket betyder ”ord”. Härigenom kopplas också hennes namn ihop med Guds ord, som är ett ljus och en lykta (Ps 119:105).]

5 Hon satt under Deborahs palmträd (dadelpalm – hebr. tomer) mellan Rama [betyder: ”höjd”] och Betel [betyder: ”Guds hus”] i Efraims bergsbygd [1-2 mil norr om Jerusalem], och Israels söner kom upp till henne för juridiska beslut.

[Deborahs dubbla roll som profetissa och domare återkommer språkligt i att saker beskrivs i två. Texten nämner två höjder: Rama (profeten, domaren och prästen Samuels födelseplats) och Betel (där Jakob brottades med Gud). Efraim betyder ”dubbelt fruktsam” och ordet för dadelpalm tomer delar rot med Tamar som födde tvillingar till Juda (1 Mos 38:27-30).]

6 Och hon sände efter och kallade på Barak, Avinoams son från Kedesh-Naftali, och sa till honom [detta är det första av tre tal till Barak som Deborah ger]: ”Har inte Herren, Israels Gud (Jahveh Elohim), befallt och sagt: Gå och dra ut mot berget Tavor och ta med dig 10 000 män från Naftalis söner och från Sebulons söner? [Det finns ett Kedesh nordväst om Chatsor och norr om Hulasjön (Jos 20:7). Det troligaste här är ändå Kirbet-Kedesh på västra sidan av Galileiska sjön, strax söder om nuvarande Tiberias.] 7 För jag ska dra ut med dig till bäcken Kishon. Sisera, härföraren över Javins armé med hans vagnar och hans skaror, honom ska jag ge i din hand.”

8 Och Barak sa till henne: ”Om du går upp med mig då ska jag gå, men om du inte går med mig går inte jag heller.”

9 Och hon sa [hennes andra tal]: ”Jag ska verkligen gå med dig, trots detta ska resan som du ska företa dig inte bli till din ära, för Herren (Jahveh) ska ge Sisera i en kvinnas hand.”

Truppen samlas – går upp

Och Deborah steg upp och gick med Barak till Kedesh. 10 Och Barak kallade samman Sebulon och Naftali till Kedesh, och de gick upp 10 000 män till fots och Deborah gick upp med honom.

11 Chever, keniten, hade isolerat sig från keniterna, från Chovavs söner, Moses svärfar, och han slog ner sitt tält så långt bort som Elon-Betsananim, som ligger vid Kedesh.

12 Och de berättade för Sisera att Barak, Avinoams son, hade gått upp till berget Tavor. 13 Och Sisera samlade ihop alla sina vagnar, 900 vagnar av järn, och allt sitt folk som var med honom från Charoshet-Hagojim (”hednafolkens skogsland”) till Kishons bäck [som rinner genom Jezerelslätten och mynnar ut i dagens Haifa].

Herren ger seger

14 Och Deborah sa till Barak [tredje talet]: ”Upp! Detta är dagen som Herren (Jahveh) har utlämnat Sisera i din hand, har inte Herren (Jahveh) gått ut framför dig?”

Truppen flyr

15 Och Herren (Jahveh) sände förvirring (orsakade panik, tumult – hebr. hamam) över Sisera och alla hans vagnar och hela hans armé med svärdseggen framför Barak, och Sisera steg ner från sin vagn och flydde till fots. [Detta är en nyckelvers, det var inte de 10 000 israeliterna som fick hela Siseras armé på flykt, utan Guds ingripande, jfr 2 Mos 14:24.] 16 Men Barak jagade efter vagnarna och efter hela armén till Charoshet-Hagojim (”hednafolkens skogsland”) och hela Siseras armé föll för svärdsegg, inte en enda man lämnades kvar (överlevde).

Deborahs förutsägelse blir sann

17 Sisera flydde dock till fots till Jaels tält, Chevers hustru, keniten, för det rådde fred mellan Javin, Chatsors kung och Chevers hus, keniten.

18 Och Jael gick ut och mötte Sisera och sa till honom: ”Kom in, min herre, kom in till mig, frukta inte.” Och han gick in till henne i hennes tält och hon täckte honom med en filt.

19 Och han sa till henne: ”Ge mig, jag ber dig, lite vatten att dricka för jag är törstig.” Och hon öppnade ett mjölkkrus och gav honom att dricka och täckte över honom.

20 Och han sa till henne: ”Stå i tältöppningen [och håll vakt]. Om någon kommer och frågar dig om det finns någon man här, så svara nej.”

21 Sedan tog Chevers hustru Jael en tältpinne och tog en hammare i sin hand och gick sakta till honom och slog tältpinnen genom hans tinning och genomborrade honom ner till marken, för han låg i djup sömn. Så blev han medvetslös och dog.

22 Och se, medan Barak jagade Sisera kom Jael ut och mötte honom, och sa till honom: ”Kom och jag ska visa dig mannen som du söker.” Och han kom till henne, och se, Sisera låg död och tältpinnen satt (kvar) i hans tinning.

Slut på förtrycket

23 Så underkuvade Gud (Elohim) den dagen Javin, Kanaans kung, inför Israels söner. 24 Och Israels söners hand segrade mer och mer mot Javin, Kanaans kung, till dess de ödelagt Javin, Kanaans kung.

5

Deborahs sång

[Deborahs sång bryter mönstret med berättelser och blir ett avbrott. På samma sätt som tidigare har landet fått ro från svärdet i 40 år (Dom 3:11, 29), så blir det även efter att Gud har rest upp Deborah som domare, se vers 31. Kapitlet inleds med att Deborah och Barak nämns tillsammans. Att Deborah nämns först och verbet sjöng (hebr. va-tashar) är i feminin form, visar att det var Deborah som hade den ledande rollen i denna sång och Barak var med. Segersånger var inte ovanligt, se 2 Mos 15:1-18. Det finns även flera utombibliska exempel som Tukulti-Ninurtas episka dikter (från 1200-talet f.Kr. i Assyrien) som handlar om hans segrar över Kashtiliash IV, den kassitiska kungen av Babylonien.]

1 Då sjöng Deborah och Barak, Avinoams son, denna sång:

______

2 När ledarna (hebr. parot) låter håret växa (hebr. parot) [blir en nasir; tar sitt ledarskap på allvar] i Israel,

när folket offrar sig frivilligt

– välsigna Herren (Jahveh).

[Upprepningen av hebreiska ordet parot förstärker, och kan översättas ”när ledarna i Israel tar upp sitt ledarskap”, dvs. tar sitt ledarskap på allvar, eller syfta på dem som låter håret växa, vilket betyder att de väljer att gå in i en period som nasir. Det senare är ett frivilligt offer, vilket passar bra in i sammanhanget i resten av meningen. Samtidigt är det ett dubbelt budskap här som handlar både om ett ansvarstagande ledarskap och att de blir, eller uppträder i likhet med, nasirer. Det vill säga att de verkligen både frivilligt och seriöst går in i det som Gud vill.]

3 Lyssna, ni kungar [israel hade ingen kung ännu, så detta riktar sig till hedniska nationer, se Ps 2:2],

ge ert öra, ni furstar,

jag – till Herren (Jahveh);

jag ska sjunga (hebr. shir),

jag ska spela (slå an strängar – hebr. zamar)

till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).

[Sista delen av versen formar en kiasm som ramas in av Herren och centralt står verben sjunga och spela. Hebr. zamar används ofta med anknytning till stränginstrument, se Ps 33:2; 147:7. Miriam använde tamburin, se 2 Mos 15:20.]

4 Herre (Jahveh), när du drar ut från Seir,

när du marscherar ut från Edoms fält, bävar jorden,

himlarna dryper,

även molnen dryper vatten.

5 Bergen darrar av Herrens (Jahvehs) närvaro,

liksom Sinai av Herrens (Jahvehs) närvaro, Israels Gud (Jahveh Elohim).

[Här jämförs striden med hur Herren mötte Mose på Sinai efter uttåget ur Egypten.]

6 I Shamgars dagar, Anats son,

i Jaels dagar tystnar stigarna [karavanerna är borta]

och de som vandrar måste gå slingriga omvägar.

7 Furstarna tystnar i Israel,

de tystnar till dess du står upp, Deborah,

då du står upp, en moder i Israel.

8 De valde nya gudar,

då blev det krig i portarna [fienden kom ända till våra städer].

Fanns där en sköld eller ett spjut

att se bland 40 000 i Israel?

9 Mitt hjärta är vänt till Israels ledare,

som villigt offrar sig själva bland folket.

Välsigna Herren (Jahveh).

10 Ni som rider på vita åsnor,

ni som sitter i dyrbara kläder

och ni som vandrar på vägarna, berätta om det.

11 Högre än bågskyttens röst, [hörs det] mellan vattentrågen,

där ska de öva Herrens (Jahvehs) rättfärdiga gärningar,

de rättfärdiga gärningarna med hans ledare i Israel.

Sedan går Herrens (Jahvehs) folk ner till portarna.

[Kiasm med Deborahs namn centralt i första strofen och Barak ramar in den andra:]

12 Vakna upp (triumfera),

vakna upp (triumfera)

Deborah,

vakna upp,

vakna upp – tala (sjung) en sång!

Stå upp Barak

och led dina fångar i fångenskap,

du Avinoams son [vilket är Barak, se vers 1].

13 Sedan lät han kvarlevan råda

över de förnäma [Israel],

Herren (Jahveh) lät mig råda

över stridsmännen (män i sina bästa år – fulla av egen styrka och kraft).

14 Ut från Efraim kom de vars rötter är i Amalek,

efter dig Benjamin bland ditt folk,

ut från Machir kom furstar ner och ut från Sebulon

de som hanterade härskarstaven.

[Det finns inga biologiska rötter mellan Amalek och Efraim, detta syftar på att Josua besegrade Amalek. Josua är efraimit och Amalek den första fienden som stred mot Israel i Refidim efter uttåget.]

15 Och Isaskars furstar var med Deborah,

som Isaskar så var Barak,

in i dalen rusade han fram på sina fötter.

Bland Rubens skaror

var det stor beslutsamhet i hjärtat.

16 Varför sitter du bland fårfållorna

för att lyssna på flöjtspelet för hjordarna?

Bland Rubens skaror

utforskar (rannsakar) man hjärtat mycket.

17 Gilead hade sin hemvist på andra sidan Jordan,

och Dan, varför uppehåller han sig med skeppen?

Asher bor vid havets strand

och har sin hemvist vid dess bukt.

[Asher har sitt område runt Haifabukten och norrut utefter kusten upp mot Libanon.]

18 Sebulon är ett folk som riskerar sina liv ända in i döden,

och Naftali på fältets höga höjder.

19 Kungarna kommer, de strider,

sedan strider Kanaans kungar,

i Taanach vid Megiddos vatten,

de har ingen vinning av silver.

20 De strider från himlarna, stjärnorna

från deras vägar strider mot Sisera.

21 Kishons bäck sveper bort dem,

den gamla bäcken, bäcken Kishon.

Min själ, trampa ned med styrka.

22 Sedan stampar hästhovarna avsiktligt i dans,

de dansar för de mäktiga.

23 ”Förbanna Meroz”, säger Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare),

”ja, förbanna dess invånare

eftersom de inte kom Herren (Jahveh) till hjälp,

Herren (Jahveh) till hjälp mot de mäktiga.”

[Meroz kan vara ett uttryck för en ond andemakt, eller namnet på en stjärna. ”Förbanna den som är emot oss” är andemeningen i detta uttryck.]

24 Välsignad över (mer än) kvinnor ska Jael vara,

Chevers hustru, keniten,

över (mer än) kvinnorna i tältet

ska hon vara välsignad.

25 Han bad om vatten – hon gav honom mjölk;

hon tog fram smör (ost) i högtidsskålen.

[Högtidsskålen här är en segerpokal som härföraren eller kungen brukade använda när de firade segern efter en strid.]

26 Hon satte sin hand till tältpluggen

och sin högra hand till hantverkarens hammare,

och med hammaren slog hon Sisera, hon slog genom hans huvud,

ja, hon genomborrade och slog genom hans tinning.

27 Mellan hennes fötter sjönk han ihop,

han föll,

han låg,

mellan hennes fötter

sjönk han,

han föll,

där han sjönk,

där föll han ner död.

[Versen formar en dubbel kiasm med parallellism!]

28 Genom fönstret såg hon ut och kikade, Siseras mor,

genom gallret:

”Varför är hans vagn så sen att komma?

Varför dröjer stegen [ljudet av hästarnas hovar] från hans vagn?”

29 Hennes klokaste hovdamer svarar henne,

hon återger svaret (ordet) för sig själv:

30 ”De har säkert funnit byte, och nu delar de bytet.

Ett sköte (moderliv), två sköten till varje stridsman,

till Sisera ett byte med färgade kläder, ett byte med färgade, broderade kläder,

två färgade broderade klädnader till nacken på varje plundrare.”

[Sexuella övergrepp var inte ovanligt i krig, men Siseras mors objektifierande, nästan vulgära uttryck, står ut och chockar läsaren.]

31 Så må alla dina fiender förgås, Herre (Jahveh),

men de som älskar honom ska vara som solen när den går fram i sin makt.

______

Och landet hade ro i 40 år.

6

Gideon – den fjärde domaren

Avfall

1 Och Israels söner gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, och Herren (Jahveh) gav dem i midjaniternas händer i sju år. 2 Och midjaniternas hand segrade mot Israel och på grund av midjaniterna gjorde sig Israels söner hålor i bergen och grottorna och bergfästningarna [naturliga bergfästen och klippor – hebr. masad; samma ord som den kända antika fästningen Masada i Negevöknen].

3 Varje gång israeliterna hade sått [sin säd på hösten], kom [år efter år i sju års tid] midjaniterna och amalekiterna och österns söner upp mot dem, 4 och de slog läger mitt emot dem och förstörde (fördärvade) markens gröda, ända till Gaza [i väst], och lämnade inget ätbart i Israel, varken får, oxar eller åsnor. 5 För de kom in med sin boskap och sina tält och de kom som gräshoppor i stora skaror – både de och deras kameler var omöjliga att räkna – och de kom in i landet för att förstöra det. 6 Och Israel blev mycket små (utarmade, fattiga; ordagrant: förda mycket lågt ner) [helt modlösa] på grund av Midjan, och Israels söner ropade till Herren (Jahveh).

[Midjaniterna, tillsammans med amalekiterna och andra folk från öst (vers 3) ägnade sig inte primärt åt att strida, som tidigare fiender, istället stal och skövlade de landet. Den första attacken mot Israel kom just från amalekiterna. Då hade man inte ens kommit in i landet utan var fortfarande på vandring. Amalekiterna använde sig av kameler och var specialiserade att göra överraskningsattacker där man kom och plundrade och rövade, se 2 Mos 17:8; 5 Mos 25:17-18.]

7 Och det hände när Israels söner ropade till Herren (Jahveh) på grund av midjaniterna [som tog deras spannmål] 8 att Herren (Jahveh) sände en man (hebr. ish), en profet (hebr. navi), till dem.

[Han nämns inte vid namn, men är den första manliga profeten efter Mose, efter honom kommer Samuel. Formuleringen följer samma mönster som Deborah, som presenteras som isha neviah (en kvinna, en profetissa), se Dom 4:4. Enligt judisk tradition är det prästen Pinchas (barnbarn till Aron och son till Elazar) som syftas på, se Dom 20:28.]

Han sa: ”Så säger Herren, Israels Gud [och påminner dem om vem Gud är, hur de lämnat honom och börjat tillbe avgudar i stället]:

Det var jag som förde er ut ur Egypten,

förde er ut ur slavhuset (slaveriet).

9 Jag räddade er från Egyptens hand,

och från alla andra förtryckares hand.

Jag drev undan dem för er,

och gav er deras land.

10 Jag sa till er: Jag är Herren (Jahveh) er Gud (Elohim),

ni ska inte tillbe (vörda, frukta) amoréernas gudar i vars land ni bor,

men ni lyssnade inte på mig.”

[Israeliterna hade börjat tillbe fertilitetsguden Baal, och hans älskarinna Asherah. Genom att offra sina förstfödda söner i eld och genom sexuella riter trodde man att man kunde väcka upp Baal så han gav goda skördar.]

Gideon får besök

[Temat med rädsla/fruktan genomsyrar hela berättelsen om Gideon. Skräcken som avspeglar sig i denna berättelse är en normal mänsklig rädsla som kan uppstå inför det okända eller när man har en utmaning framför sig. Men den måste övervinnas.]

11 Herrens ängel kom till Ofra [på Jisreelslätten] och satte sig under terebinten som tillhörde aviesriten Joash. Gideon, hans son, höll just på att tröska vete i vinpressen för att gömma det från midjaniternas ansikte (så att de inte skulle se eller komma åt det).

[En allmänt accepterad uppfattning är att Herrens ängel är Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens budbärare innan han tar mänsklig gestalt. Staden Ofra omnämns i samband med Jezereldalen och berget Tabor. Den verkar ha legat utsatt för angrepp mitt på slätten och identifieras ofta med dagens Afula. Gideon betyder ”en som hugger ner”, vilket är ett lämpligt namn med tanke på hans första uppdrag att riva ner baalsaltaret och asherahpålen, se vers 25.]

12 Herrens ängel visade sig för honom och sa: ”Herren är med dig, du tappre krigare!”

13 Gideon svarade honom: ”Men, Herre (Adonai), om Herren (Jahveh) är med oss, varför har då allt detta drabbat oss? Var är alla de under som våra fäder återberättade när de sa hur Herren (Jahveh) förde oss ut ur Egypten? Nu har Herren (Jahveh) svikit oss och gett oss i midjaniternas hand.”

14 Herren (Jahveh) vände sig till Gideon och sa: ”Gå, och använd den styrka (hebr. koach) du har och du ska rädda Israel ur midjaniternas händer. Är det inte jag som sänder dig?”

15 Gideon svarade: ”Men, Herre (Adonai), hur skulle jag kunna rädda Israel? Min ätt är den ringaste i Manasse, och själv är jag den yngste i min familj.”

16 Herren (Jahveh) sa till honom: ”Jag ska vara med dig. Du kommer att slå midjaniterna [hela deras armé] som om de vore en enda man.”

17 Och han [Gideon] sa till honom: ”Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, visa mig då ett tecken att det är du som talar med mig. 18 Lämna inte den här platsen, jag ber dig, [vänta här] tills jag kommer till dig och för fram min gåva (matoffer – hebr. minchah) och lägger den framför dig.” [Det kan vara en gåva eller ett matoffer, se 1 Mos 4:3; Dom 3:15.]

Och han sa: ”Jag stannar här tills du kommer tillbaka.”

19 Och Gideon gick in och gjorde i ordning en killing och osyrade brödkakor av en efa [standardmått för att mäta torra varor – 22-36 liter] mjöl, och köttet lade han i en korg och buljongen i en skål, och bar ut det till honom under terebinten och ställde fram det.

20 Och Guds (Elohims) ängel sa till honom: ”Ta köttet och de osyrade brödkakorna och lägg dem på klippan och häll ut buljongen.” Och han gjorde så. 21 Och Herrens (Jahvehs) ängel sträckte fram spetsen på sin stav som han hade i sin hand och vidrörde köttet och de osyrade brödkakorna, och det slog ut eld från klippan och förtärde köttet och det osyrade brödet. Och Herrens (Jahvehs) ängel försvann från hans åsyn. 22 Och Gideon såg att han var Herrens (Jahvehs) ängel, och Gideon sa: ”Ack (åh nej), Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), eftersom jag har sett Herrens (Jahvehs) ängel ansikte mot ansikte.”

23 Och Herren (Jahveh) sa till honom: ”Frid (shalom) vare med dig, var inte rädd, du ska inte dö.”

24 Och Gideon byggde ett altare där till Herren (Jahveh) och gav det namnet Jahveh-Shalom (Herren är frid, fred, hälsa, välgång och allt gott). Till denna dag står det fortfarande i Ofra, fädernas Ezri.

25 Och det skedde samma natt att Herren (Jahveh) sa till honom: ”Ta din fars tjur och den andra tjuren som är sju år, och bryt ner baalsaltaret som din far har och hugg ner aseran vid den, 26 och bygg ett altare till Herren din Gud (Jahveh Elohim) ovanpå detta fäste (avgudaaltaret), på stridsplatsen, och ta den andra tjuren och offra ett brännoffer med aseran, som du ska hugga ner, som ved.”

[På platsen där baalsaltaret stått ska Gideon bygga Herrens altare. Platsen är en stridsplats. Dessa principer återkommer i hela Bibeln. Jesus tar lärjungarna till en av de mest mörka platserna och undervisar om församlingen som ska byggas ”på denna klippa”, se Matt 16:18. I andlig krigföring behöver det ockulta bytas ut mot Guds alternativ, se Matt 12:45.]

27 Och Gideon tog tio män av sina tjänare och gjorde det som Herren (Jahveh) hade talat till honom, och det skedde att han på grund av fruktan för sin fars hus och stadens män, inte kunde göra det på dagen utan gjorde det på natten.

28 Och när stadens män steg upp tidigt på morgonen, se då var baalsaltaret nedbrutet och aseran som stått vid det var nerhuggen och den andra tjuren var offrad på altaret som var byggt.

29 Och de sa till varandra: ”Vem har gjort detta?” Och när de undersökte och frågade, sa de: ”Gideon, Joashs son, har gjort detta.”

30 Och männen i staden sa till Joash: ”För ut din son så att han kan dö, eftersom han har brutit sönder baalsaltaret och eftersom han har huggit ner aseran som var bredvid det.”

31 Och Joash sa till alla som stod över (flockades runt, trängde sig på) honom: ”Ska ni ta strid för (försvara med ord) Baal? Eller ska ni rädda honom? Den som vill strida för honom ska dödas före morgonen, om han är en gud, låt honom strida för (försvara) sig själv, eftersom hans altare är nedbrutet.” 32 Och den dagen blev han kallad Jerubaal och han sa: ”Låt Baal strida (försvara sig) själv mot honom eftersom han har brutit ner hans altare.” 33 Och alla midjaniterna och amalekiterna och österns söner samlades tillsammans och de gick över och slog läger i Jizreels dal. 34 Men Herrens (Jahvehs) Ande klädde Gideon och han blåste en shofar, och Aviezer samlades efter (bakom) honom. 35 Och han sände budbärare över hela Manasse och även de samlades efter (bakom) honom, och han sände budbärare till Asher och till Sebulon och till Naftali och de kom upp och mötte honom.

36 Och Gideon sa till Gud (Elohim): ”Om du vill rädda Israel med min hand som du har sagt [lovat], 37 se, jag ska lägga en ulltuss på tröskplatsen, om det är dagg bara på ullen och det är torrt på hela marken, då ska jag veta att du vill rädda Israel med min hand som du har sagt [lovat].” 38 Och det blev så, för han steg upp tidigt på morgonen och kramade ur ulltussen och det rann ut dagg ur den, en hel skål full med vatten.

39 Och Gideon sa till Gud (Elohim): ”Låt inte din vrede upptändas mot mig, och jag ska tala bara en gång till, låt mig pröva, jag ber dig, men denna gång med ulltussen, låt det vara torrt på ulltussen och fullt med dagg på marken.” 40 Och Gud (Elohim) gjorde så den natten, för det var torrt bara på ulltussen och det var dagg på marken.

7

Gideons trupp – från 32 000 till 300

1 Och Jerubaal [namnet som Gideons far gav honom, se Dom 6:32], som är Gideon, och hela folket som var med honom [från Manasse, Asher, Sebulon och Naftali, se Dom 6:35] steg upp tidigt och slog läger vid Ein-Charod [betyder: ”darrande källan” eller ”fruktans källa”]. Midjans läger var [8 km] norr om dem vid [berget] Givat-More i dalen [Jezereldalen].

[Att slå läger vid en källa var strategiskt bra. Från berget Gilboa kan man också se ut över Jezereldalen och midjaniternas läger knappt en mil nordväst om dem. Namnet på källan, som kommer från verbet för att frukta, hebr. charad, antyder att namnet på vattnet även avspeglade inställningen hos trupperna. Vi vet inte om Gideon fortfarande fruktade midjaniterna, men utifrån vers 3 förstår vi att majoriteten av trupperna gjorde det. Berget heter ordagrant ”lärarens berg”. Här har flera viktiga händelser hänt, Saul besöker en spåkvinna (1 Sam 28:5-7), Elisha uppväcker en kvinnas son i Shunem (2 Kung 4:8, 32-34). Det är också på andra sidan kullen Jesus uppväcker en kvinnas son i Nain (Luk 7:11-17).]

2 Och Herren (Jahveh) sa till Gideon: ”Folket som är med dig är alldeles för många för att jag ska kunna ge midjaniterna i deras hand, annars förhäver sig Israel mot mig och säger: ’Min egen hand har räddat mig.’ 3 Och nu, jag ber dig, ropa i folkets öron och säg:

’Den som är rädd eller skakar (darrar av skräck – hebr. chared),

kan vända om och pipa iväg (gå hem tidigt; ovanligt ord kan även betyda kvittra – hebr. tsafar)

från Gileads bergsområde.’ ”

Och 22 000 av folket [som initialt var 32 000] återvände och 10 000 blev kvar.

[Från 32 000 israelitiska män blir nu bara 30% kvar. En anledning till att de rädda skulle gå hem är att fruktan lätt sprider sig, se 5 Mos 20:8. Källan Ein-Charod ligger vid berget Gilboa, medan Gilead ligger österut på andra sidan Jordanfloden vilket tydligt definieras bara några kapitel tidigare i Deborahs sång, se Dom 5:17. Första gången platsen nämns i Bibeln är vid Jakobs flykt från Laban, se 1 Mos 31:21, vilket gör att namnet förknippas med rädsla och flykt. En del tolkar det som om det är en felskrivning, men bättre är att se att de som var rädda, som var från trakten av östra Manasse (Dom 6:35, som är i bergsområdet Gilead), skulle återvända hem. Ser man uttrycket som en kiasm ramas det in av vilka som ska återvända, och centralt hur de ska göra det. Detta är inte den enda språkliga finurligheten i texten. Ordet skakar (hebr. charad) har samma rot som källans namn Charod. Centralt i kiasmen finns två ovanliga ord. Först hebr. shov för att återvända följt av tsafar som är svåröversatt och kan betyda ”tidigt”, men även en fågels kvittrande. Betydelsen blir att de som är från Gilead och är rädda kan återvända och ”flaxa hem” som rädda fåglar.]

4 Och Herren (Jahveh) sa till Gideon: ”Folket är fortfarande för många, för ner dem till vattnet och jag ska pröva dem åt dig där. Och det ska vara så att om dem som jag säger: ’De ska gå med dig’, de ska gå med dig och dem om vilka jag säger att: ’De ska inte gå med dig’, de ska inte gå med dig.”

5 Och han förde ner folket till vattnet och Herren (Jahveh) sa till Gideon: ”Alla som läppjar av vattnet med sin tunga, som en hund lapar (av vattnet), honom ska du placera för sig, på samma sätt med var och en som böjer sig ner på sina knän för att dricka.” 6 Och antalet av dem som lapade genom att sätta sin hand till munnen var 300 män, men alla andra av folket böjde sig ner på sina knän för att dricka vatten.

7 Och Herren (Jahveh) sa till Gideon: ”Med de 300 männen som lapade ska jag frälsa (rädda) er och ge midjaniterna i din hand, och låt hela folket gå var och en till sin plats.” 8 Och de tog folkets proviant i sina händer och sina shofarer, och han sände alla Israels män, varje man till sitt tält, men behöll de 300 starka (fasta, säkra, tappra) männen.

Midjaniternas läger låg [på lägre höjd] under honom i dalen. 9 Och det skedde samma natt att Herren (Jahveh) sa till honom: ”Stå upp, gå ner till lägret, för jag har gett det i din hand. 10 Men om du är rädd för att gå ner, gå med Pura, din yngling, ner till lägret, 11 och du ska höra vad de talar och efteråt ska dina händer bli starka (fasta, säkra, tappra) till att gå ner till lägret.” Och han gick ner med Pura, sin yngling, till den yttersta delen av arméns män som var i lägret. 12 Och midjaniterna och amalekiterna och alla österns söner låg tillsammans i dalen som en gräshoppssvärm i antal, och deras kameler gick inte att räkna, som sanden som är på havets strand i antal.

[Gräshoppssvärmen här syftar på en invasion av gräshoppor där de kommer i så stora svärmar att de orsakar en mindre solförmörkelse där de drar fram. Dessa svärmar brukar bestå av många miljoner gräshoppor.]

13 Och när Gideon kom, se, där var en man som återberättade sin dröm för sin granne och sa: ”Se, jag drömde en dröm och en brödkaka av korn rullade in i Midjans läger och kom till tältet och slog det och det föll och vändes upp och ned så att tältet låg platt.”

14 Och hans granne svarade och sa: ”Detta är inget annat än Gideons svärd, Joashs son, en man i Israel, i hans hand har Gud (Elohim) gett Midjan och hela hären.”

15 Och det var så när Gideon hörde drömmen berättas och dess uttydning, då tillbad han och han återvände till Israels läger och sa: ”Stå upp, för Herren (Jahveh) har gett Midjans armé i vår hand.” 16 Och han delade de 300 männen i tre grupper och han satte shofarer i alla deras händer och tomma krukor med facklor i krukorna.

17 Och han sa till dem: ”Se på mig och gör som jag, och se, när jag kommer till utkanten av lägret ska det ske att som jag gör, så ska ni göra. 18 När jag blåser i shofaren, jag och alla som är med mig, då ska ni också blåsa i shofarerna på varje sida av hela lägret och säga: ’För Herren (Jahveh) och för Gideon!’ ”

19 Och Gideon och de 100 män som var med honom kom till den yttersta delen av lägret i början av den mellersta nattväkten [den andra nattväkten – från klockan tio på kvällen till två på natten] när de nyligen hade ställt ut vakten (haft vaktombyte), och de blåste i shofarerna och krossade krukorna som de hade i sina händer i bitar. 20 Och de tre grupperna blåste i sina shofarer och krossade krukorna och höll facklorna i sin vänstra hand och i högra handen shofarerna som de blåste i och de ropade: ”Svärd till Herren (Jahveh) och till Gideon!” 21 Och de stod (stilla) var och en på sin plats runtom lägret, och hela armén sprang och de ropade och flydde.

22 Och de blåste i de 300 shofarerna och Herren (Jahveh) satte varje mans svärd mot hans granne i hela hären och hären flydde så långt som till Beit-Shitta mot Tsererata, så långt som till Avel-Mecholas gräns vid Tabbat. 23 Och Israels män samlades från Naftali och från Asher och från Manasse och jagade efter midjaniterna. 24 Och Gideon sände budbärare genom hela Efraims bergsbygd [som sträckte sig från Betel, norr om Jerusalem, upp till Jisreelslätten – området kallades senare Samarien] och sa: ”Kom ner mot Midjan, och ta vattnen framför dem så långt som till Beit-Bara och även Jordan.”

Och alla Efraims män samlades tillsammans och tog vattnen så långt som till Beit-Bara och även Jordan. 25 Och de tog två av Midjans furstar, Orev och Zeev, och de slog Orev vid Orevs klippa och Zeev slog de i Zeevs vinpress, och jagade midjaniterna. Och de förde Orevs och Zeevs huvuden till Gideon på andra sidan Jordan.

8

1 Och Efraims män sa till honom: ”Varför har du behandlat oss på detta sätt? Varför kallade du inte på oss när du gick för att strida med Midjan?” Och de grälade allvarligt med honom.

2 Och han sa till dem: ”Vad har jag gjort i jämförelse med er? Är inte Efraims insamlande [efterskörd av vindruvor] bättre än Aviezers vinskörd? 3 Gud (Elohim) har gett i er hand Midjans furstar Orev och Zeev, och vad kunde jag göra i jämförelse med er?” Då avtog deras vrede mot honom, när han talade dessa ord.

4 Och Gideon kom till Jordan och gick över, han och hans 300 män som var med honom, svaga, men förföljde fortfarande [midjaniterna]. 5 Och han sa till Sukkots män: ”Ge, jag ber er, brödkakor till folket som följer mig, för de är svaga och jag jagar efter Zevach och Tsalmunna, Midjans kungar.”

6 Men Sukkots furstar sa: ”Varför ska vi ge bröd till din armé? Är Zevach och Tsalmunna tillfångatagna (är deras händer i dina händer)?”

7 Och Gideon sa: ”Därför när Herren (Jahveh) har gett Zevach och Tsalmunna i min hand, då ska jag riva ert kött (era kroppar) med öknens törne och med tistlar (hebr. barkanim).”

8 Och han [Gideon och hans 300 män] gick upp därifrån till Penoel [en stad vid floden Jabbok, på östra sidan av Jordanfloden] och talade (ställde samma fråga) till dem, men Penoels män svarade honom på samma sätt som männen i Sukkot hade svarat. [Ordet för män är här båda gångerna uttrycket för en bräcklig människa] 9 Och han talade även till Penoels män och sa: ”När jag kommer tillbaka i frid (shalom) ska jag bryta ner detta torn.”

10 Och Zevach och Tsalmunna var i Qarqor [8 km öster om Sukkot] och deras armé med dem omkring 15 000 män, alla som var kvar av hela österns söners armé, för 120 000 män som drog svärd hade fallit (stupat). 11 Och Gideon gick upp längs deras väg som bor i tält [rutten som karavaner och nomader tog] öster om Novach och Jogbeha och slog hären [med överraskning], för hären var [trodde sig vara] trygg. 12 Och Zevach och Tsalmunna flydde och han jagade efter dem, och han tog Midjans två kungar, Zevach och Tsalmunna, och gjorde hela hären modfälld.

13 Och Gideon, Joashs son, återvände från striden från bestigningen av Cheres. 14 Och han fångade en av Sukkots unga män och frågade honom, och han skrev ner till honom Sukkots furstar och dess äldste, 77 män. 15 Och han kom till Sukkots män och sa: ”Se, Zevach och Tsalmunna om vilka ni hånade och sa: ”Är Zevach och Tsalmunnas händer i din makt så att vi ska ge bröd till din armé?” 16 Och han tog stadens äldste och öknens törne och tistlar (hebr. barkanim) och med dem lät han Sukkots män bli väl förtrogna (de fick fysiskt lära känna riset). 17 Och han bröt ner Penoels torn och slog stadens män.

18 Och han sa till Zevach och Tsalmunna: ”Var är männen som ni slog i Tavor?”

Och de svarade: ”Som du är, så var de, var och en såg ut som en kungason.”

19 Och han sa: ”De var mina bröder, min mors söner, Herren (Jahveh) lever, om ni hade räddat dem levande skulle jag inte slå er.” 20 Sedan sa han till Jeter, sin förstfödde: ”Upp och slå dem.” Men ynglingen drog inte sitt svärd för han var rädd eftersom han var en yngling.

21 Och Zevach och Tsalmunna sa [till Gideon]: ”Stå upp du och fall över oss – för som mannen är så är hans styrka.” Och Gideon steg upp och slog [dödade] Zevach och Tsalmunna och tog månsmyckena från deras kamelers nackar.

[Det hebreiska ordet saharon betyder ”små månar” och är benämningen på en halsprydnad som bars av män och kvinnor, men även smyckade kameler (Dom 8:26; Jes 3:18). Förmodligen fanns det guld i de utsmyckningar som deras kameler hade. I vers 25-26 nämns att kamelernas halskedjor var gjorda av guld.]

Gideons Efod

22 Och Israels män sa till Gideon: ”Regera du över oss, du och även din son och även dina söners söner, för du har räddat oss ur midjaniternas hand.”

23 Och Gideon sa till dem: ”Jag ska inte regera över er och inte heller mina söner ska regera över er, Herren (Jahveh) ska regera över er.” 24 Och Gideon sa till dem: ”Jag vill framlägga ett önskemål till er, att ni var och en ska ge mig en öronring från sitt byte.” För de hade öronringar av guld eftersom de var ismaeliter [folkslag relaterat till midjaniterna, se 1 Mos 37:25-28].

25 Och de [israeliterna] svarade: ”Vi vill gärna ge dem.” Och de spred ut en mantel och var och en kastade öronringarna från sitt byte. 26 Och guldvikten på öronringarna som han bad om var 1 700 shekel [20 kg] guld. Förutom månsmyckena (hebr. saharon) och hängsmyckena (örhängena) och de purpurfärgade dräkterna som var på Midjans kungar, och förutom kedjorna som hade suttit kring halsen på deras kameler. 27 Och Gideon gjorde därav en efod [kanske en avbild av en överstepräst; för att avgöra Guds vilja, se 2 Mos 29:2-5] och placerade den i sin stad, i Ofra, och hela Israel gick efter den (ordagrant: prostituerade sig med den) och den blev en snara för Gideon och för hans hus.

Gideons död

28 Så blev Midjan kuvade (de tvingades böja sina knän – hebr. kana) inför Israels söner och de lyfte inte längre upp sina huvuden. Och landet hade ro i 40 år i Gideons dagar.

29 Och Jerubaal [annat namn för Gideon; Dom 6:32], Joashs son, gick och bodde i sitt eget hus. 30 Och Gideon hade 70 söner som hade gått ut (fötts) från hans länder, för han hade många fruar. 31 Och hans konkubin som var i Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6] födde också en son till honom och hon gav (kallade) honom namnet Avimelech.

[Avimelech betyder ”min far är kung”. Detta måste vara hans mors önskan och hur hon såg på Gideon. Gideon själv vägrade att vara en kung, se vers 23, så namnet är i den meningen en lögn, men kan vara ett uttryck för hans mors utopi eller önskan.]

32 Och Gideon, Joashs son, dog i en god ålder och begravdes i Joashs, hans fars, grav i aviezriternas Ofra.

Avimelech – den femte ledaren

Avfall

33 Och det skedde så snart Gideon var död, att Israels söner åter gick iväg efter baalerna och gjorde Baal-brit till sin gud (elohim). [Baal-brit betyder: förbundets Baal, jfr med El-brit förbundets gud” i Dom 9:46.] 34 Men Israels söner kom inte ihåg Herren (Jahveh) sin Gud (Elohim), som hade gett i deras hand alla deras fiender på alla sidor. 35 Och de visade ingen nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) mot Jerubaals hus, Gideon, efter allt det goda som han visat mot Israel.

9

1 Och Avimelech, Jerubaals son, gick till Shechem till sin mors bröder och talade med dem och med hela släkten i sin morfars hus. Han sa: 2 ”Tala, jag ber er, i örat på alla Shechems män: Vad är bättre för er, att alla Jerubaals söner, som är 70 män, råder över er, eller att en råder över er? Kom ihåg att jag är ert ben och ert kött.”

3 Och hans mors bröder talade om honom i örat på alla Shechems män [så de verkligen hör], alla dessa ord, och deras hjärtan lutade sig mot att följa Avimelech, för de sa: ”Han är vår bror.” 4 Och de gav honom 70 bitar silver från Baal-brits hus [Dom 8:33], varmed Avimelech anställde värdelösa (hebr. reiq) och lätta (hebr. pachaz) män [två uttryck för diverse löst folk] som följde honom. 5 Och han gick till sin fars hus i Ofra och slog sina bröder, Jerubaals söner, 70 män, ovanpå en sten, men Jotam, Jerubaals yngste son, var borta för han hade gömt sig. 6 Och alla Shechems män samlade ihop sig och alla Beit-Millos, och gick och gjorde Avimelech till kung vid terebinten vid pelaren som finns i Shechem.

7 Och när de berättade det för Jotam gick han och ställde sig på toppen av berget Gerizim och lyfte upp sin röst och ropade och sa till dem:

”Lyssna till mig ni Shechems män, så att Gud (Elohim) kan lyssna till er.

8 Träden gick ut vid ett tillfälle för att smörja en kung över dem, och de sa till olivträdet: ’Regera du över oss.’ 9 Men olivträdet sa till dem: ’Skulle jag lämna (överge) min fetma (hebr. deshen) [sluta producera olivolja] som ärar Gud (Elohim) och människor och gå och svaja över träden?’ [Att stå och svaja är ett sarkastiskt uttryck för att göra något onyttigt och oväsentligt.]

10 Och träden sa till fikonträdet: ’Kom du och regera över oss.’ 11 Men fikonträdet sa till dem: ’Skulle jag lämna (överge) min sötma och min goda frukt och gå och svaja över träden?’

12 Och träden sa till vinrankan: ’Kom du och regera över oss.’ 13 Men vinrankan sa till dem: ’Skulle jag lämna (överge) mitt vin som gläder Gud (Elohim) och människor och gå och svaja över träden?’

14 Sedan sa alla träd till törnbusken (hebr. atad): ’Kom du och regera över oss.’

15 Och törnbusken sa till träden: ’Om ni verkligen smörjer mig till kung över er, kom sedan och ta er tillflykt under min skugga, och om inte, låt eld komma ut från törnbusken och sluka Libanons cedrar.’ ”

[Ironiskt nog är det till sist törnbusken, som inte bidrar med någonting positivt för människan, som accepterar förslaget att regera. Jämfört med Libanons cedrar är olivträdet, fikonträdet och vinrankan inte så höga och de bär också frukt. Dessa tre träd är tre av de sju arter som specifikt representerar Israel. De kan tolkas som att de är de sanna israeliter som inte vill se Avimelech som kung.]

16 Och vet att om ni har handlat i sanning och uppriktighet när ni har gjort Avimelech till kung, och om ni har handlat gott mot Jerubaal [Gideon] och hans hus, och har gjort mot honom efter vad hans händer förtjänar, 17 för min far stred för er och riskerade sitt liv och befriade er ur Midjans hand, 18 och ni reser er upp mot min fars hus idag och har slagit hans söner, 70 män på en sten, och har gjort Avimelech, hans tjänstekvinnas son, till kung över Shechems män eftersom han är er bror, 19 om ni har handlat i sanning och uppriktighet mot Jerubaal och mot hans hus idag, gläd er då åt Avimelech och låt även honom glädja sig åt er. 20 Men om inte, låt eld komma ut från Avimelech och sluka Shechems män och Beit-Millos, och låt eld komma från Shechems män och från Beit-Millo och sluka Avimelech.

21 Och Jotam sprang iväg och flydde och gick till Beer [källan] och bodde där av fruktan för sin bror Avimelech. [Det finns många städer som har ”källa” i sitt namn (t.ex. Beer-Sheva), men kanske är det staden el-Bireh norr om Shechem i Jezreeldalen nära Gideons hemstad Ofra, se Dom 6:11.]

22 Och Avimelech var furste över Israel i tre år. 23 Och Gud (Elohim) sände en ond ande mellan Avimelech och Shechems män [jfr 1 Sam 16:14] och Shechems män handlade förrädiskt mot Avimelech, 24 så att våldet som gjorts mot Jerubaals 70 söner kom och deras blod blev lagt på Avimelech, deras bror som slog dem och på Shechems män som stärkte hans händer till att slå hans bröder. 25 Och Shechems män placerade lögnare som väntade på honom på bergstopparna och de rånade alla som kom förbi längs deras väg, och det berättades för Avimelech.

26 Och Gaal, Eveds son, kom med sina bröder och gick till Shechem och Shechems män litade på honom. 27 Och de gick ut på fältet och samlade in sitt vin och trampade druvorna och höll en fest och gick in i sina gudars hus och åt och drack och förbannade (talade illa om, ordagrant ”tog lätt på”) Avimelech. 28 Och Gaal, Eveds son, sa: ”Vem är Avimelech och vem är Shechem, att vi skulle tjäna honom? Är inte det Jerubaals son? Och Zevul hans härförare? Ni kan tjäna Chamors män, Shechems far, men varför ska vi tjäna honom? 29 Om detta folk var givet i min hand skulle jag undanröja Avimelech.” Och han sa till Avimelech: ”Utöka din armé och kom ut!”

30 Och när Zevul, stadens furste, hörde Gaals ord, Eveds son, upptändes hans vrede. 31 Och han sände budbärare till Avimelech i Torma och sa: ”Se, Gaal, Eveds son, och hans bröder har kommit till Shechem, och se, de vill hetsa staden mot dig. 32 Och nu, stig upp i natt, du och folket som är med dig och lägg er i bakhåll på fältet. 33 Och det ska ske på morgonen så snart solen går upp att ni ska stiga upp tidigt och sprida ut er över staden, och se, när han och folket som är med honom kommer ut mot er, då ska du göra med dem vad tillfället ger vid handen.”

34 Och Avimelech steg upp på natten och allt folket som var med honom och de låg i bakhåll mot Shechem i fyra grupper. 35 Och Gaal, Eveds son, gick ut och stod i ingången till stadens port och Avimelech och folket som var med honom steg upp från bakhållet.

36 Och när Gaal såg folket sa han till Zevul: ”Se, det kommer ner folk från bergstopparna.” Och Zevul sa till honom: ”Du ser skuggor av bergen som om de vore män.”

37 Och Gaal talade igen och sa: ”Se, det kommer ner folk från landets navel (upphöjda platå; centrala delar, mitt) och en grupp kommer via Elon-Meonenins väg.” [Elon-Meonenin betyder ordagrant ”uppenbarelsens ek”. Samma ek vid Shechem nämns tidigare i vers 5-6. Vid samma plats hade Abraham en uppenbarelse, se 1 Mos 12:6. Se även Jos 24:25-27.]

38 Och Zevul sa till honom: ”Var är din mun när du säger: Vem är Avimelech att vi ska tjäna honom? Är inte detta folket som du har föraktat? Gå, jag ber dig, och strid mot dem.”

39 Och Gaal gick ut framför Shechems män och stred mot Avimelech. 40 Och Avimelech jagade honom och han flydde framför honom och många skadade föll ända till portens ingång. 41 Och Avimelech bodde i Aroma, och Zevul drev ut Gaal och hans bröder så att de inte skulle bo i Shechem.

42 Och det skedde på morgonen att folket gick ut på fältet och det berättades för Avimelech. 43 Och han tog folket och delade dem i tre grupper och låg i bakhåll på fältet. Och han tittade och se, folket kom ut ur staden och han steg upp emot dem och slog dem. 44 Och Avimelech och grupperna som var med honom rusade framåt och stod i ingången till stadens port, och de två grupperna rusade över alla som var på fältet och slog dem. 45 Och Avimelech stred mot staden hela dagen och han tog staden och slog folket som var därinne och han bröt ner staden och beströdde den med salt.

46 Och när alla män från Shechems torn hörde om det, gick de in i citadellet till El-Brits hus [El-Brit betyder förbundets gud, se Dom 8:33; 9:4]. 47 Och det berättades för Avimelech att alla män i Shechems torn var samlade tillsammans. 48 Och Avimelech gick upp på berget Tsalmon, han och hela folket som var med honom. Och Avimelech tog en yxa i sin hand och högg ner en gren från träden och tog upp den och lade den på sin skuldra, och han sa till folket som var med honom: ”Det ni har sett mig göra, skynda er och gör som jag har gjort.” 49 Och på samma sätt högg hela folket ner var och en sin gren och följde Avimelech och lade dem mot citadellet och tände eld på dem så att även alla män från Shechems torn dog, omkring 1 000 män och kvinnor.

50 Och Avimelech gick till Tevets och slog läger mittemot Tevets och tog det. [Troligtvis dagens Tubas, 15 km nordost om Shechem. Inga arkeologiska utgrävningar har gjorts ännu på platsen.] 51 Men det fanns ett starkt torn i staden och dit flydde alla män och kvinnor, alla som var i staden, och stängde in sig själva och gick upp på tornets tak. 52 Och Avimelech kom till tornet och stred mot det och gick nära tornets dörr och brände den i eld. 53 Men en kvinna kastade en övre kvarnsten över Avimelechs huvud och krossade hans skalle.

54 Och han kallade hastigt på en yngling, hans vapenbärare, och sa till honom: ”Dra ditt svärd och döda mig så att man inte säger om mig: En kvinna slog honom.” Och hans yngling genomborrade honom och han dog. 55 Och när Israels män såg att Avimelech var död, lämnade var man till sin plats.

56 Och Gud (Elohim) återgäldade Avimelechs ondska som han gjorde mot sin far när han slaktade sina 70 bröder, 57 och all ondska från Shechems män återgäldade Gud (Elohim) över deras huvuden och lät Jotams, Jerubaals sons, förbannelse komma över dem.

10

Tola

1 Och efter Avimelech steg Tola [betyder mask eller scharlakansröd], Poas son, upp till att rädda Israel, Dodos son, en man från Issachar, och han bodde i Shamir i Efraims bergsbygd. 2 Och han dömde Israel i 23 år och dog och blev begravd i Shamir.

[Efraims bergsbygd sträckte sig från Betel, norr om Jerusalem, upp till Jisreelslätten. Shamir kan syfta på regionen Samariens huvudstad som också har namnet Samarien.]

Jair

3 Och efter honom steg Jair upp, gileaditen, och han dömde Israel i 22 år. 4 Och han hade

30 söner [jfr Dom 12:14]

som red på 30 åsneföl [en kung i fredliga syften red på en åsna, se 2 Sam 16:2; Sak 9:9-10]

och de hade 30 städer

som kallas Chavot-Jair [Jairs tältbyar] till denna dag och finns i Gileads land [öster om Galileiska sjön]. 5 Och Jair dog och han begravdes i Qamon. [Ännu inte identifierad plats i Gilead, namnet betyder ”upprest”.]

[Domarbokens huvudinnehåll kretsar kring sju berättelser som följer mönstret: avfall, förtryck, bön och till sist befrielse. Tre gånger avbryts dock mönstret med en kort beskrivning av sex andra män som var ledare i Israel. Den förste var Shamgar som beskrevs i en vers (Dom 3:31). De resterande fem (Tola, Jair, Ivtsan, Elon och Abdon) nämns i två grupper som ramar in berättelsen om den sjätte domaren Jefta (Dom 10:6-12:7). De två första (Tola och Jair) nämns i vers 1-5 och de tre sista (Ivtsan, Elon och Abdon) i Dom 12:8-15.

Denna litterära konstruktion med inramningen av fem ”mindre domare” förstärker berättelsen om Jefta. Namnet Tola betyder scharlakansröd (troligtvis var han väldigt rödaktig när han föddes och fick det namnet), men ordet kan också ha betydelsen obetydlig som en mask, se Ps 22:7. Tillsammans med den korta beskrivningen på en rad förstärks hans obetydlighet. Jefta ramas sedan in av Jair och Ivtsan som båda hade 30 söner (Dom 10:4; 12:9). Det blir en tydlig kontrast till Jefta som bara hade en dotter, se Dom 11:34.]

Jefta – den sjätte domaren

Avfall

6 Och Israels söner gjorde igen det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och tjänade [nu räknas sju avgudar upp:]

baalerna

och ashtarot (stjärnorna) och

Arams gudar [som var Chadad, Mot, Anat och Rimon]

och Sidons gudar

och Moabs gudar [Kemosh, se 4 Mos 21:29]

och Ammons söners gudar [Molok, se 1 Kung 11:7]

och filistéernas gudar [Dagon, se Dom 16:23]

och de övergav Herren (Jahveh) och tjänade honom inte.

7 Och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot Israel och han gav dem i filistéernas hand och i Ammons söners hand. 8 Och de förtryckte [ovanligt ord, används bara här och i 2 Mos 15:6] och krossade Israels söner det året – [under totalt] 18 år [förtryckte de] alla Israels söner som var bortom Jordan i amoréernas land som är i Gilead. 9 Och Ammons söner gick över Jordan för att strida mot Juda och mot Benjamin och mot Efraims hus så att Israel kom i mycket nöd. 10 Och Israels söner ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Vi har syndat mot dig i det vi har övergett vår Gud (Elohim) och har tjänat baalerna.”

[Detta är första och enda gången i boken som israeliternas bön om hjälp beskrivs i detalj. I svaret som följer saknas ett verb, det är underförstått räddat eller frälst. I uppräkningen som följer räknas sju fiender, på samma sätt som i vers 6.]

11 Och Herren (Jahveh) sa till Israels söner:

”Har inte [jag räddat/frälst er från dessa sju länder/folk:]

från Egypten (hebr. Mitsrajim; betyder bokstavligt belägring, inträngdhet) [2 Mos 1-14]

och från amoréen [4 Mos 21:3]

och från Ammons söner [genom Shamgar, se Dom 3:12]

och från filistéerna

12 och sidonierna

och amalekiterna [2 Mos 17:8]

och moaniterna [här förväntas midiniterna]

när de förtryckte er, och ni ropade till mig och jag räddade er från deras hand. [1 Krön 4:41; 2 Krön 20:1; 26:7]

13 Men ni har övergett mig och tjänat andra gudar. Därför ska jag inte vidare rädda er. 14 Gå och ropa till gudarna som ni har valt, låt dem rädda er i er tid av nöd.”

15 Och Israels söner sa till Herren (Jahveh): ”Vi har syndat, gör mot oss allt som är gott i dina ögon, men rädda oss, vi ber dig, denna dag.” 16 Och de tog bort de främmande gudarna ibland sig och tjänade Herren (Jahveh), och hans själ var bedrövad för Israels möda.

Hot från ammoniterna

17 Och Ammons söner samlades och slog läger i Gilead. Och Israels söner samlade sig och slog läger i Mitspah. [Det finns flera platser som kallas Mitspah i Bibeln, detta är troligtvis samma plats i Gilead (ännu inte identifierad) där Jakob och Laban slöt sitt avtal, se 1 Mos 31:49.] 18 Och folket sa till varandra, Gileads furstar: ”Den man som börjar striden med Ammons söner, han ska bli till huvud (ledare) för alla Gileads invånare.”

11

1 Och Jefta (hebr. Jiftach), gileaditen, var en mäktig stridsman, men han var son till en prostituerad och Gilead födde Jefta.

[Namnet för Jefta (hebr. Jiftach) betyder ”han har öppnat”. Namnet verkar uttrycka hans moders glädje över att ha fött en son. Det är dock inte helt tydligt vem ”han” syftar på, men det syftar troligtvis på någon gudom som har öppnat hennes moderliv. Ordet används om en plats som kallas Jiftach-el (Jos 19:14, 27) där det generella namnet för Gud (hebr. El) används. En möjlighet är att Jiftachs namn är ”Jiftach-El” eller ”Jiftach-Jahveh”, dvs. att det är Israels Gud som åsyftas, men utifrån berättelsen är det tyvärr inte troligt. Hans namn var kanske snarare ”Jiftach-Baal”. Hans mors yrke, faders handlingar, halvbröders karaktär och Jiftachs egna handlingar talar för en stark påverkan av kanaaneisk kultur och religion.]

2 Och Gileads hustru födde till honom söner och när hans hustrus söner växte upp drev de ut Jefta och sa till honom: ”Du ska inte ärva vår fars hus för du är son till en annan kvinna.” [Jeftas mor kan ha varit en israelit, men mer troligt en kanaané, kanske en tempelprostituerad. När Jeftas far dör och det är dags att dela arvet, driver hans halvbröder bort honom eftersom de inte vill dela arvet med honom.] 3 Och Jefta flydde från sina bröder och bodde i Tovs land [stad/region nordost om Gilead] och där samlades diverse löst folk till Jefta och de drog ut med honom.

4 Och det skedde efter en tid att Ammons söner gick i strid mot Israel. 5 Och det blev så att när Ammons söner stred mot Israel gick Gileads äldste och hämtade Jefta från Tovs land. 6 Och de sa till Jefta: ”Kom och bli vår härförare (hebr. qatsin) så att vi kan strida mot Ammons söner.”

7 Och Jefta sa till Gileads äldste: ”Var det inte ni som hatade mig och drev ut mig från min fars hus? Varför kommer ni till mig nu, när ni är i knipa?”

8 Och Gileads äldste sa till Jefta: ”Därför har vi kommit till dig nu för att du ska gå med oss och strida mot Ammons söner och du ska vara vårt huvud (vår ledare – hebr. rosh) över alla Gileads invånare.”

[Samma ord (hebr. rosh) används i Jos 10:18. Det är en väsentlig skillnad på att vara qatsin (vers 6) och rosh (vers 8). En ledare, qatsin, är en ledare/chef med begränsat ansvar och det kan även gälla en avgränsad tid. Till exempel en kapten i armén som har fått sitt uppdrag för en specifik del av hären och kanske bara för en specifik strid/uppgift. En ledare, rosh, är en ledare/chef av permanent sort som en stamhövding eller kung, som har det fulla ansvaret på alla områden för alla människor i hans grupp så länge han lever.]

9 Och Jefta sa till Gileads äldste: ”Om ni för mig tillbaka hem för att strida med Ammons söner och Herren (Jahveh) ger mig dem inför mitt ansikte ska jag bli ert huvud (ledare – hebr. rosh).”

10 Och Gileads äldste sa till Jefta: ”Herren (Jahveh) är (ska vara) vittne mellan oss, om inte vi ska göra i enlighet med dina ord.” 11 Och Jefta gick med Gileads äldste och folket gjorde honom till huvud (hebr. rosh) och härförare (hebr. qatsin) över dem. Och Jefta talade alla sina ord [upprepade orden från vers 9] inför Herrens (Jahvehs) ansikte i Mitspah.

12 Och Jefta sände budbärare till Ammons söners kung och sa: ”Vad har du med mig att göra? [Vad gör du i Israels land?] Varför har du kommit för att strida mot mitt land [området kring Gilead öster om Jordanfloden]?” [Jefta försöker lösa konflikten på diplomatisk väg och förhandlingar först. Striderna är redan igång, se vers 4, så frågan kan också handla om att vinna tid och ge moraliska argument för att strida.]

13 Och Ammons söners kung sa till Jeftas budbärare: ”Eftersom Israel tog mitt land när ni kom upp från Egypten, från Arnon ända till Jabbok och till Jordan, återlämna det [landet och städerna] nu fredligt (i shalom).”

14 Och Jefta sände åter budbärare till Ammons söners kung 15 och han sa till honom:

”Så säger Jefta: Israel tog inte landet från Moab och inte Ammons söners land.

[Nu följer en lång utläggning där Jefta visar att han känner väl till Israels historia. Han klargör att Ammons söner aldrig har blivit intagna av Israel. Tvärtom är det tre länder som Gud säger att Israel inte ska strida emot eftersom de är deras bröder. Dessa är Ammon och Moab som är ättlingar till Lot (Abrahams brorson) samt Edom som är ättlingar till Esau (Jakobs bror). Det som Jefta nu redogör för från vers 16 till 26 är hur Israel har vandrat i öknen och inte rört dessa tre länder, men hur däremot amoréerna för länge sedan har tagit det område som Ammon nu gör anspråk på och hur Israel tog det från amoréerna och därmed har laglig rätt till detta område, se 4 Mos 21:21-26.]

16 Men när de kom ut från Egypten vandrade Israel genom öknen till Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet] och kom till Kadesh, 17 och Israel sände budbärare till Edom och sa: ’Låt mig, jag ber dig, gå genom ditt land,’ [4 Mos 20:14-17] men Edoms kung lyssnade inte. Och på samma sätt sände han till Moabs kung men han ville inte och Israel vistades i Kadesh.

18 Och de vandrade genom öknen och gick runt (tog en omväg runt) Edoms land och Moabs land och kom till östra sidan om Moab och de slog läger på den andra sidan om Arnon. Men de kom inte innanför Moabs gränser för Arnon var Moabs gräns. [Floden Aronen rinner genom Wadi el-Mojib och mynnar ut i Döda havets sydöstra del.]

19 Och Israel sände budbärare till Sichon, amoréernas kung, Cheshbons kung och Israel sa till honom: ’Låt oss passera, vi ber dig, genom ditt land till min plats.’ 20 Men Sichon litade inte på Israel till att passera hans gränser och Sichon samlade ihop hela sitt folk och slog läger i Jatsa och de stred mot Israel.

21 Och Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), gav Sichon och hela hans folk i Israels hand och de slog dem. Så besatte Israel hela amoréernas land, landets invånare. 22 Och de besatte alla amoréernas gränser från Arnon till Jabbok och från öknen till Jordan.

23 Och nu har Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), fördrivit amoréerna framför sitt folk Israel, skulle du då besätta det? 24 Ska du nu ta i besittning det som Kemosh, din gud, har gett dig att besätta? Vemhelst Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har förflyttat framför oss, dem ska vi besätta. 25 Och är du nu bättre än Balak, Tsippors son, Moabs kung? Tvistade han någon gång med Israel eller stred han mot dem? 26 Medan Israel bodde i Cheshbon och i dess städer och i Aroer och dess städer och i alla städer utefter sidan av Arnon i 300 år, varför återtog du dem inte under den perioden? 27 Därför har jag inte syndat mot dig, utan du har gjort fel mot mig som strider mot mig. Må Herren (Jahveh), Domaren, döma idag mellan Israels söner och Ammons söner.”

28 Men Ammons söners kung lyssnade inte till orden som Jefta sände till honom [via budbärarna].

Löftet

29 Då kom Herrens (Jahvehs) Ande över Jefta och han gick över Gilead och Manasse och passerade över Gileads Mitspeh och från Gileads Mitspeh över till Ammons söner. 30 Och Jefta svor en ed till Herren (Jahveh) och sa: ”Om du verkligen ger Ammons söner i min hand, 31 då ska det ske att vadhelst som kommer genom dörren till mitt hus för att möta mig när jag återvänder i shalom (frid, fred) från Ammons söner, det ska vara Herrens (Jahvehs) och jag ska offra det som brännoffer.”

[Ordet vadhelst (hebr. vehaja) kan beskriva ett föremål, ett djur eller en person. Hebreiskan gör ingen skillnad på om det är ett föremål eller något levande. Dock kan inte ett dött ting möta honom i dörren, så Jefta måste syfta på antingen ett djur eller en person. Det finns även begränsningar i vad som kan offras, t.ex. kan inte ett orent djur som en hund offras till Herren (Jahveh). Tanken på människooffer var inte ovanlig bland omkringliggande folks religioner (5 Mos 18:10) och något som Abraham prövas med (1 Mos 22:1-2). Ordet brännoffer används hundratals gånger i GT och alltid om ett offer som offras på ett altare. Om man däremot tolkar offret bildligt skulle det kunna handla om att helga den första person som mötte honom till tjänst i tabernaklet, på liknande sätt som Hannah helgar Samuel, se 1 Sam 1:11, och om det var ett djur skulle det offras. Jefta var en man av tro och omnämns bland andra män och kvinnor som visade stark tro (Heb 11:32-33), något som pekar på att det han gjorde var rätt.]

Herren ger seger över ammoniterna

32 Och Jefta gick över till Ammons söner för att strida mot dem och Herren (Jahveh) gav dem i hans hand. 33 Och han slog dem från Aroer till dess man kommer till Minnit, 20 städer, och till Avel-Keramim, med en mycket stor slakt. Så blev Ammons söner besegrade inför Israels söner.

Löftet uppfylls med sorg

34 Och Jefta kom till Mitspah till sitt hus och se, hans dotter kom ut och mötte honom med tamburiner och med dans och hon var hans enda barn, förutom henne hade han ingen son och ingen dotter. 35 Och det skedde när han såg henne att han rev sönder sina kläder och sa: ”Ack (åh nej), min dotter! Du gör mig helt förkrossad (du har fört mig ner på djupaste botten, helt på knä – hebr. kara kara) och dragit olycka över mig (har gjort mig drabbad). Jag öppnade min mun till Herren (Jahveh) och kan inte backa (ta tillbaka det jag sagt).” [4 Mos 30:3]

36 Och hon sa till honom: ”Min far, du har öppnat din mun till Herren (Jahveh), gör med mig efter det som har kommit ut ur din mun, eftersom Herren (Jahveh) har tagit hämnd åt dig på dina fiender Ammons söner.” 37 Och hon sa till sin far: ”Låt detta bli gjort med mig. Lämna mig ensam i två månader så att jag kan lämna och gå ner på bergen och begråta min oskuld, jag och mina vänner.”

38 Och han sa: ”Gå.” Och han sände iväg henne i två månader och hon lämnade, hon och hennes vänner, och begrät sin oskuld på bergen. 39 Och det skedde när de två månaderna var slut att hon kom tillbaka till sin far [Jefta] som gjorde med henne efter eden som han avlagt. Och hon hade inte känt någon man.

Och det blev en sedvänja i Israel 40 att Israels döttrar gick ut årligen för att sörja gileaditen Jeftas dotter fyra dagar om året.

12

Interna strider

1 Och Efraims män samlades och gick över till Tsafon och de sa till Jefta: ”Varför gick du över och stred mot Ammons söner utan att kalla på oss att gå med dig? Ditt hus ska vi bränna över dig i eld.”

2 Och Jefta sa till dem: ”Jag och mitt folk var i stor strid med Ammons söner och när jag ropade på er räddade ni mig inte från deras hand. 3 Och när jag såg att ni inte kom till min undsättning lade jag min själ (mitt liv) i min (egen) hand och gick över mot Ammons söner, och Herren (Jahveh) gav dem i min hand. Varför har ni kommit upp mot mig för att strida mot mig idag?” [Striden med Ammons söner pågick under en längre tid innan Jefta först tog på sig uppgiften att strida mot dem. Därför kan man med fog undra varför Efraims män kommer nu, när de inte kommit tidigare.]

4 Och Jefta samlade alla Gileads män och stred mot Efraim och Gileads män slog Efraim eftersom de sa: ”Ni gileaditer är flyktingar från Efraim mitt i Efraim och mitt i Manasse.” 5 Och gileaditerna tog Jordans vadställen [Dom 3:28] mot Efraim och det blev så att när någon av Efraims flyktingar sa: ”Låt oss gå över”, sa Gileads män till honom: ”Är du en efraimit?” Om han sa: ”Nej”, 6 då sa de till honom: ”Säg, jag ber dig, Shibbolet” [betyder: flod/bäck], och han sa: ”Sibbolet” eftersom han inte kunde uttala det rätt [jfr Matt 26:73], då tog de fast honom och slog honom vid Jordans vadställen. Och vid den tiden föll från Efraim 42 000. [Detta är ett fruktansvärt inbördeskrig.]

Sammanfattning

7 Och Jefta dömde Israel i 6 år. Sedan dog gileaditen Jefta och blev begravd i Gileads städer. [Hebreiskan har inte ”i en av” utan bara ”i” Gileads städer, anledningen till pluralformen är troligtvis att författaren inte vet exakt vilken stad det är, se även 1 Mos 13:12.]

Ivstan

8 Och efter honom dömde Ivtsan [betyder: ”glänsande/vit”] från Betlehem Israel. 9 Och han hade 30 söner. Och 30 döttrar sände han utomlands och 30 döttrar förde han från utlandet till sina söner. Och han dömde Israel i 7 år. 10 Och Ivtsan dog och blev begravd i Betlehem.

[Det finns två Betlehem. Det större Betlehem i Galileen, strax öster om dagens Haifa på slätten norr om berget Karmel (Jos 19:15) och det södra mer kända strax söder om Jerusalem. Enligt Talmud identifieras Ivtsan med Boaz i Ruts bok och kom från södra Betlehem.]

Elon

11 Och efter honom dömde sebuloniten Elon Israel. Och han dömde Israel i 10 år. 12 Och sebuloniten Elon dog och han blev begravd i Ajalon i Sebulons land.

Avdon

13 Och efter honom dömde Avdon, Hallels son, piratoniten, Israel. 14 Och han hade 40 söner och 30 sonsöner som red på 70 åsneföl [jfr Dom 10:4]. Och han dömde Israel i 8 år. 15 Och Avdon, Hallels son, piratoniten, dog och han blev begravd i Piraton i Efraims land i amalekiternas bergsbygd.

13

Simson – den sjunde domaren

Simsons födelse

[Den sjunde domaren som tas upp i denna bok är Simson (hebr. Shimshon) som betyder ”som solen”. Han är från Dans stam, som inte fullföljt det uppdrag som Josua gav dem att inta det område som tilldelades dem (Jos 18:3). Simsons familj är en av få daniter som är kvar i Dans ursprungliga område, se Jos 19:40-48. Gud griper in i historien och börjar med att sända en ängel till en ofruktsam kvinna med bud om att hon ska föda en son som ska befria israeliterna från filistéernas förtryck, se vers 3.]

1 Och återigen gjorde Israels söner det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, och Herren (Jahveh) gav dem i filistéernas hand i 40 år.

[Filistéerna har omnämnts tidigare men detta är första gången som de seriöst är en fiende som invaderar Israel. Ordet filisté kommer från en rot som betyder att invadera. Från och med nu är de en konstant fiende fram till kung Davids tid och slaget mot Goliat (1 Sam 17) då hotet från dem bröts under några generationer.]

2 Och där fanns en man från Tsorah [25 km väster om Jerusalem, strax norr om Beit-Shemesh], från daniternas familj, och hans namn var Manoach [betyder: viloplats; från ordet noach som betyder vila]. Och hans hustru var ofruktsam och hade inte fött några barn. [Frasen är väldigt lik 1 Mos 11:30, och läsaren får genast koppling till berättelsen om Abram och Saraj, som inte heller kunde få barn. Intressant är att mannen identifieras först geografiskt, sedan stam och sist hans namn.] 3 Och Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) visade sig för kvinnan och sa till henne:

”Se, jag ber dig, du är ofruktsam och föder inte, men du ska bli gravid och föda en son. 4 Och i denna tid ska du hålla (vakta, skydda, bevara), jag ber dig, och inte dricka vin och starka (alkoholhaltiga) drycker och du ska inte äta något (rituellt) orent, 5 eftersom se, du ska bli gravid och föda en son. Ingen kniv ska komma över hans huvud, eftersom ynglingen ska vara en Guds (Elohims) nasir från moderlivet och han ska börja att rädda Israel från filistéernas hand.”

[Nasirlöftena finns beskrivna i 4 Mos 6:1-21. Det vanliga var att dessa var frivilliga, här ges nasirlöftet redan före befruktningen. Det innebär att även modern ska avhålla sig från vin redan under graviditeten. Att inte äta något orent är ett tillägg som är unikt för Simsons nasirlöfte. Exakt betydelse av det är oklart, eftersom ingen jude ska äta oren mat enligt föreskrifterna i Torah. Men detta visar att renheten är väldigt viktig för Simson]

6 Och kvinnan kom och sa till sin man, till sin man sa hon:

”En man från Gud (Elohim) kom till mig [frasen antyder att hon tror att det är en profet] och hans utseende var som utseendet hos en Guds (Elohims) ängel, mycket respektingivande, och jag frågade honom inte vem han var och han berättade inte sitt namn för mig, 7 men han sa till mig:

’Se, du ska föda en son och nu ska du inte dricka vin och inte dricka starka drycker och inte äta något orent eftersom ynglingen ska vara en Guds (Elohims) nasir från moderlivet till den dag han dör.’ ”

[I en jämförelse mellan hennes rapport och det första budskapet i vers 3b-5 finns några skillnader. Hon utelämnar den sista delen att hans uppdrag har att göra med att börja rädda Israel från filistéernas hand. Hon tar inte heller med frasen att ”ingen kniv ska komma över hans huvud”. Detta tillsammans med hennes tillägg ”tills han dör” är illavarslande och leder till sist till hans död, se Dom 16:17]

8 Och Manoach vädjade (bad – hebr. atar) till Herren (Jahveh) och sa: ”O, Herre (Adonai), låt mannen från Gud (Elohim) som du sände, komma, jag ber dig, igen till oss, och undervisa oss vad vi ska göra med ynglingen som ska födas.” [Här används ett ovanligare ord för bön som ofta också involverade ett offer. Upprepningen av ”oss” antyder att han var avundsjuk för att budbäraren hade kommit till hans fru och inte till honom.]

9 Och Gud (Elohim) lyssnade på Manoachs röst och Guds (Elohims) ängel kom igen till kvinnan och hon satt på fältet, men Manoach hennes man var inte med (hos) henne. 10 Och kvinnan skyndade sig och sprang och berättade för sin man och sa till honom: ”Se [han är här]! Mannen som visade sig för mig häromdagen har just visat sig för mig igen.”

11 Manoach steg då upp och gick efter sin hustru och kom till mannen och frågade honom: ”Är du mannen som talade till kvinnan (min hustru)?”

Han svarade: ”Jag.” [Det är jag.]

12 Manoach sa: ”Nu när ditt ord kommer (förverkligas, det som du har sagt sker), vad är påbudet (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat) för ynglingen och det vi ska göra [med honom]?”

13 Och Herrens (Jahvehs) ängel sa till Manoach: ”Av allt som jag sagt till kvinnan, låt henne hålla (vakta, skydda, bevara) det. 14 Från allt som växer från vinrankan ska hon inte äta och vin och starka drycker ska hon inte dricka och allt orent ska hon inte äta, allt som jag befallde henne ska hon hålla (vakta, skydda, bevara).”

15 Och Manoach sa till Herrens (Jahvehs) ängel: ”Stanna, jag ber dig, så att vi kan göra i ordning en killing inför ditt ansikte.”

16 Och Herrens (Jahvehs) ängel sa till Manoach: ”Även om du håller kvar mig ska jag inte äta av ditt bröd och om du gör i ordning ett brännoffer måste du offra det till Herren (Jahveh).” Eftersom Manoach inte visste att han var Herrens (Jahvehs) ängel.

17 Och Manoach sa till Herrens (Jahvehs) ängel: ”Vilket är ditt namn? För när dina ord kommer (det du sagt går i fullbordan) kan vi ära dig (ordagrant ”och vi kan ge dig härlighetstyngd” från ordet kavod).”

18 Och Herrens (Jahvehs) ängel sa till honom: ”Varför frågar du efter mitt namn? Det är obeskrivligt (underbart – hebr. pili).”

[Ordet ”obeskrivligt” används bara här och i Ps 139:6 där det beskriver något som går över mänskligt förstånd. Ordet kommer från verbet att göra under. Det används om Isaks födelse (1 Mos 18:14), befrielsen från Egypten (1 Mos 3:20), korsandet av Jordan (Jos 3:5), osv. Det beskriver något som är alldeles för underbart och omöjligt för oss att förstå, det är något som tillhör det himmelska och bara kan förstås i den himmelska dimensionen.] 19 Och Manoach tog killingen med matoffret och offrade det på klippan till Herren (Jahveh) och det obeskrivliga gjordes och Manoach och hans hustru såg det. 20 Och det skedde när flamman steg upp mot himlarna från över altaret att Herrens (Jahvehs) ängel steg upp i altarets flamma. Och Manoach och hans hustru såg det och de föll ner på sina ansikten på marken. 21 Och Herrens (Jahvehs) ängel visade sig inte igen för Manoach och för hans hustru. Vid den tiden visste Manoach att han var en Herrens (Jahvehs) ängel.

22 Och Manoach sa till sin hustru: ”Vi ska döden dö eftersom vi har sett Gud (Elohim).”

23 Och hans hustru sa till honom: ” [Om] Herren (Jahveh) har behag till att döda oss skulle han inte ta emot ett brännoffer och ett matoffer från vår hand och han skulle inte låta oss se alla dessa ting och inte vid denna tid låtit oss höra dessa ting.”

24 Och kvinnan födde en son och hon gav (kallade) honom namnet Simson (hebr. Shimshon; betyder ”som solen”) och ynglingen växte upp och Herren (Jahveh) välsignade honom. 25 Och Herrens (Jahvehs) Ande började röra vid (verka, oroa, skaka, ”hamra på” – hebr. paam) honom i Machane-Dan [Dans läger – distriktet dit Dans stam immigrerade, se Dom 18:12] mellan Tsorah och Eshtaol.

[Det hebreiska ordet för att röra vid har betydelsen av en hammare som upprepade tillfällen hamrar och formar en metall på ett städ. Ordet återfinns bara 5 ggr i GT och översätts ofta oroa (1 Mos 41:8; Ps 77:5; Dan 2:1, 3). I berättelsen som följer nämns åtminstone sju tillfällen då Simson fylls av Guds kraft, se Dom 14:6, 19; 15:4-5, 8, 14-15; 16:3, 30.]

14

Simson förråder sin hemlighet för sin filisteiska fru

1 Och Simson gick ned [från bergsbygden] till [den filisteiska staden] Timnah och såg en kvinna i Timnah, en dotter till en filisté.

[Timnah (Tell Batash) var en stad i Juda 7 km norr om Beit-Shemesh. Det var en gränsstad för Juda stams område, se Jos 15:10. Det var hit Juda gick och Tamar förklädde sig till en prostituerad, se 1 Mos 38:12-14. Beskrivningen ”gick ned” och de tidigare händelserna här med Juda, förbereder läsaren på att det som nu kommer ske inte är bra. Simson har alla förutsättningar med föräldrar som ville leva rättfärdigt i en ogudaktig tid och till och med en ängel som proklamerade hans födelse. I jämförelse med Jefta som var född av en prostituerad och blev driven ut ur hemmet, se Dom 11:2, hade han alla förutsättningar, men det krävs mer för att följa Guds väg. Det är en skillnad mellan att tillfälligt verka i Andens kraft och vara kontrollerad av Anden. Andens frukt består bl.a. av självbehärskning, se Gal 5:23.]

2 Och han kom upp och berättade för sin far och för sin mor och sa: ”Jag har sett en kvinna i Timnah, en dotter till en filisté, gå nu och ta henne till hustru åt mig.”

3 Men hans far och hans mor sa till honom: ”Finns det ingen kvinna bland dina bröders döttrar [vår stam – Dan] eller bland hela mitt folk [det judiska folket], så att du måste gå och ta en hustru från de oomskurna filistéerna?”

Men Simson sa till sin far: ”Hon – ta henne till mig, för hon är den rätta för mina ögon.”

[Den hebreiska ordföljden har ”hon” först, vilket betonar Simsons beslut, som bara är baserat på känslor, att det inte finns några alternativ – det är henne han ska ha. Intressant är också föräldrarnas argumentation och vilka skäl de anger. De verkar mest se det som ett kulturellt problem. De nämner inget om förbudet i 5 Mos 7:1-5 eller nasirlöftet och tilltalet att han ska rädda Israel från just filistéerna (Dom 13:2).]

4 Men hans far och hans mor visste inte att det var från Herren (Jahveh), eftersom han [Herren] sökte ett tillfälle (anledning – hebr. toanah) mot filistéerna. Vid den tiden rådde filistéerna över Israel.

[Denna kommentar från författaren är en nyckelvers för att förstå hela episoden med Simson. Substantivet toanah används bara här, men verbet anah används för att beskriva en lämplig tid för att något ska ske. Israeliterna hade blivit mer och mer bekväma med att dras med i de omkringliggande folkens seder och moral. Nu kommer Gud låta även mänsklig svaghet verka för hans syften, tog inte israeliterna upp striden mot filistéerna, kommer han låta filistéerna resa sig upp mot Israel.]

5 Så gick Simson ner till Timnah, tillsammans med sin mor och far. När de kom till Timnahs vingårdar, då mötte plötsligt ett ungt rytande lejon honom.

[Det första verbet ”gick” är i singular, vilket betonar att det var Simson som var den pådrivande i att de gick ner, och hans föräldrar följde honom. Nästa verb ”kom” är i plural, vilket visar att de alla kom förbi vingården. Förmodligen kommer Simson till vingården före sina föräldrar, eller så dröjer han kvar medan de går vidare, eftersom de inte är medvetna om vad som hänt (vers 6). Denna händelse blir en parallellhandling som vävs samman i Simsons gåta och når sitt crescendo i Dom 15:9.]

6 Och Herrens (Jahvehs) Ande kom mäktigt (föll, svepte hastigt och med kraft) över honom och han slet sönder (delade – hebr. shasa) det [det stora lejonet] som om det var en [liten] killing, och han hade ingenting [inget verktyg eller vapen] i sin hand. Men han berättade inte för sin far och sin mor vad han hade gjort. 7 Och han gick ner och talade med kvinnan [i Timnah] och hon behagade Simsons ögon.

[Här berättas inte hela historien men man kan på goda grunder anta att föräldrarna har pratat med varandra och kommit överens innan fästman och fästmö nu får träffa varandra till förlovningen, för att sedan vara åtskilda i enlighet med dåtidens tradition, fram till bröllopet.]

8 Och efter en tid (ordagrant dagar) [troligen ett år, den normala seden mellan trolovning och bröllop] återvände han för att ta henne [som sin hustru], och han vek av för att se [resterna av] lejonets kropp, och se, där var en församling (hushåll – hebr. edah) av bin [en bisvärm] i lejonets kropp och honung.

[Bin söker sig inte normalt sett till kadaver, men här har kroppen förmultnat och torkat. Även detta visar att det gått ett år sedan händelsen. Ordvalet edah istället för det vanliga ordet för svärm (hebr. seres) är medvetet av författaren. Ordet används alltid om människor och då ofta en grupp israeliter (ett hushåll med 10 personer, se 2 Mos 12:3). Mitt i en miljö av förruttnelse, kan Gud låta det komma honung och sötma. Frågan kommer nu om Simson kommer följa sitt nasirlöfte och inte röra vid något dött (3 Mos 6:6), något som även gällde alla israeliter (3 Mos 11:24-25, 39).]

9 Och han skrapade ut den i sin hand och gick, och åt medan han gick, och han kom till sin far och till sin mor och gav till dem och de åt. Men han berättade inte för dem att han skrapat honungen ur lejonets kropp. [Ännu en gång följer Simson sina begär. Det anas hur han nonchalant tar det han vill och sedan går och äter. Han ger också till sina föräldrar, vilket gör att de också blir rituellt orenade. Hans föräldrar hade helgat honom, nu vanhelgar han dem utan att de ens vet om det.]

10 Och hans far gick ner till kvinnan [i Timnah] och där ordnade Simson en fest (hebr. mishte), eftersom de unga männen brukade göra det.

[Bröllopsfesten brukade pågå i sju dagar, se vers 12. Det normala enligt judisk tradition är att den blivande brudgummen har med sig sina vänner, men nu kommer Simson ensam. Ordet för fest kommer från verbet att dricka (hebr. shata). Ett av de mest vanliga fynden i filisteiska bosättningar är bägare med en sil, ofta kallad ”ölbägare”. Arkeologin bekräftar att alkoholen flödade under dessa tillställningar, se även Est 5:6; Dan 5:1-2. Genom att dricka vin bryter Simson ännu ett nasirlöfte, se 4 Mos 6:3-4.]

11 Och det skedde när de såg honom att de tog 30 [filisteiska] bröllopsvänner (marskalkar – hebr. merea) att vara med honom [för att ansvara för bröllopsfesten].

12 Simson sa då till dem: ”Låt mig förelägga en gåta (hebr. chod chida; ordagrant: ”låt mig gåta en gåta”) för er. Om ni kan berätta gåtans lösning (hebr. haged hagido; ordagrant berättande berätta) för mig inom festens sju dagar och finna den, då ska jag ge er 30 linneskjortor och 30 ombyten kläder. 13 Men om ni inte kan berätta för mig, då ska ni ge mig 30 linneskjortor och 30 ombyten kläder.”

De svarade honom: ”Förelägg gåtan för oss och låt oss höra.”

[Dåtidens investeringar var bland annat kläder, se Matt 6:19. Utifrån männens protester i vers 15 förstår vi också att värdet på belöningen var stor.]

14 Han sa till dem:

”Från ätaren kommer fram mat

och från den starke kommer fram sötma.”

Men ingen av dem kunde berätta gåtan på tre dagar. 15 Och det skedde på den sjunde dagen att de sa till Simsons hustru: ”Locka din man så att han berättar gåtan för oss, annars bränner vi dig och din fars hus med eld, har ni kallat hit oss för att göra oss fattiga?” 16 Och Simsons hustru grät över (på) honom [klängde sig mot honom] och sa: ”Du hatar mig bara, du älskar mig inte, du har förelagt en gåta till mitt folks söner och berättar inte för mig och säger till henne [din hustru]: ’Se, till min far och till min mor berättar jag inte och till dig [ska jag] berätta?’ ” [Se vers 6 och 9] 17 Och hon grät över honom den sjunde dagen, medan festen pågick, och det skedde på den sjunde dagen att han berättade för henne, eftersom hon pressade honom hårt. Och hon berättade gåtan för sitt folks söner.

18 Och männen i staden sa till honom på den sjunde dagen innan solen gick ner:

”Vad är sötare än honung

och vad är starkare än ett lejon?”

Och han sa till dem: ”Om ni inte hade plöjt med min kviga [’mjölkat min fru på information’], hade ni inte löst min gåta.”

19 Och Herrens (Jahvehs) Ande kom över honom och han gick ner till [den filisteiska staden] Ashkelon [en sträcka på 3,7 mil] och slog 30 män av dem och tog deras kläder och gav till dem som svarat rätt på gåtan. Och hans vrede var upptänd och han gick upp till sin fars hus. 20 Men Simsons hustru gavs till [giftes bort med] en av hans bröllopsvänner (marskalkar – hebr. merea), den som han fått som marskalk. [Hon gifts bort till hans bestman, troligtvis en av de 30 filisteiska bröllopsvännerna (vers 14). Se även Joh 3:29.]

15

Simson besöker sin fru i Timnah

1 Och det skedde efter en tid, när det var dags för veteskörden [i maj-juni] att Simson besökte sin hustru [i Timnah] med en killing och han sa: ”Jag vill gå in till (ha sexuellt umgänge med) min hustru i kammaren.” Men hennes far lät honom inte gå in. 2 Och hennes far sa: ”Jag tänkte verkligen att du hatar henne, därför gav jag henne till din bestman (hebr. merea) [som ansvarade för festligheterna kring bröllopet]. Är inte hennes yngre syster vackrare än hon? Ta henne [den yngre], jag ber dig, istället för henne [din hustru].”

3 Men Simson sa till dem: ”Den här gången utan skuld inför (blir jag kvitt) filistéerna, om jag gör dem något ont (skadar dem).” 4 Och Simson gick och fångade 300 rävar och tog facklor och band ihop svans med svans och satte en fackla i mitten mellan två svansar. 5 Och när han hade tänt facklorna lät han dem gå in i filistéernas stående säd [korn- och vetefälten] och brände både sädeskärvarna [högar av säd som redan skördats] och den stående säden [oskuren säd] och dessutom olivplanteringarna [och förstörde det sättet också hösten skörd].

6 Och filistéerna sa: ”Vem har gjort detta?” Och de sa: ”Simson, timnitens svärson, eftersom han har tagit hans hustru och gett henne till hans bestman (hebr. merea) [som ansvarade för bröllopet].”

Så filistéerna kom upp och brände henne och hennes far i eld. [Det som de 30 filisteiska bröllopsvännerna hotat att göra mot Simsons hustru om hon inte ger dem svaret på gåtan, sker nu ändå eftersom hennes far inte har respekterat att hon är Simsons hustru, se Dom 14:15.] 7 Och Simson sa till dem: ”Om ni gör på detta sätt kommer jag att hämnas dem och därefter upphöra.” 8 Och han slog dem – lår över höft, en stor slakt (han fullständigt förgjorde dem). [Uttrycket ”lår på höft” är troligtvis ett ordspråksliknande uttryck, liknande svenskans ”slå någon sönder och samman”.] Sedan gick han ner och bodde i klippans klyfta i Etam.

[Det finns en stad nära Betlehem som heter Etam (2 Krön 11:6), men den ligger för långt österut, och Simson är inte i en stad. Det vanligaste förslaget är Arak Ismain (ett område med många grottor) just utanför Simsons hemstad Tsorah i Juda.]

Simson dödar 1 000 filistéer

9 Och filistéerna gick upp och slog läger i Juda och spred ut sig i Lechi [som betyder käkben – troligtvis i närheten av Beit-Shemesh].

[Det är troligt att de flesta daniterna redan har flyttat upp i norr eftersom filistéerna söker efter Simson i Juda, inte i Dans område. Dans stam har inte fullföljt det uppdrag som Josua gav dem att inta det område som tilldelades dem (Jos 18:3), och på vägen norrut anammade hela stammen även avgudadyrkan, se Dom 18. Simsons familj är en av få daniter som är kvar i Dans ursprungliga område som Josua tilldelade dem (Jos 19:40-48). Det är troligen också orsaken till att just den familjen fått sin speciella kallelse som inleds med ett änglabesök, se Dom 13:3. Egentligen gör Simson det som hela Dans stam skulle ha gjort.

Exakt var Lechi ligger är inte säkerställt. I vers 17 får platsen namnet ”käkbenshöjden”. Det kan syfta på en grottöppning, bergsformation eller något annat som liknar en åsnekäke, eller så fick den höjden sitt namn på grund av händelserna här i vers 9-20. På samma plats finns även källan Ein-Haqore (vers 19). Även klyftan i Etam (vers 8 och 11) bör inte vara så långt från Lechi. De flesta identifierar Lechi någonstans i området kring Beit-Shemesh. I vers 9-10 är det dock tydligt att filistéerna går ”upp” till någon av Judas huvudstäder som var Betlehem (Dom 12:8; 17:7) eller Hebron (Dom 1:20; 16:3), därifrån går man ”ner” till Etam. En annan koppling till Dans stam (Dom 13:2) är att det området ser ut som ett käkben ovanifrån. Det är inte ovanligt att platser får namn utifrån sin form, jfr Harpsjön (hebr. Jam Kinneret).]

10 Juda män frågade: ”Varför har ni kommit upp mot oss?”

De svarade: ”Till att binda Simson har vi kommit upp, för att göra mot honom som han har gjort mot oss.”

11 Och 3 000 män från Juda gick ner till klippans klyfta i Etam och sa till Simson: ”Vet du inte att filistéerna råder över oss? Vad är det du har gjort mot oss?”

Han svarade dem: ”Som de gjorde mot mig så har jag gjort mot dem.” 12 Och de sa till honom: ”Vi har kommit ner för att binda dig och ge dig i filistéernas hand.”

Och Simson sa till dem: ”Ge er ed till mig att ni inte själva ska falla över mig.”

13 De svarade honom och sa: ”Nej, men vi ska binda dig och ge dig i deras hand men försäkrar att vi inte ska döda dig.” Och de band honom med två nya rep och förde upp honom från klippan. 14 När han kom till Lechi, ropade filistéerna högt (gav upp ett härskri) och rusade mot honom. Då kom Herrens (Jahvehs) Ande över honom, och repen runt hans armar blev som lintrådar som fattat eld, och de smälte och hans rep [rann av honom] bort från hans händer. 15 Och han hittade en färsk åsnekäke [här används samma ord för käke som i platsen Lechis namn] och sträckte fram sin hand och tog den och slog 1 000 män [med den].

16 Och Simson sa:

”Med ett käkben (hebr. lechi) från en åsna (hebr. chamor),

en hög, två högar (hebr. chamor chamoratajim);

med ett käkben från en åsna,

har jag slagit 1 000 män.”

[Denna vers är en poetisk segersång. Det är också en ordlek där ordet för åsna och hög har samma rot chamar och skrivs med samma tre hebreiska bokstäver (chet, mem och resh). De två fraserna är parallella och det sker en stegring. Hög är singular och sedan upprepas högar i dual-formen, dvs. två högar. Exakt vad ”hög” betyder är inte helt klart, men sången antyder att Simsons seger skedde i flera steg, en hög, sedan två högar, osv. Talet 1 000 är inte ett exakt, utan ett typiskt poetiskt skrivsätt för att det är många. Jfr även Davids segersång, se 1 Sam 18:7.]

17 Och det skedde när han hade slutat tala att han kastade iväg käken från sin hand, och den platsen [heter, fick namnet] Ramat-Lechi [ordagrant: ”Käkbenshöjden”].

18 Och han var mycket törstig och ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Du har gett i din tjänares hand denna stora befrielse, och nu låter du mig dö av törst och falla i de oomskurnas hand.” 19 Och Gud (Elohim) klöv fördjupningen som finns i Lechi och lät vatten komma ut därifrån och han drack och hans ande återvände och han blev upplivad. Därför kallade (gav) han [källan] namnet Ein-Haqore, som finns i Lechi till denna dag. [Källans namn kommer från de hebreiska orden ein och qara och är ordagrant ”Rop-källan”. Här finns en parallell till 2 Mos 17:1-7.]

20 Han [Simson] dömde Israel i 20 år, under filistéernas dagar [då de styrde över Israel, se Dom 14:4, 11].

[Formuleringen får läsaren att tro att cykeln med Simson är färdig, men det är den inte. I nästa vers följer en ny episod där den gemensamma nämnaren är Simsons förtjusning i kvinnor och platsen, i detta fall så långt ner i Filistéen han kunde komma – Gaza.]

16

Simson besöker en prostituerad i Gaza

1 Och Simson gick ner [ända] till Gaza. Där såg han en prostituerad kvinna och gick in till henne (hade sexuellt umgänge med henne).

[Gaza var den sydligaste av de fem större filisteiska städerna, se Jos 13:3. Simson är långt nere i det filisteiska området, se Dom 6:4. Det var en stor stad på 55 hektar, idag är den antika staden omgiven av moderna byggnader. Det hebreiska namnet är Aza som kommer från ordet az – stark!]

2 Till Gazaborna var det sagt: ”Simson har kommit hit.” Och de omringade honom och låg i bakhåll (på lur) [vid huset eller utanför porten] och väntade på honom hela natten (hebr. lajla) i stadens portar och var tysta hela natten (hebr. lajla) och sa: ”När morgonen ljusnar slår vi honom (med ett dödligt slag).” 3 Och Simson låg där halva natten (hebr. lajla) och steg upp efter halva natten (hebr. lajla) och tog tag i dörrarna från stadens portar och de två dörrposterna och gav sig av med tvärstänger och lade dem över sina skuldror och gick upp till toppen på berget öster om Hebron [ordagrant: ”som är över Hebrons ansikte”].

[Här går Simson från kusten sex mil upp i Juda berg ända till Hebron, en avsevärd sträcka med två dörrar och dörrposter med tvärslåar på axlarna. Läsaren blir uppmärksammad på ordet natt (hebr. lajla) som används två gånger i vers 2 och två gånger (halva natten) i vers 3. Strukturellt sett är kvinnan i Gaza den andra kvinnan som Simson är med, av de tre som det berättas om. I ett kiastiskt perspektiv så vänder berättelsen här när den kommit ”halvvägs” in i natten, i resten av detta kapitel följer andra halvan av Simsons natt. Vi ser även flera likheter i berättelsen i Dom 14 med den första kvinnan och det som snart följer med den tredje kvinnan i vers 4-21. Simson har nu kommit halvvägs in i natten, och scenen är öppen för nästa lajla...]

Simson förråder sin hemlighet för Delila

4 Och det skedde sedan att han blev förälskad i en kvinna vid floden Soreq [i närheten av Simsons hemtrakter där städerna Tsorah, Eshtaol, Timnah och Ekron låg] och hennes namn var Delila.

[I föregående vers var Simson i Hebron (hebr. Chevrón). Kanske skulle Simson nu hålla sig i de judiska områdena och hitta en hustru där, redan i inledningen på denna vers anar läsaren oråd. Det går en tid, och Simson blir förälskad igen. Detta är den tredje kvinnan som Simson blir involverad med (som omnämns i Domarboken, se Dom 14:1-2; 16:1). Bibeln är inte emot kärlek mellan en man och en kvinna, problemet är var han är och söker efter kärleken. Soreq ligger i låglandet i filistéernas område. Hans första fru och den prostituerade kvinnan i Gaza har inte nämnts vid namn, nu blir läsaren upplyst att denna tredje kvinna heter Delila. Betydelsen av hennes namn bär också med sig en gåta. Ordets ursprung kan härledas från arabiska dalla som betyder att flirta. Men det finns även en koppling till det hebreiska ordet för natt som är lajla. Bokstaven dalet i början av Delilas namn gör att betydelsen blir ”av natten”. Här finns även en anspelning på hur Simson (hebr. Shimshon), som betyder ”som solen”, nu går mot natten.]

5 Då kom filistéernas furstar upp till henne och sa till henne: ”Locka (ordagrant: öppna upp) honom och se vad hans stora styrka är (vad den består av) och hur vi kan komma åt honom och fängsla honom så vi kan förödmjuka (plåga – hebr. anah) honom. Och vi ska ge dig 1 100 silver var.” [Mönstret från Dom 14:15 upprepar sig. Delila går med på detta förslag. Det är troligt att texten syftar på de fem filisteiska kungarna, vilket gör att totala summan är 5 500 silver. Den vanliga årslönen för en arbetare var 10 silvermynt, Abraham köpte ett fält för 400 shekel silver (1 Mos 23:15-16).]

6 Då sa Delila till Simson: ”Berätta för mig, jag ber dig, var får du din stora styrka från och hur kan man fängsla dig till att förödmjuka (plåga) dig?”

7 Simson svarade [med en lögn]: ”Om de binder mig med sju färska linor (tältlinor; rep av senor; hebr. jeter) som inte har hunnit torka, så blir jag lika svag som en [vanlig] människa.” [Tältlinor och bågsträngar gjordes ofta av inälvorna av boskapsdjur. Även senor från ben av får användes. Jämför med hebr. avot i vers 11.] 8 Då kom filistéernas furstar upp till henne med sju färska linor som aldrig hade torkat och hon band honom med dem. 9 De som satt i bakhåll hos henne var i den inre kammaren. Hon sa då till honom: ”Filistéerna är över dig Simson!” Han slet sönder [de tjocka starka] linorna som om de varit garn av lin när den blir svedd av elden [som blir varm och börjar lukta bränt, då går den lätt av], Men han avslöjade inte [hemligheten bakom] sin styrka. [Se Dom 15:14 om linet.]

10 Då sa Delila till Simson: ”Se, du har förnedrat (lurat – hebr. talal) och talat osanning (illusion) till mig. Berätta nu för mig, jag ber dig, hur man kan binda dig.”

11 Han sa till henne [och ljög igen]: ”Om de binder mig i nya rep (hebr. avot; tvinnat rep) som inte har brukats till något (ordagrant: som inget arbete gjorts med) så blir jag lika svag som en [vanlig] människa.” 12 Då tog Delila nya rep och band honom med dem och sa till honom: ”Filistéerna är över dig Simson!” De som satt i bakhåll var i den inre kammaren [på samma sätt som förra gången, se vers 9]. Men han slet dem [de nya repen] från sina armar som om det varit en [tunn] tråd.

13 Och Delila sa till Simson: ”Se, hittills har du förnedrat (lurat – hebr. talal) mig och talat till mig osanning [varje gång]. Berätta till (för) mig hur du kan bindas.”

Och han sa till henne: ”Om du väver mitt huvuds sju lockar med väven.” [Nu börjar Simson leka med elden, han involverar sitt hår som är nyckeln.] 14 [Hon fick honom att somna] Och hon drev i en tältplugg och sa till honom: ”Filistéerna är över dig Simson!” Och han vaknade från sin sömn och drog ut tältpluggen ur vävspolen och väven.

15 Då sa hon till honom: ”Hur kan du säga att du älskar mig när ditt hjärta inte är med mig? Dessa tre gånger har du förnedrat (lurat – hebr. talal) mig och inte berättat för mig var din stora styrka kommer från.” 16 Och det skedde eftersom hon pressade honom i sina ord hela dagarna och plågade (hebr. alats) honom med sina ord och hans själ (hela han varelse – hebr. nefesh) blev otålig (ordagrant: bli för kort) till döden.

17 Och han berättade till henne hela sitt hjärta och sa till henne: ”Ingen rakkniv har kommit över mitt huvud eftersom jag är en Guds (Elohims) nasir från min mors livmoder. Om jag blir rakad viker min styrka ifrån mig och jag ska bli svag och vara likadan som alla [vanliga] människor.”

18 Då nu Delila förstod att han berättat hela sitt hjärta till henne sände hon och kallade på filistéernas furstar och sa: ”Kom upp den här gången eftersom han har berättat hela sitt hjärta till mig.” Och filistéernas furstar kom upp till henne och tog med sig silvret i sina händer. 19 Hon lät honom sova över sitt knä och hon kallade på en man och lät de sju lockarna från hans huvud bli avrakade. Och hon började förödmjuka (plåga – hebr. anah) [se vers 5-6] honom och hans styrka lämnade honom (var inte längre kvar över honom).

20 Och hon sa: ”Filistéerna är över dig Simson!” Och han vaknade ur sin sömn och sa (alternativt: tänkte): ”Jag ska gå som de andra gångerna och skaka av mig själv.” Men han visste inte att Herren (Jahveh) hade vikt från honom.

21 Och filistéerna grep i honom och rev ut (ordagrant: grävde bort) hans ögon och de gick ner med honom till Gaza och fängslade honom i bronskättingar och lät honom mala i huset där han var fängslad.

[Simsons stora svaghet var kvinnor. Att han ser vackra kvinnor och låter sina ögon styra honom, leder honom till hans avfall från Gud. Se 1 Joh 2:15-17; Matt 5:29. Därför är det också logiskt att det är just hans ögon som här tas ifrån honom.]

22 Men hans huvuds hår började växa där han blivit rakad.

Simsons död

23 Och filistéernas furstar [troligtvis de fem filisteiska furstarna från Gaza, Ashkelon, Ashdod vid Medelhavskusten och Ekron och Gat lite längre in från kustremsan, se Jos 13:3] samlades för att offra ett stort offer till sin gud (elohim) Dagon [som dyrkades i de filisteiska städerna, se 1 Sam 5:2] och för att glädjas och de sa: ”Vår gud har gett vår fiende Simson i vår hand.”

24 När folket såg honom, prisade de sina gudar genom att säga:

”Vår gud har gett vår fiende

i vår hand,

och den som fördärvat vårt land,

som har slagit (dödat) många av oss.”

25 Och det skedde när deras hjärta var glatt [firandet var i full fart] att de sa: ”Kalla på Simson så att han kan roa (underhålla – hebr. sochaq) oss.” [Kanske satte man ut föremål som han inte såg som han skulle ramla över. Det är bara en av flera möjligheter att håna en blind person på en okänd plats.]

Och man kallade på Simson från fängelsehuset och han hånades (skrattades åt – hebr. tsachaq) framför dem. Sedan ställde de honom mellan pelarna.

26 Då sa Simson till ynglingen som höll honom med ett starkt (fast, säkert – hebr. chazaq) grepp i handen: ”Släpp mig så att jag kan känna pelarna som huset vilar på och luta mig mot dem.” 27 Huset [templet] var fyllt av män och kvinnor och alla filistéernas furstar var där. Och på taket fanns 3 000 män och kvinnor som såg när Simson hånades.

28 Och Simson ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Herre, Herre (Adonai, Jahveh), kom ihåg mig, jag ber dig, och gör mig stark (fast, säker, tapper – hebr. chazaq), jag ber dig. Bara denna gång, Gud (Elohim), så att jag får hämnas filistéerna för mina båda ögon.”

[I berättelsen om Simson används det hebreiska ordet koach om hans egen styrka och förmåga sju gånger (se vers 5, 6, 9, 15, 17, 19 och 30). Här är enda gången han använder tilltalet Adonai Jahveh (Jfr Dom 15:18). Det går att se ett visst ödmjukande i Simsons bön, men samtidigt visar flera detaljer på motsatsen. Bönen centrerar kring honom själv, av bönens 18 ord är 5 personliga pronomen (jag, min, mina), inget nämns om hans uppdrag för att rädda det israelitiska folket. Uttrycket ”bara denna gång” visar på samma impulsiva kortsynthet som har karaktäriserat hela hans liv. Han har varit driven av sin syn, och även om han inte har ögonen kvar, blir de ändå själva motivet till varför Gud ska hämnas för hans två ögon.]

29 Och Simson tog spjärn mot de två pelarna i mitten som huset vilade på och lutade sig över dem, en med sin högra och en med sin vänstra hand. 30 Och Simson sa: ”Låt mig själv (min person – hebr. nefesh) dö med filistéerna.” Och han sträckte sig i sin styrka (sin egen förmåga – hebr. koach) och huset [Dagons tempel] föll över furstarna och över hela folket som var där. Och de han dödade när han dog, var fler än de som han dödat medan han levde.

[Det är tydligt att Gud svarar på Simsons bön, men även här använder Simson sin egen förmåga. Avslutningen blir också ett vemodigt konstaterande att denne man med en speciell kallelse slösade bort sitt liv och gjorde mer för israeliterna död, än när han levde. Hans sista ord ”Låt mig dö med filistéerna” blir ett tragiskt sista ord från den som var tänkt att vara en nasir, avskild för Guds tjänst. I nästa vers noteras hur israeliterna hämtar hans kropp och ger honom en värdig begravning.]

31 Och hans bröder och hela hans fars hus kom ner och tog honom och förde upp honom och begravde honom mellan Tsorah och Eshtaol [i Låglandet] i hans far Manoachs begravningsplats [och hemstad].

[Tsorah var Simeons familjs hemstad och bara 2 km norr om den ligger Eshtaol. Städerna ligger 25 km väster om Jerusalem, strax norr om Beit-Shemesh, se även Dom 13:2, 25.]

Och han dömde Israel i 20 år. [Dom 15:20]

[Simson hade en svaghet för kvinnor. Det var inget magiskt med att hans hår rakades av, styrkan satt inte i håret. Det var hans nasirskap, som han underordnade Delilas manipulationer, istället för Gud. Det var anledningen till att Gud lämnade honom. Han övergav helt enkelt sitt ursprungliga uppdrag. När hans hår växte tillbaka så återgick han till sitt ursprungliga uppdrag.

Simsons sätt att vara nasir skiljer sig från det som står i 4 Mos 6. Han verkar inte ha haft några restriktioner om att inte komma nära något dött. Dessutom dödade han många, vilket inte ingår i ett vanligt nasirskap. Men fortfarande hade han Guds kallelse att vara en sorts nasir, där håret är en symbol för detta.]

17

Avgudadyrkan i Dan

En avgud i ett hem

[Den första berättelsen återberättar hur Moses egna barnbarn och ättlingar sätter upp ett helt system av avgudadyrkan i Dan. Berättelsen har sju episoder, där de tre sista hör ihop och blir bara värre och värre. Den första husguden sätts upp av en individ, medan den andra sätts upp av en hel stam!]

1 Och det hände sig att det fanns en man i Efraims bergsbygd vars namn var Mika (hebr. Michajho) [betyder: Vem är som Jahveh?].

[Efraims bergsbygd sträckte sig från Betel, norr om Jerusalem, upp till Jisreelslätten. Här låg Shilo där tabernaklet stod. Namnet Mika stavas Michajho i vers 1 och 4, senare i vers 5 och resten av kapitlet används den kortare hebreiska formen Micha. Båda namnen betyder ”Vem är som Jahveh?” I berättelsen nämns om 1 100 silver, samma summa som var och en av de filisteiska kungarna erbjöd Delila för att förråda Simson, se Dom 16:5.]

2 Och han sa till sin mor: ”De 1 100 silvermynt som togs från dig och du svor en förbannelse [över den som stulit; ovanliga hebr. ala används här], och även sa i mina öron (han hörde hennes ed). Se, silvret är med mig, det var jag som tog [stal] det.”

Hans mor svarade: ”Välsignad är min son till Herren (Jahveh).” [Det är märkligt att hon välsignar sin son som just erkänt att han stulit.]

3 Han lämnade tillbaka de 1 100 silvermynten till sin mor.

Och hans mor sa: ”Avskilt, jag avskiljer [ordet qodesh upprepas två gånger] silvret till Herren (Jahveh) från min hand till min son, till att göra en bildstod [sten eller trä, som fick ett lager av silver] och en gjuten avbild, och nu ger jag tillbaka det (silvret) till dig.”

4 Och han gav tillbaka silvret till sin mor. Och hans mor tog 200 silver och gav dem till smeden och han gjorde en bildstod och en gjuten avbild, och den var i Mikas (hebr. Michajhos) hus. [Kvinnan verkar inte se något problem med att bryta mot Guds bud i 2 Mos 20:4-5; 5 Mos 5:8-9; 27:15. Här finns en likhet med Ananias och Safira, se Apg 5:1-11.]

5 Och mannen Mika (hebr. Michah; betyder: ”vem är som Gud”) hade ett gudshus och han gjorde en efod [prästlig klädnad, se 2 Mos 28:4-6] och [några] husgudar (figuriner – hebr. terafim) och han ordinerade (lät fylla handen av) en av sina egna söner, som blev hans präst.

[Att fylla en hand är en del av den ritual som gjordes för att avskilja någon till präst. Se även 4 Mos 3:10; 16:17; 5 Mos 21:5; Heb 5:4. Mikas mor återkommer inte mer i berättelsen och många frågor återstår. Var är Mikas far? Vad gjorde kvinnan med de återstående 900 silvermynten?]

______

6 På den tiden fanns det ingen kung i Israel.

Var och en gjorde vad han själv ansåg vara rätt.

______

Leviterna dras in

7 Och det fanns en yngling från Betlehem i Juda, från Juda familj, och han var levit och han vistades där.

[Hur kunde en levit (person från Levi stam) komma från Juda stam? Anledningen kan vara att man adopterade leviter till sina familjer för att kunna ha en ”egen” präst. Några exempel på det ges här i Domarboken, se vers 11 och Dom 18:19.]

8 Och mannen gick från staden, från Betlehem i Juda, till att vistas varhelst han kunde finna. [Frasen är tvetydig, letade han efter mat, en plats att bosätta sig på, ett arbete eller en plats som Gud skulle visa honom?] Och han kom till Efraims bergsbygd till Mikas hus, till att forma hans väg. [Sista frasen är också ovanlig]

9 Mika frågade honom: ”Från var kommer du?”

Han svarade honom: ”Jag är en levit från Betlehem i Juda och jag går till att vistas varhelst jag kan finna (en plats att vistas på).”

10 Och Mika (hebr. Micha) sa till honom: ”Bo hos mig och bli för mig en far och en präst, och jag, jag ska ge till dig tio silver till dagarna och dyrbara kläder och ditt levebröd (din överlevnad – hebr. michja).” Och leviten gick (in till honom). 11 Och leviten var nöjd till (med) att bo hos mannen, och ynglingen blev till (för) honom som en av hans söner. 12 Och Mika ordinerade leviten (lät fylla hans hand) och ynglingen blev en präst åt honom och han var i Mikas hus. 13 Och Mika sa: ”Nu vet jag att Herren (Jahveh) vill göra gott mot mig, eftersom jag har en levit till präst.”

18

Spejare från Dan i fredfullt syfte

1 [Följande fras återkommer fyra gånger i avslutningen av Domarboken, se Dom 17:6; 19:1; 21:25.]

______

I dessa dagar fanns det ingen kung i Israel.

______

Och i dessa dagar sökte daniterna [fortfarande] efter ett arv [ett eget landområde] åt sig att bo i, eftersom inget tillfallit dem till denna dag som ett arv bland Israels stammar.

[Mose har tidigare välsignat Dan och tilldelat deras stam området i Bashan som ligger i Golan norr om Naftalis stam, se 5 Mos 33:22. Under Josuas ledning hade Dans stam fått området väster om Jerusalem ut mot Medelhavet mellan Efraim och Benjamin, se Jos 19:40-48. Dock verkar daniterna inte nöjda med sin tilldelning (området är för ”snävt”, se Jos 19:47) och man vill ha det nordliga området Mose nämner i sin välsignelse, hellre än den lott de fick av Josua. I detta kapitel beskrivs hur daniterna erövrar den norra staden Lajish som sedan får namnet Dan.]

2 Och Dans söner sände från sina familjer fem män från sin mitt, män, soldatsöner, från Tsorah [Simsons födelsestad och den plats där han också blev begravd, se Dom 13:2; 16:31] och från Eshtaol [det var i området mellan dessa städer i Låglandet som Herrens Ande började röra vid Simson, se Dom 13:25] till att genomsöka (bespeja, spionera på) landet och till att utforska det, och de sa till dem: ”Gå och utforska landet.”

Och de kom till Efraims bergsbygd och till Mikas hus och övernattade där. 3 De var i Mikas hus och de kände igen ynglingens röst, leviten [Dom 17:7], och de gick åt sidan där och sa till honom: ”Vem har fört dig hit? Och vad gör du här? Och vad har du här?”

[Att de känner igen levitens röst kan ha att göra med att han kom från deras område vid gränsen mellan Dan och Juda. Kanske kände de honom personligen eller också hörde de att han talade deras egen dialekt.]

4 Och han sa till dem: ”Så och så har Mika gjort med mig och han har anställt mig och jag är en präst till honom.”

5 Och de sa till honom: ”Fråga, vi ber dig, genom Gud (Elohim) och låt oss veta att vår väg har framgång som vi går på.”

6 Och prästen sa till dem: ”Gå med frid (shalom), framför Herren (Jahveh) är er väg som ni går i (på).

Vändpunkt – daniterna återvänder

7 Och de fem männen gick vidare och kom till Lajish [i norr].

[Hebr. lajish betyder ”fullvuxet lejon”. Staden kallas även Leshem, se Jos 19:47. Den ligger vid foten av berget Hermon i Israels nordligaste del. Platsen är bördig och det finns gott om vatten från Jordanflodens källflöden. Staden får senare namnet Dan, se vers 29. I Moses välsignelse över Dan är formuleringen att Dan ska vara en lejonunge som skuttar fram i Bashan (som är ett annat namn på samma område), se 5 Mos 33:22.]

De [fem spejarna] såg folket som var där inne, [de] bodde tryggt efter sidoniernas påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat) [stod under deras militära beskydd], hade ro och trygghet och ingen vanärade dem i landet [genom någon attack, se Jes 45:17; 50:7; 54:4; Ords 25:8; Ps 44:10] och inget kontrollerande styre (hebr. etser, finns bara här) och de var långt från sidonierna, och de hade ingen kontakt med andra människor [ordagrant: ”ingen talade till dem med en människa”].

8 Och de kom till sina bröder i Tsorah och Eshtaol [i Låglandet], och deras bröder frågade dem: ”Vad ni … ?”

[Här har hebreiskan kortfattat ma attem. Det saknas både verb och eventuellt fler ord. Vanliga fraser skulle kunna varit ”Vad har ni att berätta?” (jfr 1 Sam 10:15; 16:10) eller ”Vad rekommenderar ni att vi gör” (jfr 2 Sam 21:4). Skrivsättet visar att antingen är de så ivriga att höra vad spejarna har att berätta att de gör kortaste möjliga fråga, eller så är spejarna så ivriga att berätta att de avbryter innan ens frågan har ställts. Utifrån svaret i nästa vers är det sistnämnda troligast.]

9 De svarade [på en gång]: ”Stig upp och låt oss dra upp över dem, eftersom vi har sett landet, och se, det är mycket gott. Och de är stilla, vi tvekar (hebr. atsal) inte att gå, att komma till att ärva landet. 10 När vi kommer ska vi komma till ett tryggt folk och landet är vidöppet både till höger och vänster (ordagrant: rymligt på båda händerna), eftersom Gud (Elohim) har gett det i våra händer, en plats som ingen där har behov av, alla ting som [finns] i världen (på jorden).

Dans spejare besöker i fientligt syfte

11 Och därifrån gav de sig av från daniternas familjer, från Tsorah och från Eshtaol, 600 män omgjordade med stridsvapen. 12 Och de gick upp och slog läger i Qirjat-Jearim i Juda. Därför kallas den platsen Machane-Dan [Dans lägerplats] till denna dag. Se, efter Qirjat-Jearim. 13 Och de gick förbi (passerade) därifrån Efraims bergsbygd och kom till Mikas hus.

14 Och de svarade, de fem männen som gått för att genomsöka (bespeja, spionera på) området vid Lajish område, och sa till sina bröder: ”Vet ni att i detta hus finns en efod [prästerlig klädnad, se 2 Mos 28:4-6] och [några] husgudar (figuriner – hebr. terafim) [Dom 17:5] och en skuren avbild och en gjuten avbild [Dom 17:3]? Och nu, vet (betänk) vad ni ska göra.” 15 Och de gick åt sidan dit och kom till ynglingens hus, leviten, Mikas hus och frågade honom om hans shalom (hur han har det, om allt står väl till). 16 Och de 600 männen omgjordade med sina stridsvapen stod i portens öppning, de som var från Dans söner. 17 Och de fem männen som gått för att genomsöka (bespeja, spionera på) landet gick upp och kom dit och tog den skurna avbilden och efoden [prästens klädnad] och husgudarna (hebr. terafim) och den gjutna avbilden. Och prästen stod i portens öppning med de 600 männen omgjordade med sina stridsvapen.

Mika förlorar sin levit

18 Och dessa kom in i Mikas hus och tog bildstoden, efoden och husgudarna (hebr. terafim) och den gjutna avbilden. Och prästen sa till dem: ”Vad gör ni?”

19 Och de sa till honom: ”Tyst! Säg inte ett ord (lägg din hand över din mun). Följ med oss och bli vår far [rådgivare, se Dom 17:10; 1 Mos 45:8] och präst. Är det bättre för dig att vara präst till en mans hus eller att vara präst till en stam och till en familj i Israel?” 20 Detta gjorde prästen glad (prästens hjärta blev gott) och han tog efoden och husgudarna (hebr. terafim) och bildstoden och kom i mitten av folket. 21 Och de vände och gick och placerade de små [barnen] och boskapen och rikedomen (hebr. kevoda) framför dem [som skydd om de skulle attackeras, se 1 Mos 33:2-3].

22 De var långt borta från Mikas hus, och männen som var i husen som fanns vid Mikas hus, de ropade och de hann upp Dans söner. 23 Och de ropade till Dans söner och de vände sig (sina ansikten) mot dem och sa till Mika: ”Vad [fattas] till dig, eftersom du ropar?”

24 Och han sa: ”Ni har tagit bort min gud som jag har gjort och prästen och har gått iväg, vad mer finns till mig? Och hur kan ni då säga till mig: ’Vad [fattas] till dig?’ ”

25 Men Dans söner svarade honom: ”Låt inte din röst höras bland oss, annars kommer bittra män över din själ (ditt liv) och du samlar din själ och ditt hus själar (du och ditt hushåll mister livet).” 26 Därefter fortsatte Dans barn sin väg. Och när Mika såg att de var starkare än han, vände han tillbaka till sitt hus.

Avgudadyrkan hos en stam

27 Och de [daniterna] tog det som Mika hade tillverkat och prästen som han hade, och kom till Lajish, till ett folk [som] hade ro och trygghet, och slog dem med svärdsegg och de brände staden i eld. 28 Och det fanns ingen räddning eftersom de var långt bort från Sidon och de talade inte med någon människa, och det var i dalen som är vid Beit-Rachov.

Och de byggde staden och bodde i den. 29 Och de gav staden namnet Dan, [efter] sin far Dans namn som föddes till Israel. Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam) var Lajish stadens namn till en början. 30 Och Dans söner reste upp åt sig själva en bildstod, och Jonatan, Gershons son, Moses son [en del manuskript har ”Manasses son”], han och hans bröder var präster åt daniternas stam till den dag då de gick i fångenskap från landet. [Detta är första förekomsten av en person vid namnet Jonatan, ett namn som senare blir ett vanligt namn. Betyder ”Jahveh har gett”.] 31 Och de reste upp Mikas skurna avbild som han hade gjort, [under] hela den tid som Guds (Elohims) hus var i Shilo.

[Leviten som introducerades i Dom 17:7 namnges nu. Det kommer som en chock för läsaren att denna avgudadyrkande levit är barnbarn till Mose via hans äldsta son Gershon, se 2 Mos 2:22. De rabbinska skrivarna ansåg det så förnedrande att Moses namn skulle nämnas i samband med ett sådant avskyvärt beteende, så man lade till bokstaven nun efter första bokstaven mem så hebr. mosheh blev manasheh. Många hebreiska manuskript har nun skrivet ovanför namnet mellan de två första bokstäverna. Den grekiska översättningen Septuaginta och även den latinska Vulgata har Mose. Problemet med synkretism (religionsblandning) hade påverkat hela folket, och även Moses släkt. Den tidigare kommentaren att redan i första generationen efter intåget i landet lämnar man tron på Herren (Dom 2:10-14) bekräftas nu.]

19

Moraliskt förfall

Konkubinen lämnar sitt hem i Efraim

[Den andra berättelsen i Domarbokens avslutning inleds nu. Den enda person som namnges är Pinchas (Dom 20:28). Att han är son till Elazar som var samtida med Josua (Jos 14:1) gör att denna berättelse utspelar sig tidigt i domartiden, en generation efter Josua. Frasen som återkommer fyra ggr ”I dessa dagar fanns det ingen kung i Israel” (Dom 17:6; 18:1; 21:25) återfinns här, men med lite förändrad ordföljd där ”kung” kommer före ”fanns” här.]

1 Och det skedde i dessa dagar – då någon kung inte fanns i Israel – att en man, en levit, vistades på den andra (bortre) sidan av Efraims berg. Han tog åt sig en kvinna, en konkubin från Betlehem i Juda.

[Ingen person namnges, vilket gör berättelsen mer generell och applicerbar. Huvudpersonen är en levit – den stam som hade ett uppdrag av andligt ledarskap. Det är inte samma person som i föregående berättelse. Det finns både likheter och kontraster:

- Leviten var på resa i bergsbygden, samma område där en annan levit i föregående berättelse hittat ett hem (Dom 17:7-13).

- Riktningen är omvänd – i kapitel Dom 17:8 reste en levit från Betlehem till Efraims bergsbygd, här reser en annan levit i motsatt riktning ner till Betlehem.

- Båda berättelserna handlar om gästfrihet – i Dom 17:10-11 ger Mika leviten titeln ”far”, men behandlar honom som sin egen son. Här är leviten en faders svärson.

Kvinnan introduceras som bihustru, något som gör att läsaren direkt anar oråd utifrån tidigare händelser i Dom 8:31 som slutade i tragik i Dom 9:56.]

2 Och hans konkubin bedrev otukt [förargades] mot honom. Hon lämnade honom och gick till sin fars hus, [söderut] till Betlehem i Juda. Där var hon under fyra månaders tid.

[Den hebreiska formuleringen är ovanlig med ”mot honom”, den grekiska översättningen Septuaginta översätter att ”hon blev arg på honom”. I den arameiska tolkningsskriften Targum, från andra tempelperioden, nämns att hon ”ratade honom”. Eftersom Moseböckerna inte nämner en kvinna som skiljer sig från sin man, kan den ovanliga formuleringen här vara ett sätt att beskriva hur hon lämnar honom, vilket då skulle falla under kategorin otrohet (trots att hon inte varit otrogen med någon annan man). Vad som är helt klart är att något gör att det blir en äktenskapskris och hon lämnar honom och går tillbaka till sin familj. Efter fyra månader tar mannen initiativ för att försöka få henne tillbaka och han välkomnas både av kvinnan och av hennes far.]

Positiva förhandlingar

3 Och hennes man steg upp och gick efter henne för att tala till hennes hjärta [i hopp om att vinna tillbaka henne]. Han tog med sig sin yngling (en ung tjänare – hebr. naar) och ett par åsnor. Och hon förde in honom till sin fars hus och den unga kvinnans (hebr. naarah) [här används femininformen av naar] far såg honom och gladdes åt att möta honom. 4 Och hans svärfar, den unga kvinnans far, stärkte honom och han stannade hos honom tre dagar och de åt och de drack och de övernattade där.

Gästfrihet i Betlehem

5 Och det skedde den fjärde dagen att de steg upp tidigt på morgonen och han reste sig till att gå, men den unga kvinnans far sa till sin svärson: ”Styrk ditt hjärta [med] en bit bröd och därefter [kan] du gå.”

6 Och de satt ner och de åt båda två tillsammans och de drack. Och den unga damens far sa till mannen: ”Var nöjd, jag ber dig, och övernatta och låt ditt hjärta må väl.” 7 Men mannen steg upp [senare den fjärde dagen] för att gå men hans svärfar pressade honom och han stannade och övernattade där.

8 Och han steg upp på morgonen den femte dagen och han reste sig för att gå, men den unga kvinnans far sa: ”Styrk, jag ber dig, ditt hjärta och dröj dig kvar tills dagen avtar (det blir eftermiddag).” Och de åt båda två.

9 Och mannen steg upp till att gå, han och hans konkubin och hans yngling, och hans svärfar, den unga kvinnans far sa till honom: ”Se, jag ber dig, dagen drar sig mot kväll, stanna, jag ber dig, se, slå läger idag, stanna här och låt ditt hjärta må väl och stig upp i morgon till din väg och gå till ditt tält.”

Vändpunkt – leviten vänder tillbaka

10 Men mannen var inte villig till att övernatta [ännu en natt utan gjorde iordning sig på eftermiddagen den 6:e dagen], så han steg upp och gick och upp i höjd med Jevos (Jebus), det är [det tidigare namnet på staden] Jerusalem. Han hade ett par sadlade åsnor med sig, och hans konkubin var med honom. [Även hans manliga tjänare var med i följet tillbaka, se vers 3 och 11.] 11 De var vid Jevos och det var sent på dagen [ordagrant: ”dagen hade gått ner mycket”, kan syfta på att solen var nästan nere].

Ynglingen sa till sin herre: ”Kom – jag ber dig, låt oss stanna till i jevusiternas stad och övernatta där!”

12 Hans herre svarade honom: ”Nej, vi ska inte stanna till i en främmande stad, där det inte finns några israeliter. Vi går vidare [norrut] mot Giva.”

13 Och han sa till sin yngling: ”Låt oss närma oss en av platserna och låt oss övernatta i Giva eller i Rama.” [Dessa två städer ligger några kilometer från varandra, knappt en mil norr om Jerusalem.]

Ogästvänlighet i Gibea

14 Så de passerade [Jerusalem] och gick vidare. Solen gick ner när de var vid Giva, som tillhör Benjamin. 15 Och de tog av från vägen och gick in till Giva för att övernatta där. Och han gick in och satte sig på stadens öppna plats (torg) [synligt för alla]. Men ingen man tog in dem till sitt hus till att övernatta. [1 Mos 18:4; 19:2]

[I motsats till det vänliga bemötandet i Betlehem är det ingen som visar gästfrihet i Giva. Det hörde till traditionen att låta erbjuda husrum för förbipasserande, särskilt sina egna landsmän.]

16 Och se, på kvällen kom en gammal man från sitt arbete från fältet. Mannen var från Efraims bergsbygd och han vistades i Giva, men platsens män var Benjamins söner. 17 Och han lyfte upp sina ögon och såg den vägfarande mannen på stadens öppna plats (torget) och den gamla mannen sa: ”Vart går du och varifrån kommer du?” 18 Och han sa till honom: ”Vi passerar från Betlehem i Juda till den andra sidan av Efraims berg, därifrån kommer jag och jag gick till Betlehem i Juda och nu går jag till Herrens (Jahvehs) hus men ingen man tar (bjuder) in mig i sitt hus. 19 Och även hö och även foder till våra åsnor och även bröd och vin finns till mig och till din tjänstekvinna och till ynglingen som är med din tjänare. [Det finns] inget behov, alla ting [finns].” 20 Och den gamla mannen sa: ”Shalom till dig, låt alla dina behov vila på mig, stanna bara inte på den öppna platsen (torget).” 21 Och han förde honom in i sitt hus och gav åsnorna foder och de tvättade sina fötter och de åt och de drack.

Fruktansvärda förhandlingar för kvinnan

22 De hade det trevligt och mådde gott (ordagrant: gjorde sina hjärtan glada), men se, stadens män, Belijaals [ordagrant: den värdelöse, men även ett judiskt namn på Satan] söners män, de omringade huset och bultade på dörren och de sa till mannen, husets herre, till den gamle sa de: ”För ut mannen som kom till ditt hus och låt oss känna honom (ha sexuellt umgänge med honom).” 23 Men mannen, husets herre, gick ut till dem och sa till dem: ”Nej, mina bröder, gör inte så ont, jag ber er, efter att denne man kom till mitt hus ska ni inte göra denna dårskap. [Här finns likheter med hur Lot agerade, se 1 Mos 19:8.] 24 Se, min dotter, jungfrun och hans konkubin kan jag föra ut till er, jag ber er, och med dem kan ni göra det som är gott i era ögon, men denne man ska ni inte göra sådan ondska med.” 25 Men männen lyssnade inte till honom och mannen tog hans konkubin och förde ut henne till dem och de kände (hade sexuellt umgänge med) henne och skändade (kränkte) henne hela natten till morgonen och när dagen grydde sände de iväg henne. 26 Och kvinnan kom när morgonen grydde och föll ihop vid dörren till mannens hus där hennes herre var (och låg där) till dess det ljusnade.

Konkubinen förs tillbaka till Efraim död

27 Och hennes herre steg upp på morgonen och öppnade husets dörr och gick för att gå till sin väg, och se, kvinnan, hans konkubin, hade fallit ihop vid husets dörr med sina händer på tröskeln. 28 Och han sa till henne: ”Stig upp och låt oss gå”, men [fick] inget svar. Och han tog upp henne på åsnan och mannen reste sig och han gick till sin plats. 29 Och han kom till sitt hus och tog kniven och tog ett starkt (fast) tag i sin konkubin och styckade henne till hennes ben i tolv delar och sände iväg henne i hela Israels område. 30 Och det skedde att alla som såg det sa: ”Något sådant har inte skett och inte setts från den dag Israels söner kom ut från Egyptens land till denna dag.”

[Syftet med mannens handling var att mobilisera militärt genom att chocka och skapa fruktan. Det finns en parallell mellan 1 Sam 11:7 och vers 29-30 som är slående.]

Tänk på henne (sätt dig in i hennes situation)!

Överväg!

Tala!

[Hebreiskan är märklig här och byter pronomen. En del sätter de sista orden i munnen på dem som fick den makabra försändelsen, men mer troligt är att författaren gör något väldigt ovanligt här och talar till läsaren direkt. Denna händelse är horribel och författaren ber läsaren noggrant läsa det som följer. Det finns flera detaljer som måste påpekas. Det står aldrig att kvinnan är död innan mannen styckar henne, en viss ovisshet finns här. När mannen sedan återberättar händelsen blir fokus att de var ute efter honom, han utelämnar detaljen att det var han som utlämnade henne för att rädda sitt eget liv, jfr Dom 19:25; 20:5.]

20

Kriget mot benjaminiterna

1 Och alla Israels söner gick ut och församlingen samlades som en man från Dan och till Beer-Sheva och Gileads land till Herren (Jahveh) vid Mitspah. 2 Och ledarna (ordagrant ”hörnen”, jfr ”hörnsten” – hebr. pinot) för hela folket, alla Israels stammar stod församlade [som] Guds (Elohims) folk, 400 000 män fotfolk som drar svärd. 3 Och Benjamins söner hörde att Israels söner hade gått upp till Mitspah och Israels söner sa: ”Tala om för oss hur denna ondska kunde ske (äga rum)?”

4 Och leviten, kvinnans man, (hon) som blev mördad, svarade och sa: ”Jag kom till Giva som tillhör Benjamin, jag och min konkubin, till att övernatta. 5 Och Givas män reste sig mot mig och omringade huset runt om över mig på natten, mig tänkte de mörda och min konkubin skändade de och hon är död. 6 Och jag tog min konkubin och delade henne i stycken och sände iväg henne genom hela Israels ärvda land eftersom denna skändlighet och dårskap har gjorts i Israel. 7 Se alla ni Israels söner, ge till dem ett ord och råd här.”

8 Och hela folket steg upp som en man och sa: ”Ingen man vill gå till sitt tält och ingen man vill vika av till sitt hus. 9 Men nu är detta den sak vi ska göra mot Giva, [dra upp] över honom genom lotten. 10 Och vi ska ta 10 av 100 män från alla Israels stammar och 100 av 1 000 och 1 000 av 10 000 till att hämta proviant till folket, till att göra (agera, handla), när de kommer till Giva i Benjamin, efter all dårskap som har gjorts i Israel.” 11 Och alla Israels män samlades mot staden, förenade som en man.

12 Och Israels stammar sände män till hela Benjamins stam och sa: ”Vilken ondska är detta som har skett ibland er? 13 Och nu, ge oss männen, Belijaals [ordagrant: den värdelöse, men även ett judiskt namn på Satan] söner som är i Giva och låt oss döda dem och ta bort (ordagrant bränna) ondskan från Israel.” [Belijaal nämns även i Dom 19:22.]

Men Benjamins söner lyssnade inte till sina bröder Israels söners röst. 14 Och Benjamins söner samlade sig från sina städer till Giva, till att gå ut i strid mot Israels söner. 15 Och Benjamins söner uppbådade den dagen från städerna 26 000 män som drar svärd, förutom Givas invånare som uppbådade 700 utvalda män. 16 Från hela detta folk var 700 utvalda män vänsterhänta, [med] sin högra hand kunde alla dessa slunga sten och träffa ett hårstrå [träffa med hårfin precision] och inte missa (hebr. chata). [Ordet för missa är samma ord som annars översätts synd, se 1 Mos 13:13.]

17 Och Israels män uppbådade [tillsammans], förutom Benjamin, 400 000 män som drar svärd. Alla dessa var stridsmän.

18 Och de reste sig och gick upp till Betel och de frågade Gud (Elohim) och Israels söner sa: ”Vem av oss ska gå upp först till att strida mot Benjamins söner?”

Herren (Jahveh) svarade: ”Juda först.” [Detta är ett av flera exempel i Bibeln där Juda ska gå först.]

19 Nästa morgon steg Israels söner upp och slog läger vid Giva. 20 Och Israels män gick ut till striden mot Benjamin och Israels män ordnade sig till strid vid Giva. 21 Och Benjamins söner gick ut från Giva och de slog ner i Israel den dagen 22 000 män på marken. 22 Och Israels folks män styrkte sig (blev tappra) och de gjorde sig åter redo till strid på platsen där de ställde sig i stridsordning den första dagen. 23 Och Israels söner gick upp och de grät inför Herrens (Jahvehs) ansikte till kvällen och de frågade Herren (Jahveh) och sa: ”Ska vi ännu en gång komma nära och strida mot vår bror Benjamins söner?”

Herren (Jahveh) svarade: ”Gå upp mot honom.”

24 Och Israels söner kom nära till Benjamins söner den andra dagen. 25 Och Benjamin gick till att möta dem från Giva den andra dagen. De slog igen ner Israels söner, 18 000 män, till marken, alla dessa med dragna svärd.

26 Och alla Israels söner och hela folket gick upp och de kom till Betel och grät och de satt där inför Herrens (Jahvehs) ansikte och fastade tills dagen blev kväll. Och de offrade brännoffer och shalomoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 27 Och Israels söner frågade Herren (Jahveh), och där var Guds (Elohims) förbundsark dessa dagar. 28 Och Pinchas, Elazars son, Arons son, stod inför den i dessa dagar och sa: ”Ska jag igen gå ut i strid mot Benjamins söner, min bror, eller ska jag sluta?”

Herren (Jahveh) svarade: ”Gå upp, för i morgon ska jag ge honom i din hand.”

29 Och Israel placerade bakhåll runt Giva. 30 Och Israels söner gick upp mot Benjamins söner på den tredje dagen och ställde upp sig till strid mot Giva som de andra gångerna. 31 Och Benjamins söner gick till att möta folket, de drogs bort från staden och de började att slå från folket och döda som förra gången, genom huvudvägen som en går upp till Betel och en till Givata genom fältet, omkring 30 män i Israel.

32 Och Benjamins söner sa: ”De slås ner framför oss som förra gången.” Men Israels söner sa: ”Låt oss fly och locka bort dem från staden till huvudvägarna.”

33 Och alla Israels män stod upp från sina platser och ställde sig i slagordning i Baal-Tamar [namnet betyder Dadlarnas herre] Och Israels bakhåll kom fram från sina platser, från Maare-Geva. 34 Och de kom från söder till Giva, 10 000 män utvalda från hela Israel, och de stred intensivt (ordagrant: ”striden var tung”), men de visste inte att ondska var nära att komma över dem. 35 Och Herren (Jahveh) slog Benjamin framför Israels ansikte och Israels söner omintetgjorde i Benjamin den dagen 25 100 män, alla dessa drog svärd. 36 Och Benjamins söner såg att de var slagna.

Och Israels män gav Benjamin plats eftersom de litade till dem som låg i bakhåll som de placerat vid Giva. 37 Och de som låg i bakhåll skyndade att rusa fram till Giva och de drog fram och slog hela staden med svärdsegg. 38 Och det fanns ett överenskommet tecken mellan Israels män och de som låg i bakhåll, att de skulle göra en stor fackla av rök som steg upp över staden. 39 Och Israels män vände i striden och Benjamin började slå och döda Israels män, omkring 30 män eftersom de sa: ”De kommer säkert att slås ner framför oss som i den första striden.” 40 Men när facklan började att resa sig upp som en pelare av rök från staden såg benjaminiterna bakom sig och se, hela staden steg upp i rök till himlarna. 41 Och Israels män vände och Benjamins män blev förskräckta, eftersom de såg att ondska kom över dem. 42 Och de vände framför Israels män till ökenvägen och striden hann upp dem och de från staden förintades i dess mitt. 43 De omringade Benjamin, jagade dem, satte sin fot på deras viloplats så långt som framför Giva österut (från soluppgången). 44 Och från Benjamin föll 18 000 män, alla var stridsmän. 45 Och de vände och de flydde mot öknen till Rimmons klippa, och deras efterskörd (hebr. alal) i huvudvägarna [var] 5 000 män [ordet används normalt om skörd, se 3 Mos 19:10; här i betydelsen ”hugga ner de sista”] och de hann upp dem ända till Gidom och de slog [där] från (av) dem 2 000 män.

46 Och alla fallna från Benjamin var 25 000 män som drog svärd den dagen, alla var stridsmän. 47 Men de vände och de flydde mot öknen till Rimmons klippa, 600 män, och de stannade i Rimmons klippa i fyra månader. 48 Och Israels män vände tillbaka till Benjamins söner och slog dem med svärdsegg – hela (allting i – hebr. metom) städerna [alla människor, män, kvinnor och barn] ända till [allt] boskap, allt de hittade. Även alla städer som de fann satte de i brand.

[Det blev ett ”heligt krig” med en fullständigt förgörelse (hebr. charam) av både människor och djur, se 4 Mos 21:2; Jos 6:17-21; 1 Sam 15:2-3. Denna fruktansvärda hämnd mot deras eget brodersfolk, som sträckte sig från Gibea till hela Benjamins område, var en impulsiv handling under upphetsade känslor.]

21

Benjamins stam bevaras

[Totalt hade 25 000 män från Benjamins stam dödats, och även alla kvinnor och barn, bara 600 män hade flytt och var vid liv. Allt detta hade hänt baserat på ett känslosamt beslut då leviten från Efraim skickat ut de tolv lemlästade delarna av sin fru som benjaminiterna i Gibea våldfört sig på. Från hat kastas alla de elva stammarna nu till medömkan för benjaminiterna som höll på att bli utrotade. Jakobs fruktan flera hundra år tidigare hade slagit in, se 1 Mos 42:36.]

1 Och Israels män hade avlagt en [förhastad] ed i Mitspah och sagt: ”Ingen av oss ska ge sin dotter till Benjamin som hustru.”

[I samband med mötet i Mitspah (Dom 20:1) då man beslutade att hämnas benjaminiterna i Giva hade man också gett en ed. Se även Dom 11:30-31 där Jefta gav en förhastad ed, se 4 Mos 30:2-15.]

2 Och folket kom till Betel [eller ”Guds hus” som var Shilo] och satt där inför Guds (Elohims) ansikte till kvällen och lyfte upp sina röster och grät bittert.

3 Och de sa: ”Varför, Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), har detta fått ske i Israel? Att det idag saknas (fattas) en stam i Israel?”

[Läsaren hade önskat att sorgen varit över Israels synd. Tidigare hade man gråtit över sårad stolthet (Dom 20:26) nu är det en sentimental sorg över en förlorad stam, se vers 6 och 15. Frågan ”varför” här är mer en anklagelse mot Gud än en ärlig fråga.]

4 Och det skedde nästa morgon att folket steg upp tidigt och byggde ett altare där och offrade brännoffer [3 Mos 1:1-17] och shalomoffer [3 Mos 3:1].

5 Och Israels söner sa: ”Vem finns som inte kom upp i församlingen från alla Israels stammar till Herren (Jahveh)?” eftersom de hade avlagt en stor ed angående den som inte kom upp till Herren (Jahveh) till Mitspah och sagt: ”Den ska säkerligen dödas.”

6 Och Israels söner ångrade (ordagrant tröstade) sig över Benjamin, sin bror, och sa: ”Det är en stam som har huggits av från Israel idag. 7 Vad ska vi göra för dem till att ge dem [som är kvar] fruar, då vi har gett en ed vid Herren (Jahveh) att vi inte ska ge dem våra döttrar till hustrur?” 8 Och de sa: ”Finns det en från Israels stammar som inte har kommit till Herren (Jahveh) i Mitspah?” Och se, det kom inte en man till lägret från Javesh-Gilead till församlingen. 9 Och folket uppbådades (räknades) och se, där var ingen man från Javesh-Gileads invånare.

10 Och församlingen sände dit 12 000 män från soldaternas män och befallde dem och sa: ”Gå och slå dem, Javesh-Gileads invånare, med svärdsegg och kvinnorna och de små.

11 Och detta ting som ni ska göra, alla män och alla kvinnor som har delat säng [haft sexuellt umgänge] med en man ska förintas.” 12 Och de fann från Javesh-Gileads invånare 400 unga jungfrur som inte haft sexuellt umgänge med en man genom att ligga i hans säng. Och de förde dem till lägret i Shilo som är i Kanaans land.

13 Och hela församlingen sände och talade till Benjamins söner som var i Rimmons klippa och ropade ut frid (shalom) till dem. 14 Och Benjamin återvände vid den tiden och de gav dem kvinnorna som de hade sparat från Javesh-Gilead, men de räckte inte till dem (var för få). [Det var totalt 600 benjaminiter (Dom 20:47), så 200 var kvar som inte hade fått någon hustru.]

15 Och folket ångrade (ordagrant tröstade) till Benjamin eftersom Herren (Jahveh) hade gjort en rämna (lucka, ett hål) i Israels stammar. 16 Och församlingens äldste sa: ”Vad ska vi göra för att det ska finnas (ordagrant till att bli kvar) kvinnor eftersom kvinnorna saknas (är fördärvade, utrotade) från Benjamin?” 17 Och de sa: ”De som har flytt måste bli till ett arv till Benjamin. Så att en stam inte utrotas från Israel. 18 Men vi kan inte ge dem fruar från våra döttrar.” Eftersom Israels söner hade avlagt en ed och sagt: ”Förbannad är den som ger en hustru till Benjamin.”

[Av de 600 benjaminiterna som flytt återstod fortfarande 200 som inte fått några fruar. De äldste resonerade om hur de skulle kunna hålla det förhastade löftet och hjälpa benjaminiterna att fortsätta existera. Detta leder till ännu en ogudaktig plan som involverar att unga kvinnor kidnappas. Festhögtiden i Shilo beskrivs vagt, den enda högtiden med dans är sukkot, men det är nog mer troligt en kanaaneisk fertilitetshögtid för att fira vinskörden på hösten. Att högtiden specificeras vagt visar också på den gudsfrånvändhet som rådde vid den här tiden.]

19 Och de sa: ”Se, det är en årlig (dagarnas dagar) Herrens (Jahvehs) högtid i Shilo – som ligger norr om Betel, öster (solens uppgång) om huvudvägen som går upp från Betel (till) Shechem och söder om Levona.”

20 Och de befallde Benjamins söner [de 200 som saknade fruar] och sa: ”Gå och lägg er i bakhåll i vingårdarna, 21 och bevaka dem. När ni får se Shilos döttrar gå ut för att dansa i festivalen (i danserna), då går ni ut från vingårdarna. Var och en, grip (fånga) var sin hustru från Shilos döttrar och gå sedan hem till Benjamins land. 22 Och det ska ske eftersom deras fäder eller deras bröder kommer till att kämpa med oss, att vi ska säga till dem: ’Var nådiga (ge dem oförtjänt kärlek – hebr. chanan) mot dem eftersom vi inte tog till dem [benjaminiterna] varje man en hustru i striden. Inte heller gav ni till dem så att ni nu skulle vara skyldiga [och bryta mot eden, se vers 18].’ ”

23 Och Benjamins söner gjorde så och tog sig hustrur efter deras antal av dem som dansade som de tog med sig. [Totalt var det 200 unga kvinnor som rövades bort, se Dom 20:47; 20:12.] Och de gick och återvände till sin arvedel och byggde städer och bodde i dem.

24 Och Israels söner återvände därifrån vid den tiden, varje man till sin stam och till sin familj. Och de gick därifrån varje man till sin arvedel.

______

25 På den tiden fanns det ingen kung i Israel.

Var och en gjorde vad han själv ansåg vara rätt.

______

Rut

1

2

3

4

Rut

Inledning

Två böcker i Bibeln är namngivna efter kvinnor, Ester och Rut. Båda böckerna beskriver ett äktenskap mellan en jude och en icke-jude. Ester var en judisk kvinna som gifte sig med den persiske kungen Ahasveros (Xerxes I). Den moabitiska Rut gifter sig med Boaz, en framträdande judisk man. En annan likhet är att båda kvinnorna har en speciell plats i Guds plan. Gud använde Ester för att rädda det judiska folket från att bli utplånat. Rut har en viktig roll i den messianska genealogin, hennes barnbarnsbarn är David som finns med i Jesu släkttavla, se Matt 1:5.

Det finns också likheter med Jobs bok där mänskligt lidande och tragedi speglas utifrån en mans perspektiv. Här i Ruts bok är det flera kvinnors öden som skildras. Två av de mest utsatta grupperna vid den här tiden var änkor och utlänningar. Noomi är en äldre änka, och Rut är både änka och utlänning. Boken har ett lyckligt slut, och det beror på tre faktorer:

1. Gud har gett instruktioner i Moses undervisning för att ta hand om dessa utsatta grupper.

2. Det fanns människor som hade ett gott hjärta och följde dessa stadgar under den här perioden.

3. Gud i sin omsorg ordnade så att rätt personer fanns på rätt plats i rätt tid.

I den hebreiska Bibeln hör Rut till den tredje och sista sektionen som kallas Skrifterna. Eftersom boken har många detaljer kring vårens skördar läses den bland judarna vid skördehögtiden shavuot, veckohögtiden på våren som vi kallar pingst, se Rut 2:23. I den kristna traditionen placeras däremot Rut mycket tidigare, mellan Domarboken och Första Samuelsboken, troligtvis eftersom den grekiska översättningen Septuaginta har den placeringen. Rent kronologiskt är det förståeligt eftersom boken inleds med omnämnandet av domarna och avslutningen med Samuel.

Rut är en bok om nåd. Ett av de hebreiska orden för nåd, chesed, används tre gånger, se Rut 1:8; 2:20; 3:10. Ordet är rikt och beskriver kärlek, genuin godhet och trofasthet som går längre än vad som behövs. Bakom alla små detaljer i boken anas också Guds stora frälsningsplan och den Gud som är kärlek. I boken kan vi följa en kedja av händelser som leder till något större än någon kunnat ana. Vem kunde tro att en hednisk kvinna skulle få bli en del i det messianska hoppet? Här är några exempel på ”chesed-nåd”:

• Rut vägrar överge änkan Noomi och följer med henne hela vägen.

• Boaz går längre än vad som krävs för att hjälpa Rut och Noomi.

• Noomi hjälper Rut att träffa Boaz.

• Boaz innesluter både Noomi och Rut i sin omsorg.

• Boaz gifter sig med Rut, även om han inte behöver göra det.

• En rad av händelser leder till att David föds, och slutligen – Messias!

Rut är inte bara en spännande historisk skildring av två kvinnors livsöden, utan också en profetisk bok. Boken avslutas med en släkttavla där det sista namnet är David – det centrala namnet i den messianska släkttavlan! Boaz fungerar som återlösare, hebr. goel, och har många paralleller med Jesus. Boaz var från Betlehem och av Juda stam precis som Jesus, se Mika 5:2. Bara Gud kan betala lösensumman, därför sände han sin egen son som betalade priset med sitt blod, se Joh 1:29; Apg 20:28. När Johannes i Bibelns sista bok får blicka in i framtiden så är det Lejonet av Juda stam som återlöser hela jorden, se Upp 5:1-5.

Det finns även en fin typologi i de två kvinnor som är bokens huvudpersoner, den judiska Noomi och den moabitiska Rut. De är båda änkor och i behov av en återlösare. Rut som är hedning, får inympas i Guds folk som ett resultat av Noomis exil. Församlingen, som mestadels består av hedningar, fick komma till Gud genom att Israel gick i exil i den så kallade diasporan. Det finns en fin harmoni mellan dessa två kvinnor. Rut ersätter inte Noomi, istället blir båda kvinnorna återlösta, och de har ett så nära vänskapsband att Ruts son kallas Noomis son. Här finns inte rum för någon ersättningsteologi där församlingen ersätter Israel. Boken är en mönsterbild för Guds frälsningsplan för både judarna och hedningarna, se Rom 9-11.

Den närmsta återlösaren namnges inte. I motsats till Boaz, som representerar Jesus och visar kärlek mot Rut, har denne man inget intresse av kvinnorna, han är bara ute efter deras mark. Hade Rut inte vädjat till Boaz skulle den närmsta återlösaren fortsatt haft Rut och Noomi under sitt slaveri. En del ser honom som en bild på den mänskliga naturen, oförmögen att frälsa, se Ps 49:8-10. I ljuset av Bibelns stora budskap är han en passande bild på den här världens härskare, djävulen, som har människor i sitt våld, se Matt 4:8-9; Joh 8:44; 12:31; 2 Kor 4:4; 1 Joh 5:19. Han står i kontrast till Boaz som visar sann kärlek mot Rut och Noomi och gör allt för att återlösa dem, se Apg 10:38; Heb 12:2.

Det går också se den helige Ande i den icke namngivne tjänaren som presenterar Rut för Boaz, se Rut 2:5-6. Även förskottsbetalningen med sex mått korn, se Rut 3:17, för tankarna till pingstdagen och högtiden shavuot, se 2 Mos 34:22; Apg 2:1-3; Ef 1:14.

Ruts bok är församlingens bok i GT. Hela berättelsen är en profetisk framställning om hur Gud har planerat hela världens frälsning, både judarnas och hedningarnas. Sammanfattningsvis går det att se följande profetiska roller:

• Boaz – Jesus

• Noomi – Israel

• Rut – hedningarna som blir frälsta

• Orpah – hedningarna som förkastar frälsningen

• Boaz icke namngivna tjänare – den helige Ande

• Den närmaste, icke namngivna, återlösaren – djävulen

• Elimelech – Guds ursprungliga tanke för människan

• Machlon – den sjuka människan som behöver en återlösare

• Kiljon – den klena människan som inte vill bli återlöst

Boken skildrar även behovet av omvändelse och tro, se Heb 6:1. Både Noomi och Rut var i ett främmande land med främmande gudar, men vände tillbaka hem. Rut lämnar Moab helt när hon säger till Noomi ”ditt folk är mitt folk och din Gud är min Gud”, se Rut 1:16. I och med det valde hon att följa Israels Gud och aldrig ha några andra gudar jämte honom, se 2 Mos 20:3. Hon blev inympad i Israels släkte. Hon var gift med Noomis son, men de hade bott i Moab. Nu lämnar hon det sista bakom sig och dedikerar sig till sitt nya liv och resten av boken visar hur hon underordnar sig Israels stadgar och följer dem. Detta är en vacker bild av vad omvändelse innebär. Alla har möjlighet att bli inympade i Israel, det utvalda folket, genom att bli ett med Jesus. Men, för att det ska vara möjligt krävs en omvändelse, dvs. att helt lämna det som har varit, släppa taget om alla avgudar.

Även platserna är symboliskt laddade. Tröskplatsen, där kapitel 3 utspelar sig, är ofta en bild på dom i Bibeln, se Hos 13:3; Ps 1:4. Johannes Döparen refererar till hur Jesus en dag ska rensa sin tröskplats och skilja mellan agnarna och vetet, se Matt 3:12. När Rut lägger sig vid Boaz fötter agerar hon i tro. Hon har förstått att Boaz är en god man och böjer sig ödmjukt och villigt under honom. Messias är världens frälsare och återlösare, se 1 Joh 4:14; Ps 19:15. Något som Job förstått när han sa: ”Jag vet att min Återlösare lever”, se Job 19:25.

Struktur:

Introduktion (Rut 1:1-5)

Akt 1. Tillbaka till Betlehem (Rut 1:6-22)

Akt 2. Rut möter Boaz (Rut 2)

Akt 3. Tröskplatsen (Rut 3)

Akt 4. Boaz återlöser Rut (Rut 4:1-17)

Avslutning – släkttavla (Rut 4:18-22)

Skrivet: Omkring 1100–900 f.Kr.

Berättelsen är troligen nedtecknad från den tid då händelserna utspelade sig under domartiden. Boken sammanställdes sedan i sin slutgiltiga form på 900-talet. Då tillkom förklaringar av äldre traditioner som t.ex. sandalens betydelse vid en affärsuppgörelse, se Rut 4:7. David (som regerade 1010–970 f.Kr.) nämns vid namn (Rut 4:17, 22). Ibland dateras boken väldigt sent, men det finns ingenting i språket som är sent – förutom förklaringar och tillägg.

Berör tidsperioden: Domartiden, 1375–1050 f.Kr. Troligtvis omkring 1100-talet då Jefta och Simson var domare, se Dom 10-12.

Författare: Okänd, enligt judisk tradition domaren och profeten Samuel under tidigt 1000-tal f.Kr. sedan han smort David till kung. David nämns i Rut 4:17 som kulmen på berättelsen om Rut. Davids son Salomo nämns inte, vilket tyder på att författaren kan ha varit samtida med David och då i början av hans regeringsperiod. David var 30 år när han blev kung, och regerade i 40 år under perioden 1010–970 f.Kr., se 2 Sam 5:4.

1

Introduktion

Till Moab

1 På den tiden när domarna [det judiska folkets andliga och militära ledare, se Dom 2:16] regerade blev det svält i landet.

[Domartiden är en omkring 300 år lång period i judarnas historia, efter ökenvandringen och före monarkin. Det är en mörk tid i Israels historia. Det råder anarki, med inbördes strider mellan de tolv stammarna men också med grannländerna.]

Då gav sig en man i väg från Betlehem i Juda med sin hustru och sina båda söner för att bo en tid i Moabs land. 2 Mannen hette Elimelech, hans hustru Noomi och hans båda söner Machlon och Kiljon. [Elimelechs namn betyder: ”min Gud är kung”; Noomi ”välbehag/den ljuva”; sönerna ”sjuklig” och ”bräcklig/vekling”.] Familjen var efratiter från Betlehem i Juda. [Efratah var ett område kring Betlehem, se 1 Mos 35:19; 1 Sam 17:12; Mika 5:2.] De kom till Moabs land och stannade där.

[Första kapitlet börjar och slutar i den lilla staden Betlehem i Juda. Det är en nästan ironisk poäng att det är hungersnöd i Beit-lechem, på hebreiska ”brödhuset”. Den naturliga orsaken till hungersnöden var troligtvis flera år med torka och uteblivna skördar. Ur ett teologiskt perspektiv fanns också andliga orsaker. Israels folk hade övergett Gud och hängett sig åt avgudar, och en konsekvens av detta var att Guds beskyddande hand lämnade folket, se 3 Mos 26:18-20; 5 Mos 28:23-24.

Moab ligger öster om Döda havet, se 1 Mos 19:37; 4 Mos 31:12. Bara någon generation tidigare hade israeliterna varit i strid med Moab, se Dom 3:12. Beslutet att bege sig till Moab, och inte till sina judiska bröder öster om Jordanfloden, kan beskriva det andliga avfallet. Giftermål med moabitiska kvinnor var inte förbjudet, men ingen moabit, eller hans söner till tionde generationen, tilläts upptas i Herrens församling, se 5 Mos 23:3-6. Anledningen var folkets ursprung, incestrelationen mellan Lot och hans äldsta dotter, se 1 Mos 19:33. Vidare var det moabiterna som betalade för att Bileam skulle förbanna Israel, se 4 Mos 22:4-6.]

3 [Ganska snart efter flytten till Moab drabbades Noomi av sorg.] Noomis man Elimelech dog, och hon blev ensam kvar med sina båda söner. [Drömmen om ett bättre liv gick i spillror. Att behöva bli begravd utanför sitt hemland var en vanära och ansågs som ett straff, se 3 Mos 26:36; Amos 7:17.] 4 Sönerna gifte sig med kvinnor från Moab. Den ena hette Orpah [som betyder ”gasell”, härstammar från det hebreiska ordet för ”nacke” och ”styvnackad”, hon gifte sig med Kiljon] och den andra hette Rut [som betyder ”vänskap”, gifte sig med Machlon, se Rut 4:10]. De bodde där i omkring 10 år. 5 Så dog även både Machlon och Kiljon, och kvinnan [Noomi] blev ensam utan sina små pojkar och sin man.

[I vers 1-3 har hebreiska ordet ben för söner använts. Här används däremot jeled, som används om bebisar och små barn. Ordvalet och ordföljden förstärker tragiken. Även om hennes söner var vuxna män, var de hennes älskade små pojkar.]

Tillbaka till Betlehem

6 Noomi stod upp (bestämde sig), med sina svärdöttrar, för att vända hem från Moabs slättland. För hon hade hört i Moab att Herren (Jahveh) hade tagit sig an sitt folk och gett dem bröd (hebr. lechem). [Betlehem var återigen en ”brödstad”.] 7 Hon begav sig iväg, tillsammans med sina två svärdöttrar, från den plats hon bott på, och de vandrade på vägen tillbaka till Juda land. [En sträcka på 8 mil, tar 1-2 veckor att gå till fots.]

[De hebreiska verbformerna ”stod upp” och ”begav sig” i vers 6-7 är i feminin singular, vilket visar att det var Noomi som tog initiativet och var den drivande – svärdöttrarna följde bara med. Med tiden, under Noomis ledarskap, blir de mer involverade och ”de” (feminin plural) vandrar tillsammans mot detta mål. Hittills har det inte varit några dialoger i beskrivningen. Nu följer tre sektioner där Ruts roll blir mer och mer framträdande.]

Noomi försöker övertala svärdöttrarna

[Efter en tid, troligtvis när de närmar sig gränsen till Israel i Jordandalen, inleder Noomi en dialog.]

8 Noomi sa till sina svärdöttrar: ”Vänd om, gå hem till era mödrars hem. [Ni har följt med mig tillräckligt långt nu.] Må Herren (Jahveh) visa er nåd (kärleksfull omsorg, trofast kärlek) på samma sätt som ni har gjort mot mina döda [plural, min make och mina två söner] och mig. [Här är första gången bokens nyckelord, hebr. chesed, används. Subjektet är Herren, det är han som är nådens och den trofasta omsorgsfulla kärlekens ursprung. Se även Rut 2:20; 3:10.] 9 Må Herren (Jahveh) ge er trygghet i ett nytt hem med varsin ny make.” Sedan kysste hon dem.

De brast ut i gråt 10 och sa till henne: ”Nej, vi vill följa med dig tillbaka till ditt folk.”

Noomi gör ett andra övertalningsförsök

11 Men Noomi svarade: ”Vänd tillbaka, mina döttrar. Varför skulle ni följa med mig? [Var realistiska.] Jag kan inte längre få några söner som skulle kunna bli era män. 12 Vänd tillbaka, mina döttrar, och gå hem. Jag är för gammal för att gifta om mig. Även om jag intalade mig själv att det fanns hopp [om att få fler barn] och i natt gav mig åt en man och dessutom födde söner, 13 skulle ni då vänta på att de blev vuxna? Skulle ni förbli ogifta så länge? Nej, mina döttrar, följ inte med mig. Mitt öde är så bittert att dela [änka i ett okänt land, fattigdom], för Herrens (Jahvehs) hand har drabbat mig.”

14 Då brast de ut i gråt igen. Sedan kysste Orpah sin svärmor farväl [och begav sig tillbaka], men Rut höll sig nära (tätt intill, ordagrant ”klängde sig fast vid, var ihopklistrad med”) Noomi.

[Ruts bok används som mall när någon vill konvertera till judendomen. Vissa rabbiner avvisar den som vill konvertera flera gånger för att pröva genuiniteten i beslutet. Det finns också paralleller med hur Jesus uppmanar den som vill bli hans lärjunge att beräkna kostnaden, se Luk 14:25-33. Det är intressant att betydelsen av Orpahs namn kommer från ordet för nacke (hebr. oref) och kan förknippas med att vara styvnackad. En del kopplar ordet även till gasell/rådjur och kan då beskriva någon som är lättskrämd och springer bort. Styvnackad är ett uttryck som återkommer när Gud beskriver dem som är upproriska mot honom, se 2 Mos 33:3.]

Rut vägrar att lämna

15 Noomi sa till Rut: ”Se, din svägerska har vänt tillbaka till sitt folk och sin gud. [Moabiternas gud var Kemosh, se 1 Kung 11:33; Jer 48:46.] Följ med din svägerska tillbaka hem du också.” 16 Men Rut svarade:

______

”Försök inte övertala mig att överge dig,

att vända tillbaka, bort från dig!

För dit du går, vill jag gå,

och där du bor, där vill jag bo.

Ditt folk ska bli mitt folk,

och din Gud (Elohim) min Gud (Elohim).

17 Där du dör, där [på den platsen, i landet Israel] vill också jag dö

och där vill jag bli begraven.

Låt Herren (Jahveh) göra likadant [straffa mig hårt] och även mer,

om något annat än döden skulle skilja mig från dig.”

______

[Vi har hört Ruts och Orpahs unisona röst i vers 10, men nu för första gången talar Rut själv. Dessa ord är några av de mest välkända uttalandena i GT. De beskriver hennes mod, omsorg och trofasta kärlek på ett vackert och poetiskt sätt. Hennes svar består av tre huvuddelar: en vädjan till Noomi att inte övertala henne att ändra sig, en trefaldig kungörelse om hennes löfte till Noomi och en avslutande ed där hon kallar Gud som vittne. Strukturellt består stycket av fem tvåparsrader som formar en kiasm. Vers 16a och 17b ramar in stycket. Båda satserna sker inför ett vittne, den första inför Noomi och den sista inför Gud. I nästa steg balanseras vers 16b med 17a. Här formas en motsats mellan liv och död; där Noomi bor och lever, där vill också Rut bo och leva; och där Noomi dör, där vill också Rut dö och bli begraven. Den centrala versen, och kiasmens höjdpunkt finns i vers 16c; Israels Gud ska också bli Ruts Gud!]

18 När Noomi förstod att Rut var helt övertygad i sitt beslut att följa med henne, slutade hon att försöka övertala henne. 19 Så de två kvinnorna gick tillsammans hela vägen till Betlehem.

När de kom fram blev folket i hela staden överraskade. Kvinnorna sa: ”Kan det vara Noomi?” [I bokens epilog återkommer kvinnorna från Betlehem igen, se Rut 4:14-15.]

20 ”Kalla mig inte Noomi [”välbehag”, ”den ljuva”], utan kalla mig Mara [”den bittra”], för den Allsmäktige (Shaddaj) har låtit mycket bedrövelse drabba mig. 21 När jag lämnade hade jag allt jag kunde tänka mig [ordagrant ”jag var fylld”, hon hade man och två söner], men nu har Herren (Jahveh) låtit mig återvända tomhänt (utblottad). Varför kallar ni mig Noomi, när Herren (Jahveh) vittnat mot mig och den Allsmäktige (Shaddaj) har sänt mig sådan ondska (olycka)?” [Från Noomis perspektiv känner hon sig övergiven, vid hennes sida står dock Rut, som i slutändan kommer vara den som vänder på Noomis öde.]

22 Så Noomi och hennes svärdotter, moabitiskan Rut, återvände från Moabs land. De kom till Betlehem när kornskörden startade [på våren, omkring april månad].

[Även om vetet var mer eftertraktat än kornet, var kornet ett viktigt spannmål eftersom det var tåligare och växte på platser som var för torra för andra sädesslag. Dess tidiga skörd gjorde det till en viktig del av mattillförseln medan man väntade på att de andra grödorna skulle mogna. Kornskörden är årets första skörd. Den äger rum i april, vilket innebär att huvuddelen av Ruts berättelse sker tidigt på våren.]

2

Rut möter Boaz

1 Noomi hade en släkting på sin mans sida, en ärbar (värdig, stark, modig, inflytelserik) man i Elimelechs släkt. Hans namn var Boaz.

[Boaz namn betyder ungefär ”hos honom finns styrka”. Han finns med i Jesu släkttavla, se Matt 1:5; Luk 3:32. En av pelarna i Salomos tempel fick namnet Boaz av smeden Chiram, se 1 Kung 7:13, 21. Ordet ärbar (hebr. chayil) används om militärisk styrka, mod, skicklighet, rikedom, triumf och kraft, se Jos 1:14; Ords 12:4; 31:10-31; Ps 76:6; 118:15; 84:8. Att ordet används om Boaz, som är en bild på Messias, visar hur Jesus är en mäktig stridsman som strider för sitt folk. Ordet används även om Rut (Rut 3:11) och hur hennes kommande släktled ska bli ”mäktiga” (Rut 4:11).]

2 En dag sa moabitiskan Rut till Noomi: ”Låt mig gå ut på skördefältet. Kanske är någon vänlig nog (ger mig nåd) och låter mig få plocka ax efter sig.” [Enligt instruktionerna i Moseböckerna skulle jordägare låta fattiga, änkor och faderlösa ta del av det överblivna under skörden, se 3 Mos 19:9; 23:22; 5 Mos 24:19-22.]

Hon svarade: ”Gå du, min dotter.” 3 Då gick Rut i väg och kom till en åker och plockade där ax efter skördemännen. Det råkade falla sig så att åkermarken tillhörde Boaz, som var av Elimelechs släkt. [Från Ruts begränsade perspektiv valde hon ett slumpmässigt fält, men läsaren kan ana Guds ledning här.]

Boaz första dialog med sina arbetare

[Nu följer tre samtal som Boaz har. Det ramas in av hans samtal med sina arbetare, se vers 4-7 och 15-16. Centralt är samtalet med Rut.]

4 Just då [som av en händelse, ännu en Guds försyn] kom Boaz dit från Betlehem. [Samma dag som Rut hade varit där sedan tidig morgon, se vers 7.] Han hälsade skördemännen: ”Herren (Jahveh) vare med er!”

De svarade: ”Herren (Jahveh) välsigne dig!” [Den varma ordväxlingen visar hur Boaz är en gudfruktig man och har goda relationer till sina arbetare.]

5 Boaz frågade den tjänare (unge man) som var förman för skördemännen: ”Vem tillhör den där unga kvinnan?” [Vilken släkt tillhör hon?]

6 Tjänaren som var förman för skördemännen svarade: ”Det är en moabitisk kvinna som återvände hit tillsammans med Noomi från Moabs land. 7 Hon bad att få plocka och binda kärvar av ax efter skördemännen. Sedan hon kom hit i morse har hon varit på benen ända till nu, förutom att hon nyss vilade en liten stund i hyddan.”

Boaz dialog med Rut

8 Då sa Boaz till Rut: ”Min kära dotter! [En varm och välkomnande fras till främlingen Rut.] Gå inte bort och plocka ax på någon annan åker, stanna kvar på den här åkern och håll dig här till de kvinnliga arbetarna. 9 Se efter var de [maskulin form – skördemännen] arbetar på åkern, och följ efter dem [feminin form – de kvinnliga skördearbetarna]. [Männen skar säden, och kvinnorna gick efter och band ihop den i kärvar.] Jag har sagt till männen att låta dig vara (inte avvisa dig, inte röra vid dig). När du är törstig, så gå till vattenkrukorna och drick av det som mina tjänare (unga män) har hämtat.”

10 Rut föll ned med ansiktet mot marken och sa till honom: ”Varför är du så god och vänlig (nåderik) mot mig [ordagrant: varför hittar jag oförtjänt nåd i dina ögon], jag är ju bara en främling?”

11 Boaz svarade henne: ”Man har grundligt berättat (hebr. nagad nagad) för mig om allt du gjort för din svärmor [Noomi] sedan din make [Machlon, se Rut 4:10] dog – hur du har lämnat dina föräldrar och ditt hemland och begett dig till ett folk som du inte kände förut. 12 Herren (Jahveh) ska belöna dig för vad du gjort! Ja, låt Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), ge dig full (hel, fullkomlig – hebr. shalem) lön (återbetalning), när du nu har kommit för att söka skydd under hans vingar.”

13 Då sa Rut: ”Herre (hebr. adon), du har varit god mot mig (jag har funnit oförtjänt nåd hos dig, jag vill fortsätta att behaga dig). Du har tröstat mig (jag kan andas ut, du har lättat min börda, vänt min sorg till hopp) och talat till din tjänarinnas hjärta, trots att jag inte är som någon av dina tjänarinnor (kvinnliga arbetare – hebr. shifchah).”

14 Senare när det var dags att äta lunch sa Boaz till Rut: ”Kom nära oss, ät här med oss! Ta av brödet och doppa bitarna i vinättikan.”

Då satte hon sig ned och åt med hans skördefolk; han räckte henne rostad säd (ax). Hon åt sig mätt och fick även över.

[Att Boaz åt med sina arbetare, som Jesus med sina lärjungar, visar igen på goda relationer. Rut höll sig på avstånd, men bjöds in i måltidsgemenskapen. I Mellanöstern fyller inte måltiden bara funktionen att mätta magen, utan handlar också om gästfrihet och relationer, se 1 Mos 18:1-8. Lunchen bestod av bröd, vinättika och rostade ax.

Ordet för att ”han räckte” är ett speciellt hebreiskt ord, tsavat, som bara används här i hela Bibeln. Ordet består av tre bokstäver: tsade, bet och tet. De hebreiska piktogrammen förstärker i sammanhanget ordet ”sträcka ut” som får en djupare betydelse i perspektivet av Boaz roll som Ruts återlösare. Tecknet för tsade avbildar en fiskkrok och betyder att fånga, stark längtan, men också rättfärdighet. Bet avbildar ett hus och ett hem. Den sista bokstaven tet avbildar en hopringlad orm och kan användas i både negativ och positiv betydelse om att vara omgärdad av någon/något, vilket kan vara ett hot eller beskydd. Här sträcker Boaz ut sin egen hand med en stark längtan att föra Rut till sitt hem under hans beskydd. Det finns också en fin bild här i kopplingen mellan bokstaven tsade och rättfärdighet. Boaz är en bild på Jesus, vår återlösare, som återlöser från synden, se Jes 59:16-17, 20; Gal 4:4-5. Även ”brödet” som erbjuds har en symbolisk innebörd. Jesus kallas ”livets bröd” som bryts och erbjuds, se Joh 6:35; Luk 22:19. Att ordet tsavat bara förekommer en gång betyder att något unikt sker här. Jesus, som vill vara vår återlösare, sträcker ut sin hand och erbjuder beskydd, omsorg och frälsning. Det finns ingen annan väg till Gud, se Joh 14:6.]

Boaz andra dialog med sina arbetare

15 [Efter lunchen:] När Rut hade rest sig och gått tillbaka till arbetet, gav Boaz order till sina arbetare: ”Låt henne plocka ax mellan kärvarna. Skäm inte ut (håna och förnedra inte) henne. [De skulle inte tala nedvärderande och skymfa henne.] 16 Dra också medvetet ut strån från de kärvar som redan är bundna, och lämna dem där, så hon får plocka upp dem. Se till att ingen tillrättavisar henne för det.” [Boaz går längre än påbuden kräver för att Ruts arbete ska bli belönat.]

Rut får en rik skörd – Noomis reaktion!

17 Hon plockade ax på skördefältet ända till kvällen. När hon sedan hade klappat ut det som hon hade plockat var det ungefär en efa korn. [En efa var ett volymmått på 22-36 liter. Enligt Hes 45:11 motsvarar efan en tiondels chomer. Hebr. chamor är åsna, och en chomer var den vikt som en åsna kunde bära. Ruts skörd denna dag var stor, det rör sig om 15-25 kg korn som hon bär hem!] 18 Rut tog det med sig och gick in i staden, och hennes svärmor såg hur mycket hon samlat. Hon tog också fram och gav henne det hon hade fått över [från lunchen] sedan hon själv ätit sig mätt. 19 Hennes svärmor [Noomi] frågade henne: ”Var [i hela världen] har du plockat [allt detta] idag? Var har du arbetat? Må den som såg dig vara välsignad!” [Verben i Noomis fråga är lite märkligt placerade. Anledningen är troligtvis att författaren vill skapa en ordlek. Det inledande frågande adverbet ”var” är hebreiska eifoh som är snarlikt måttet ”efa” i vers 17. Frasen uttrycker Noomis förvåning över Ruts produktivitet, och redan innan Rut hinner svara ber Noomi ut Guds välsignelse över den mannen!] Så Rut berättade för sin svärmor var hon arbetat och sa: ”Namnet på mannen jag arbetat hos är Boaz.”

20 Noomi sa till sin sonhustru: ”Välsignad vare han av Herren (Jahveh), som inte har slutat att visa nåd (trofast kärlek, omsorg) mot både levande och döda.” [Uttrycket levande och döda syftar på hela Noomis familj. Noomi och Rut levde; Elimelech, Machlon och Kiljon var döda. I denna vers är det andra gången som bokens viktiga nyckelord chesed används, se även Rut 1:8. Ordet beskriver nåd, kärlek, omsorg, godhet, trofasthet, osv. Här är betoningen Guds trofasthet och omsorg om Noomis familj.]

Noomi sa också till henne: ”Den mannen är en nära släkting till oss; han är en av våra återlösare (beskyddare).”

[Enligt judisk tradition var Boaz Elimelechs brorson, och därför kusin med Ruts avlidne man Machlon. Boaz far var alltså bror med Noomis avlidne man Elimelech. Återlösare (hebr. gaal) är en nära släkting som har extra juridisk omsorg för sina anhöriga. Kan i viss mån jämföras lite med en fadder. De tre frivilliga åtagandena för en återlösare var:

1. Om hans äldre bror dör barnlös ska han gifta sig med hans hustru, se 5 Mos 25:5-10. Dessa äktenskap kallas leviratäktenskap, från det latinska ordet levir, som betyder svåger. I ett samhälle där änkan annars skulle tvingats ut i tiggeri garanterar det hennes försörjning och bevarar den avlidne mannens namn. Seden fanns redan före Moseböckernas undervisning, se 1 Mos 38:8. I Israel var det extra viktigt att det fanns arvingar i alla familjer så att Israels folk kunde fortsätta att besitta landet som Gud gett dem. I första hand var det äldste sonen som ärvde, men även döttrarna kunde få ärva just för att bevara landet Israel hos de judiska familjerna. Tselofchads döttrar är ett sådant exempel, se 4 Mos 27:1-10.

2. Återlösa mark som en släkting tvingats sälja, se 3 Mos 25:35.

3. Hämnas en mördad släkting, se 4 Mos 35:19.]

21 Moabitiskan Rut sa: ”Han sa även till mig att hålla mig nära hans arbetare ända tills hela skörden är bärgad.”

22 Noomi sa då till sin sonhustru: ”Ja, det är bra, min dotter, att du är med hans kvinnliga arbetare. Om du arbetar på något annat skördefält, kan någon skada (antasta) dig.” 23 Så Rut fortsatte att arbeta nära Boaz kvinnliga arbetare. Hon plockade ax ända tills kornskörden [april/maj] och veteskörden [juni/juli] var över. Hela denna period [ca 3 månader – från slutet på mars till början av juli] bodde hon hos sin svärmor [Noomi].

3

Noomis plan

[Efter att skörden hade bärgats var det dags att tröska kornet och vetet för att skilja agnarna från säden. Det skedde under den torra perioden i senare delen av maj och i juni. Tröskplatsen låg vanligtvis på en öppen plats utsatt för vinden. Ytan var stenlagd eller hårt stampad, ofta som en cirkel upp till 15 meter i diameter. Kärvarna av korn eller vete löstes upp och breddes ut på några decimeters höjd. På mindre tröskplatser klappade man ut kornen för hand genom att slå med en stav, se Rut 2:17. På större tröskplatser använde man djur som fick trampa runt och krossa kornen, se 5 Mos 25:4. Ibland användes tröskslädar, se Jes 41:15.

Nästa steg i processen var att skilja sädeskornen från agnarna. Under kvällsbrisen kastades blandningen upp med hjälp av en skovel eller gaffel. Vinden blåste då de lättare agnarna och halmen åt sidan, medan kornen föll ner igen på tröskplatsen. När kornen sedan hade sållats, rensats från småsten och skräp, var de klara att malas eller lagras, se Amos 9:9; Luk 22:31.

Händelserna här i kapitel 3 utspelar sig troligtvis i juni när skörden är över. Det har gått en till två månader sedan händelserna i kapitel 2 och kornskörden håller på att tröskas, se Rut 3:2. Rut är inte längre på fälten utan hemma hos Noomi på dagarna. En dag tar Noomi upp ett ämne som vi förstår att hon har funderat på en längre tid. Hon har också tänkt ut en plan.]

1 Noomi, Ruts svärmoder, sa till henne: ”Min dotter, det är mitt ansvar att se till att du kan få ro [ett tryggt hem och en god make], så det går väl för dig (så du får ett gott liv). 2 Boaz är vår släkting, du har varit med hans kvinnliga arbetare. I kväll kommer han att tröska korn på tröskplatsen. 3 Tvätta dig, smörj dig [med välluktande olja] och klä dig [lägg bort dina sorgekläder].

[Här används det generella ordet för kläder (hebr. simlah). Samma ordningsföljd med att ”tvätta, smörja och klä sig” finns i 2 Sam 12:20 där David avbryter en tid av sorg. Det finns även en parallell med Guds handlande med Jerusalem, där Gud breder ut sin mantel, tvättar, smörjer och klär sin blivande brud, se Hes 16:8-14. Noomi uppmanar nu troligtvis Rut att byta ut sina sorgekläder till vanliga kläder, och troligtvis också att ta på sin finaste klänning. Vi vet inte hur länge Rut bar sorgekläder, men i exemplet med Tamar rör det sig om många år, se 1 Mos 38:14, 19. Om så är fallet hade hon sorgekläder när hon arbetade på fältet. Det kan förklara varför Boaz inte gjort någon ansats att uppfylla sin roll som återlösare, utan väntar på att hon ska vara redo.]

Gå sedan ner till tröskplatsen [utanför Betlehem], men [var försiktig] låt honom inte se dig innan han avslutat sin måltid (ätit och druckit). 4 Se var han går och lägger sig för att sova. När han ligger ner, gå och lyft manteln av hans fötter och lägg dig där. Han kommer sedan att berätta vad du ska göra.”

5 Rut svarade Noomi: ”Allt vad du säger ska jag göra.”

[Tröskplatsen låg oftast utanför de städer som var skyddade av murar. För att vakta kornet och vetet som höll på att tröskas, sov arbetarna på plats. Författaren använder ord som är dubbeltydiga, att en kvinna ska ta på sig parfym och lägga sig hos en man på natten kan te sig märkligt för en nutida läsare. Saken blir inte bättre av att Rut är en moabit, hennes släkt härstammar från Lots äldsta dotter som hade ett incestförhållande med sin far efter att han ”ätit och druckit”, se 1 Mos 19:30-38. Författaren leder läsaren medvetet till att nästan förvänta sig att Rut ska följa Tamars exempel i 1 Mos 38:13-16, vilken i en liknande situation säljer sig som en prostituerad. Ord och uttryck kan tolkas sexuellt, men behöver inte göra det. Istället visar texten på Boaz och Ruts höga moral och goda karaktär, något som också har byggts upp i bokens första två kapitel, och även här, se vers 11. Detta tillsammans med detaljer som mantelfliken, se vers 9, och den judiska chalitzah-seden, där mannens fot och sko har en viktig roll, se Rut 4:7, visar hur hela händelsen handlar om hur Rut följer den judiska seden för att visa att hon är redo att gifta sig, om Boaz vill det.]

Rut besöker tröskplatsen

6 Rut gick ner till tröskplatsen och gjorde allt som hennes svärmor hade instruerat henne. 7 När Boaz hade ätit och var mätt och belåten lade han sig för att sova längst bort vid sädeshögen [på andra sidan från Ruts perspektiv]. [Även hans arbetare sov där vid tröskplatsen.] Då smög hon fram och avtäckte hans fötter och lade sig där. 8 Mitt i natten skakade (ryckte) han till [det var kanske kyligt] och rörde på sig. Då såg han en kvinna som låg vid hans fötter!

9 Han frågade: ”Vem är du?”

Hon svarade: ”Jag är Rut, din tjänarinna. Bred ut din mantelflik (vinge – hebr. kanaf) över din tjänarinna [gift dig med mig, se Hes 16:8], för du är min återlösare.”

[Här använder Rut termen amah för tjänarinna, ordet har en högre rang än shifchah, det ord som Rut använder om sig själv i Rut 2:13. När Noomi nu skickar henne till Boaz för att fråga om giftermål är hon medveten om Boaz ansvar som en nära släkting till hennes avlidna man. Hon utmanar honom att fullfölja sin skyldighet. Som alla judar bar Boaz tofsar i de fyra hörnen på sin yttermantel. Tofsarna (hebr. tsitsit) var alltid synliga för att påminna om de 613 buden i Torah, se 4 Mos 15:38-39. Hörntofsen är också en symbol på makt och auktoritet, se 1 Sam 24:1-7; Matt 9:20-21. Samma ord för mantelflik (hebr. kanaf) används i Mal 4:2 där det står att ”rättfärdighetens sol”, som syftar på den kommande Messias, ”ska gå upp med läkedom under sina vingar”.

Denna vers är en av bokens dramatiska höjdpunkter. Kommer Boaz att bejaka eller avfärda henne? Nästa vers är lugnande, välsignelsen som han ber liknar den Noomi bad över honom tidigare, se Rut 2:20.]

10 Då sa Boaz: ”Välsignad är du av Herren (Jahveh), min dotter! Nu har du visat ännu större nåd (trohet) än förut genom att inte springa efter unga män, vare sig fattiga eller rika. [För tredje gången förekommer det hebreiska nyckelordet chesed, se Rut 1:8; 2:20. Här framkommer ännu en nyans där nåden är frimodig och vågar ta initiativ till en fördjupad kärlek.] 11 Så var nu inte rädd, min dotter. Allt vad du säger vill jag göra för dig. [Nu är rollerna omvända, Boaz blir Ruts tjänare! Här finns också en bild på hur Jesus blir vår tjänare, se Mark 10:45; Joh 13:4-5; Fil 2:5-8.] Alla i stadsporten [där de äldste möttes, och beslut togs] vet att du är en ärbar (värdig, stark, modig, inflytelserik) kvinna. [Samma ord för någon som ärbar och stark tillskrivs både Boaz, Rut och deras framtida släkt, se Rut 2:1; 4:11.] 12 Det är sant att jag är din återlösare. Men det finns [ju] en annan återlösare som är närmare [släkt med din avlidne man och svärfar Elimelech] än jag. 13 Var kvar här i natt. [På nytt är författaren noga med ord så att det inte kan missuppfattas. Istället för ”ligg här” väljs ordet ”var här”, samma ord som används när Rut säger att hon vill vara varhelst Noomi är, jfr Rut 1:16; 4:13.] I morgon på morgonen [på en gång] ska jag ge honom möjlighet att få agera som återlösare [och gifta sig med dig]. Om han vill det så får han göra det, men om han inte vill så lovar jag så sant Herren (Jahveh) lever att göra det. Var kvar här tills det blir morgon. [Det är inte tryggt för dig att bege dig iväg nu mitt i natten.]”

14 Så Rut låg kvar vid hans fötter ända till tidig morgon. Hon steg upp tidigt före gryningen, innan folk kunde känna igen varandra, för Boaz hade sagt till henne: ”Låt det inte bli känt att det kom en kvinna hit till tröskplatsen.” [Boaz är mån om att behålla Ruts anseende som en ärbar kvinna, så ingen skulle tro att hon var en prostituerad som varit där.]

15 Han sa: ”Ge mig sjalen du har på dig, sträck ut den.”

Så hon höll fram den. Han mätte upp sex mått korn i den och lade den på henne [på ryggen eller huvudet och sände iväg henne]. Sedan gick han in i staden.

[Vissa senare manuskript har ”hon gick” istället för ”han gick”, men den hebreiska texten indikerar att efter att Rut har gått, beger sig Boaz in till staden på en gång. Det förstärker hur han tar tag i situationen på en gång och vill lösa den. Måttenheten anges inte, men i Rut 2:17 var enheten en efa. Om det är samma mått här motsvarar sex efa-mått totalt omkring 100 kg, vilket är för mycket för att bära hem. Nästa mått i storleksordning är sea-måttet, men det är tveksamt om tyget kunde hålla 30 kg som sex sea-mått motsvarar. Ett mer rimligt mått är i så fall en omer, som är en tiondels efa. Sex sådana mått motsvarar 8-13 kg. Eftersom måttet inte specificeras kanske sex mått syftar på ett mått med båda händerna kupade, eller av något mindre kärl som fanns där för att skopa upp kornet. Läsaren får inte reda på varför Boaz ger henne denna gåva. Det är först om några verser i Ruts konversation med sin svärmor Noomi som vi får fler detaljer från Boaz och Ruts konversation.]

16 När Rut kom tillbaka till sin svärmor frågade Noomi: ”Vem är du, min dotter?” [Frågan bottnar i Ruts identitet, samma fras ”vem är du” finns i vers 6 där Rut kallar sig Boaz tjänarinna. Noomi undrar om planen fungerat, är hon fortfarande moabitiskan Rut eller Boaz framtida fru?] Då berättade hon allt vad mannen hade gjort mot henne. 17 Hon sa också: ”Han gav mig också dessa sex mått korn, för han sa: ’Gå inte tomhänt hem till din svärmor.’ ”

[Samma ord för ”tomhänt” används i Rut 1:21 där Noomi klagar att Gud lämnat henne tomhänt. Boaz roll som återlösare gällde via Noomis man Elimelech, se Rut 2:1. Noomi är inkluderad i denna återlösning och har nu hopp om en trygg framtid.

Gåvan kan ha fungerat som en handpenning vid en förlovning, hebr. mohar. Att det just var sex mått kan också anspela på de sex dagar som Gud använde för att skapa innan han vilade på sabbaten. Boaz kommer inte att vila förrän uppdraget är slutfört. Oavsett så ger denna handling Noomi förvissning om att Boaz tar rollen att återlösa dem på allvar. Därför kan Noomi svara som hon gör i nästa vers och lugnt vänta ut det som kommer att ske. Här finns även en koppling till den helige Ande som är ett förskott som garanterar vårt arv, se Ef 1:14. Den helige Ande kan också anas i den icke namngivne tjänaren som presenterar Rut för Boaz, se Rut 2:5-6. Även förskottsbetalningen med sex mått korn för tankarna till pingstdagen och högtiden shavuot, se 2 Mos 34:22; Apg 2:1-3.]

18 Noomi svarade: ”Sitt här [var lugn, vänta här hos mig] min dotter, tills du ser hur allting går, för den mannen kommer inte unna sig någon vila innan han ordnat med detta idag.”

4

Boaz återlöser Rut

[Kapitel 4 inleds med en ovanlig hebreisk ordföljd där subjektet kommer först. Det signalerar en ny scen i dramat. Genom att inleda med Boaz namn förstärks fokus på honom och hur han är den som tar initiativet att återlösa Noomi och Rut.]

1 Boaz gick upp till stadsporten [stadens centrum för affärer, socialt umgänge och rättslig prövning] och satte sig där.

[Rent topografiskt ligger Betlehem på en höjd och Boaz går upp dit; jämför med hur Rut går ”ner” till tröskplatsen, se Rut 3:3, 6. Uttrycket ”upp till porten” är också ett idiomatiskt uttryck som motsvarar ”att ta upp ett ärende i en domstol”. Normalt skulle den som varit ute på fältet gått in genom porten och vidare till sitt hem inne i staden. Det gör inte Boaz, han är fast besluten att ta sig an Noomis och Ruts sak på en gång på morgonen och stannar i porten. I det antika Israel avgjordes rättsbeslut i stadens port tidigt på morgonen, se 2 Sam 15:2; Jer 21:12; Ps 101:8; Sef 3:5.]

Just då [som av en händelse, ännu en Guds försyn, samma ord som i Rut 2:4] kom den återlösare som Boaz talat om [nämnt för Rut] förbi. Boaz sa till honom: ”Du den där (min anonyme herre utan namn), kom, slå dig ner här!”

[Frasen ”du den där”, hebreiskans peloni almoni, är svåröversatt. Ett liknande uttryck är NN, från latinets nomen nescio som betyder ”jag vet inte namnet”. 1 Sam 21:2 och 2 Kung 6:8 översätts uttrycket ”på den och den” platsen för att benämna platser utan att för den skull avslöja exakta positioner. Varför väljer författaren, som annars är noga med namn i berättelsen, att använda detta uttryck? Troligtvis är det ett effektfullt sätt att visa hur han som inte ville föra vidare Elimelechs namn, inte själv namnges i berättelsen. På samma sätt som Orpah fungerar som en kontrast till Rut är denna icke namngivna man en kontrast till Boaz.]

Så han satte sig ned. 2 Boaz samlade tio av stadens äldste och sa till dem: ”Sätt er här.” och de satte sig.

3 Sedan sa han till återlösaren: ”Den åkermark som tillhörde vår släkting (broder, halvbror) Elimelech överlåter nu Noomi nyttjanderätten för, hon som kom tillbaka till oss från Moab. 4 Därför tänkte jag underrätta dig och säga: Förvärva det inför dem som sitter här och de äldste av mitt folk. Vill du återlösa det, så återlös; men vill du inte återlösa, så berätta det för mig så jag vet det, för ingen annan än du har rätt att återlösa det, och jag är efter dig.”

[Drygt tio år tidigare hade Elimelech och Noomi flyttat från Betlehem till Moab på grund av svält, se Rut 1:1, 4. Innan familjen tog ett sådant drastiskt beslut, som också var fyllt av skam, hade Elimelech säkert gjort allt för att rädda situationen. Troligen hade han sålt sin åkermark till någon utanför familjen, se 3 Mos 25:30. Under svälttider stod åkermark inte högt i kurs, så de ekonomiska svårigheterna fortsatte. Han stod då inför två val: Sälja sig själv som slav, se 3 Mos 25:47-55, eller flytta någonstans där det fanns mat. Han valde det sistnämnda och flyttade till Moab. Det hebreiska ordet machar i vers 3 översätts ibland ”sälja”, men har också betydelsen att ”överlämna”. I sammanhanget här är det Noomi som överlämnar nyttjanderätten och ger tillåtelse för deras återlösare att köpa tillbaka den mark som hennes man Elimelech hade sålt. Enligt Moses undervisning säljs aldrig mark permanent eftersom den tillhör Gud, se 3 Mos 25:23. Någon i släkten kunde alltid köpa tillbaka marken. Vart 50:e år, då det var jubelår, återgår marken till den ursprungliga familjen, se 3 Mos 25:28.]

Han svarade: ”Jag vill återlösa det.”

5 Sedan förklarade Boaz [att situationen är komplex och att det finns mer åtaganden]: ”Den dag du förvärvar åkermarken från Noomi, måste du också förvärva [gifta dig med] moabitiskan Rut, vår döda släktings fru. [Det är då ditt ansvar att se till att hon får barn.] Det för att hennes avlidne mans namn (ära, minne) ska bli bevarat på arvslotten.”

[Det sista uttrycket är ett citat från 5 Mos 25:7 som just talar om leviratäktenskap. Rent tekniskt sett finns det dock inget i denna stadga som tvingade varken Boaz eller den närmsta inte namngivna återlösaren att gifta sig med Rut. Situationen blottlade dock återlösarens motiv och hjärta. På nytt beskrivs nåden (hebr. chesed). Boaz var beredd att ta ett steg i kärlek, längre än vad föreskrifterna krävde. Frågan är om den närmsta återlösaren var villig att göra det?]

6 Återlösaren svarade: ”Då kan jag inte återlösa, jag vill inte sätta mitt eget arv på spel. Ta du min rätt att återlösa, för jag kan inte göra det.”

[Anledningen till att återlösaren tackar nej kan vara att han redan är gift, eller är änkeman. Fler barn skulle minska arvet till hans barn och hans släkt. En annan anledning kan vara Ruts nationalitet. Det kan vara ordet i 5 Mos 23:3-6 som vägde tyngre än omtanken om Noomi och Rut.]

7 [Nu kommer en förklarande not för läsaren inför vers 8:]

Men vad gällde inlösen (återlösning) och ägarbyte i forna tider [fanns en sed] i Israel: för att stadfästa (fastställa, ratificera) något (hela saken/uppgörelsen) [allt som man muntligt hade kommit överens om] tog (drog) en man [den ena parten] av sig sin sandal (sko) och gav den åt den andre och detta gällde som bekräftelse [därmed blev transaktionen bindande och intygad av/bekräftad inför vittnen] i Israel.

[Seden med en sko kan jämföras med vår tids husaffär där ett kontrakt skrivs under och den nya ägaren får nycklarna till huset. Den som räckte över sin lädersko, överlämnade rätten till köparen att trampa på marken som han just tagit över. Här finns även en koppling till chalitzah-ceremonin (hebr. chalitzah betyder ”ta bort” och beskrivs i 5 Mos 25:5-10). Ett leviratäktenskap var frivilligt, se vers 5. Om den närmsta släktingen inte ville uppfylla sitt uppdrag kunde kvinnan gå upp till porten och ta upp sitt fall. De äldste kallade då på återlösaren som öppet fick säga att han inte ville ta på sig det ansvaret. Som en följd av detta löstes kvinnan och hon blev fri att gifta om sig med vem hon ville. Än idag sker 10-20 sådana ceremonier i Israel varje år. Synagogan använder en speciell chalitzah-sko som mannen får ta på sig. Under ceremonin tar kvinnan av honom skon, kastar iväg den och spottar i marken. Ganska tidigt i den judiska historien blev chalitzah att föredra framför leviratäktenskap och har sedan dess varit normen inom judendomen.]

8 Så återlösaren sa till Boaz: ”Förvärva den du.” Och han tog av sig sin sandal.

9 Då sa Boaz till de äldste och allt folket [som fanns där på torget]: ”Ni är mina vittnen (hebr. edim) idag. Jag har förvärvat (köpt) från Noomi allt som har tillhört Elimelech och det som tillhört Kiljon och Machlon. 10 Jag har också förvärvat (tagit ansvar för) Rut, kvinnan från Moab som var gift med Machlon. Hon blir min fru. Jag gör detta för att hennes avlidne makes arvedel ska stanna kvar inom familjen, så att hans namn blir ihågkommet bland hans släktingar och vid porten till hans stad. Ni är alla här i dag vittnen till detta.”

11 Allt folket vid porten och de äldste sa:

______

”Vi är vittnen! [Eftersom biblisk hebreiska inte har ett ord för ja, svarar folket med att återupprepa Boaz sista ord edim, vi är vittnen! Se även 1 Mos 29:5-6; 2 Sam 12:19. På modern hebreiska finns ordet ken som betyder ja.]

Må Herren (Jahveh) göra den kvinna som nu går in i ditt hus [hem här i Betlehem] lik Rakel och Leah, de två kvinnor som byggt upp Israels hus. [Jakob, som Gud senare gav namnet Israel, födde tolv söner genom dem och deras bihustrur, se 1 Mos 29:31-30:24.]

Må du bli mäktig (ärbar, stark, segerrik, framgångsrik) [jfr Rut 2:1; 3:11]

i området Efratah [området kring Betlehem]

och ditt namn bli vida känt (ordagrant ’namnge en person’)

i Betlehem. [Mika 5:2; Matt 2:1, 5]

12 Må ditt hus (din familj) bli som Perets [Boaz förfader, se vers 18], som Tamar födde åt Juda [genom just ett leviratäktenskap], genom det barn (den säd) som Herren (Jahveh) ska ge dig genom denna unga kvinna.”

______

[Stycket är väl strukturerat som en kiasm med en central vers där det profeteras att staden Betlehem i regionen Efratah ska ha en viktig roll i framtiden. Här ska en son födas vars namn ska bli högt ärat, se Mika 5:2; Matt 2:1, 5! Stycket ramas in av två kvinnor i vers 11, Rakel och Leah, och Tamar och Rut i vers 12.

Judas och Tamars berättelse återfinns i 1 Mos 38. Den gemensamma nämnaren med Boaz och Rut är leviratäktenskapet, dock är Judas karaktär milsvid från Boaz. Perets mor var Tamar och är ett exempel på en familj som inte fullföljde leviratäktenskapet på det sätt som det var tänkt. Tamar var först gift med Judas äldsta son Er, men han var en ond man och dog innan de fått några barn, se 1 Mos 38:6-7. Juda beordrar sin andra son Onan (hebr. Ónan) att ge Tamar en son, just enligt leviratäktenskapets regler. Onan är dock som sin bror också ond och utnyttjar Tamar sexuellt, men tar inte på sig ansvaret att ge henne en son. När han också dör vågar inte Juda ge sin tredje, sista och yngsta, son Shela till Tamar. Juda struntar i sin svärdotter Tamar, ljuger för henne och skickar hem henne till hennes familj. Han borde tagit ansvar och frigjort Tamar så hon kunde gifta sig med någon annan genom en chalitzah-ceremoni, se 5 Mos 25:5-10. När Tamar inser att hon har blivit lurad tar hon saken i egna händer och klär ut sig till en prostituerad och får barn genom sin svärfar Juda, se 1 Mos 38.

Det finns även en annan koppling till detta kapitel i Första Moseboken. I den hebreiska texten, med 49 bokstävers intervall, kan man läsa ut namnen Boaz, Rut, Oved, Jishaj och David i 1 Mos 38:11-28. De fem namn som leder upp till David i släkttavlan i avslutningen i Ruts bok, se Rut 4:21-22, återfinns alltså i exakt rätt ordning med 7 x 7 bokstävers intervall i just det stycket som handlar om Perets, fem släktled före Boaz. Man måste vara lite försiktig med bibelkoder, men det är ändå ett märkligt sammanträffande som pekar på att Bibeln är en gudomligt inspirerad bok.]

Noomi får ett barnbarn

13 Boaz tog Rut till sig, och hon blev hans hustru. Han gick in till henne, och Herren (Jahveh) tillät henne att bli gravid och hon födde en son. 14 Då sa kvinnorna [i Betlehem] till Noomi: ”Lova (prisa) Herren (Jahveh), som i dag har gjort så att det inte saknas en återlösare [syftar nu på barnet]! Må hans namn bli ärat i Israel! 15 Han ska ge dig nytt liv och försörja dig på din ålderdom (ordagrant ”gråa hår”). Det är ju din sonhustru som har fött honom, hon som älskar dig och är mer för dig än sju söner.”

[Talet sju står för fullkomlighet, se 1 Sam 2:5. Uttrycket återspeglar också den dåtida uppfattningen om den ideala judiska familjen med sju söner. Att Rut nu på en gång blir gravid och föder en son är också anmärkningsvärt. Rut hade ju varit gift med Machlon i tio år utan att kunna få något barn, se Rut 1:4. Även här blir Guds försyn och omsorg tydlig.]

16 Noomi tog barnet och höll honom i sina armar (lade honom i sin famn) och blev den som vårdade (skötte om) honom. 17 Grannkvinnorna namngav [bekräftade och bevittnade namngivningen av] pojken genom att säga: ”En son har fötts till Noomi!” De gav honom namnet Oved [betyder ”en som tjänar”]. Han blev far till Jishaj, Davids far.

[Den hebreiska bokstaven bet uttalas antingen ”b” eller ”v” beroende på placering i ordet. Inleder bet ordet uttalas det oftast ”b”, annars ”v”. Ruts sons namn stavas Obed men uttalas ”Oved” och translittereras oftast så. Det hebreiska namnet på Davids far är Jishaj, men andra vanliga former är Isai eller Ishai; det engelska namnet är Jesse.

Det finns en fin balans i boken. Slutsatsen, vers 13-17, har 71 hebreiska ord, exakt lika många som inledningen, vers 1-5. Inledningen fokuserar på Noomis tomhet och slutsatsen på hennes fullhet!]

Avslutande släkttavla

[Nu följer en släkttavla med tio namn som avslutas med David som är central i den messianska släkttavlan.]

18 Detta är Perets [vars mor var Tamar, som nekades ett leviratäktenskap, se kommentar i vers 12] fortsatta historia (hans genealogi/släkttavla – hebr. toledot):

Perets blev far till Chetsron [4 Mos 26:21],

19 Chetsron [blev far] till Ram,

Ram [blev far] till Amminadav,

20 Amminadav [blev far] till Nachshon,

Nachshon [blev far] till Salmah (Salmon).

[Salmah och Salmon i nästa vers är samma person. I NT används den grekiska varianten Salmon i Matt 1:4-5 (i 1 Krön 2:11 används Salma). Namnet betyder att täcka eller en klädnad. Ordets rot är nära besläktad med ordet shalom som betyder frid. Salmon gifte sig med Rahab (hebr. Rachav), en hedning från Jeriko, se Jos 2, ca 1400 f.Kr.]

21 Salmon [blev förfader] till Boaz [som gifte sig med Rut, ca 1120 f.Kr.],

Boaz [blev far] till Oved [född ca 1120 f.Kr.],

22 Oved [blev far] till Jishaj [född ca 1080 f.Kr.]

och Jishaj [blev far] till David [född ca 1040 f.Kr.].

[Höjdpunkten i släkttavlan är det sista namnet David, se Matt 1:3-6; Luk 3:31-33.

Mellan Salmon och David är troligtvis inte alla släktled med. Josua intar Jeriko omkring 1400 f.Kr. och David föds omkring 1040 f.Kr. Mellan dessa händelser är det alltså 360 år, men bara tre personer nämns. Om det inte saknas några led måste Boaz, Oved och Jishaj alla varit över 120 år när de födde sina söner, vilket inte är troligt då livslängden vid den här tiden var 70-80 år. Början och slutet på släkttavlan finns beskriven i andra böcker. Glappet är därför antingen mellan Salmon och Boaz, eller mellan Oved och Jishaj. Eftersom vi har flera detaljer kring Oved och Boaz, hur Noomi höll honom i sin famn och alla kvinnor i staden bevittnar händelsen i Rut 4:13-17, är det högst sannolikt att Oved är Boaz och Ruts son. Slutsatsen blir att glappet måste vara mellan Salmon, som levde under Josuas tid, och Boaz som levde då händelserna i denna bok utspelade sig.

Genom att jämföra med uppteckningen av levitiska präster från samma tidsintervall kan vi se att det måste ha varit fler släktled, se 1 Krön 6:4-8. Det är 9 generationer mellan Elazar, som var präst under Salmons och Rahabs tid, och Tsadoq, som var präst på Davids tid. Senare i samma kapitel finns en uppteckning av tempelmusiker med 18 generationer från Korach, en generation före Josua, till Heman på Davids tid, se 1 Krön 6:33-37; 2 Mos 6:16-27; 1 Krön 15:16-27. Salmon är alltså Boaz förfader och däremellan är det 5-12 släktled som inte tecknas upp här.

Att det saknas släktled är inte konstigt och visar inte på att det är felaktigheter i Bibeln. Både det hebreiska och det grekiska ordet för ”far” kan också betyda ”förfader” eller ”släkting”. Beroende på författarens syfte är det vanligt att ibland hoppa över några led för att visa på det övergripande släktskapet. Här är målet att visa hur Perets är släkt via Boaz till David. Ett annat exempel är Matteus som ibland hoppar över några led för att få en litterär symmetri med 3 grupper med 14 generationer i varje grupp, se Matt 1:1-17.]

1 Samuel

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1 Samuel

Inledning

Från början var första och andra Samuelsboken en bok. Boken handlar om Davids liv, och visar på att David var en man efter Guds hjärta och det rätta valet för Israels tron. Boken är uppbyggd av flera sektioner som var och en fokuserar på en era i Davids liv. Det finns olika sätt att se på strukturen men ser man första och andra boken som en helhet så framträder sju sektioner:

1. Samuels födelse och styre (1 Sam 1-7)

2. Sauls styre och felsteg (1 Sam 8-15)

3. David i Sauls kungahus (1 Sam 16-20)

4. David som en politisk flykting (1 Sam 21-31)

5. David som kung över Israel – vänlighet mot Sauls familj (2 Sam 1-8)

6. Davids misstag och ödesdigra konsekvenser (2 Sam 9-20)

7. Davids sista år – Salomo tar vid (2 Sam 21-24 och 1 Kung 1-2)

Berör tidsperioden: 1070 – 970 f.Kr.

Samuels födelse fram till Davids sista tal i 2 Sam 23:1-7

Skrivet: ca 970 f.Kr.

Författare: Enligt judisk tradition Samuel fram till hans död i 1 Sam 25, resten av Gad och Nathan.

1

Samuels födelse och styre

Introduktion

1 Det fanns en man från Ramatajim-Tsofim, från Efraims bergsbygd, och hans namn var Elkana [betyder: ”Gud har skapat”],

Jerochams son,

Elihos son [Eliel, se 1 Krön 6:34],

Tochos son [Toah, se 1 Krön 6:34],

Tsofs son,

en efraimit.

[Ramatajim betyder ”två kullar” och Ramatajim-Tsofim tros vara Arimatea, 25 km väster om Shilo. Senare nämns att Samuels hemstad är Rama, se vers 19.]

2 Och han hade två fruar, den ena hette Hannah [hebr. Channah, från hebr. chanan som betyder nåd] och den andra hette Penina [betyder: ”juvel”], och Penina hade barn men Hannah hade inga barn.

[Den förste polygamisten som nämns i Bibeln är Lemech (i den sjätte generationen från Adam och en ättling till brodermördaren Kain) som skröt över att ha dödat en människa, se 1 Mos 4:19-24. Guds grundplan var en man och en kvinna i ett äktenskap, se 1 Mos 2:24; Mark 10:2-9; Ef 5:22-23; 1 Tim 3:2; Tit 1:6. En kung ska inte ta många fruar, se 5 Mos 17:14-20; 1 Kung 11:3-4. Även om Bibeln inte säger ”det var fel” vid varje tillfälle, så visar varje exempel på den avundsjuka och alla de problem som polygami för med sig, se 1 Mos 16:3; 2 Sam 12:10.]

3 Och denne man [Elkana] gick upp, ut från sin stad år efter år (ordagrant: från dagar till dagar) [dvs. varje Herrens (Jahvehs) bestämda dagar – de tre årliga Herrens (Jahvehs) högtider], för att tillbe och offra till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) i Shilo [1,5 mil norr om Betel, se Jos 18:1]. Elis två söner Chofni och Pinchas var präster till Herren (Jahveh) där.

[Här är första gången Guds namn Herren Sebaot används. Jahveh är Guds personliga namn. Sebaot är den feminina formen av det hebreiska ordet Tsava, som betyder armé, strid eller krig. I kombinationen av dessa två namn beskrivs en allsmäktig och i allt kraftfull och mäktig Gud.]

4 Och det hände en dag när Elkana offrade att han gav till sin hustru Penina och till alla hennes söner och hennes döttrar delar (portioner av offret), 5 men till Hannah (hebr. Channah) gav han en dubbel del, för han älskade Hannah, men Herren (Jahveh) hade stängt hennes livmoder.

[Hebreiskan är ordagrant: ”en del av de två ansiktena (näsborrarna)”, vilket kan tolkas som mat för två personer, eller att hon bara fick en del, och det upprörde Elkana. Den grekiska översättningen har ”bara en enda”. Det beror på hur man tolkar ”ansikte” som här är i dual-form. Antingen två personer, eller ilska och vrede. I detta fall verkar ändå dubbel portion passa bäst in i sammanhanget.]

6 Och hennes rival (hebr. sarah; från ordet för fiende) retades smärtsamt och gjorde henne orolig eftersom Herren (Jahveh) hade stängt hennes livmoder. 7 Och han gjorde så år efter år [här står det år till skillnad från vers 3 som har dagar] när hon gick upp till Herrens (Jahvehs) hus så retade hon henne, därför grät hon och kunde inte äta. 8 Och Elkana sa till henne: ”Hannah, varför gråter du? Och varför äter du inte? Och varför sörjer ditt hjärta? Är inte jag bättre för dig än tio söner?” 9 Hannah reste sig efter att de hade ätit i Shilo och efter att de hade druckit. Nu satt prästen Eli på sin stol [säte; ett tecken på hans ämbete] vid dörrposten vid Herrens (Jahvehs) byggnad (palats, tempel – hebr. hechal).

10 Och hennes själ var bitter (sörjde, var i djup nöd) och hon bad till Herren (Jahveh) och grät av smärta. 11 Och hon gav ett löfte [som hennes man Elkana också var med på, se 4 Mos 30:8] och sa: ”Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), om du verkligen vill se på din tjänarinnas lidande och komma ihåg mig och inte glömma bort din tjänarinna, men vill ge din tjänarinna en son, då ska jag ge honom till Herren (Jahveh) för hela hans liv, och ingen rakkniv ska komma på hans huvud.” [Han ska bli en Guds nasir, se 4 Mos 6:1-21.]

12 Och det hände när hon bad länge till Herren (Jahveh) att Eli såg (ordagrant vaktade) hennes mun. 13 Men Hannah talade i sitt hjärta, hennes läppar rörde sig bara, men hennes röst hördes inte, därför tänkte Eli att hon var berusad, 14 och han sa till henne: ”Hur länge ska du vara (bete dig som en) berusad? Gör dig av med ditt vin.”

15 Men Hannah svarade och sa: ”Nej, min herre, jag är en kvinna med en djupt bedrövad ande, jag har inte druckit vin och inga starka drycker, men utgjutit min själ inför Herren (Jahveh). 16 Räkna inte din tjänarinna för en usel kvinna (dotter av Balial – ”Satans dotter”) för hela tiden har jag talat ur min stora ångest och oro.” [Balial betyder ordagrant ”den värdelöse”, men är även ett judiskt namn på Satan.]

17 Då svarade Eli och sa: ”Gå i frid (shalom). Israels Gud (Elohim) ska ge dig vad du frågat (bett) honom om.”

18 Och hon sa: ”Låt din tjänarinna finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon.” Så gick kvinnan sin väg och åt, och hennes ansiktsuttryck var inte längre sorgset.

19 Och de steg upp tidigt på morgonen och tillbad inför Herrens (Jahvehs) ansikte och återvände och kom till sitt hem i Rama, och Elkana kände (hade samlag med) sin hustru Hannah och Herren (Jahveh) kom ihåg henne. 20 Och det hände när tiden kom att Hannah var gravid och födde en son, och hon gav honom namnet Samuel [betyder ”Gud hör bön” – hebr. Shmoel] – ”eftersom jag har utbett mig honom av Herren (Jahveh).”

Samuel överlämnas åt Herren

21 När sedan Elkana och hela hans familj gick upp för att offra sitt årliga slaktoffer och sitt löftesoffer till Herren (Jahveh), 22 följde inte Hannah (hebr. Channah) med utan sa till sin man: ”Jag väntar tills pojken blivit avvand. Då ska jag ta med mig honom och föra fram honom inför Herrens (Jahvehs) ansikte och sedan låta honom få stanna där för alltid.” [Hebreiska barn ammades normalt tills de var två eller tre år gamla.]

23 Hennes man Elkana sa till henne: ”Gör det du tycker är bäst, vänta tills han är avvand. Låt Herren (Jahveh) få uppfylla sitt löfte.” Så stannade hustrun hemma och ammade sin son till dess han var avvand.

24 Nu när han var avvand tog hon honom dit upp, tillsammans med tre tjurar, en efa mjöl [35 liter] och en vinlägel. [Manuskript från Dödahavsrullarna och den grekiska översättningen skriver att det var en tre år gammal tjur, men enligt 4 Mos 15:8-10 skulle det i så fall ha räckt med en mycket mindre mängd mjöl.] Hon tog med honom in i Herrens (Jahvehs) hus i Shilo, och ynglingen var bara en yngling (han var bara ett barn).

[Vissa handskrifter har ”en treårig tjur”, i stället för tre tjurar. Språkbruket där ordet yngling (hebr. naar) upprepas (antanaclasis, en retorisk form där samma ord har olika betydelser) förstärker att Samuel var mycket ung när han kom till templet. Han var antagligen bara tre år gammal.]

25 De slaktade tjuren [kan också kollektivt syfta på flera tjurar om det var tre stycken] och förde sedan fram pojken till Eli. 26 Hon sa: ”Hör på mig, min herre [Eli], lika säkert som det är att du lever, min herre, är jag den kvinna som stod här bredvid dig och bad till Herren (Jahveh). 27 Jag bad om denna pojke, och Herren (Jahveh) har gett mig det jag bad honom om. 28 Därför vill jag nu ge honom tillbaka till Herren (Jahveh). Så länge han lever ska han tillhöra honom.”

Sedan tillbad de Herren där.

2

Hannah prisar Gud

1 Så bad Hannah [hon prisar Gud i följande bön och lovsång]:

”Mitt hjärta fröjdar sig (triumferar segrande med jubel) i Herren (Jahveh),

mitt horn är upphöjt (jag har min styrka) i Herren (Jahveh).

Jag kan öppna min mun (vågar tala frimodigt) mot mina fiender,

eftersom jag gläder mig i din frälsning.

2 Ingen är helig (avskild) som Herren (Jahveh),

för det finns ingen utom du (ingen finns förutom dig).

Och ingen klippa (fast punkt; styrka) är som vår Gud (Elohim). [5 Mos 32:4; Ps 18:2]

3 Tala inte längre så högmodigt [mina ovänner],

låt inte arrogant tal flöda ur er mun.

För Herren (Jahveh) är en Gud (El) som vet allt,

han väger varje handling (utvärderar allt vad människor gör).

4 Hjältarnas (de starkas) bågar är sönderbrutna,

men de som vacklar (är svaga) kläs (blir rustade) med ny kraft.

5 De som var mätta måste arbeta [ordagrant: ’hyra ut sig’ och arbeta som daglönare] för sitt bröd,

men de som hungrade hungrar inte längre.

Den ofruktsamma föder sju barn [metafor för många],

men den med många söner tynar bort [sitter ensam i sorg].

6 Herren tar liv och ger liv,

leder ner i Sheol (underjorden – de dödas plats) och upp därifrån.

7 Herren gör fattig, och han gör rik,

han ödmjukar (gör så att människor måste böja sig) och han upphöjer.

8 Han reser den svage ur stoftet,

den fattige lyfter han ur dyn.

Han låter dem sitta bland furstar,

och ger dem en ärofylld plats.

För jordens fästen (pelare) tillhör Herren (Jahveh),

på dem har han lagt världen (jordens yta).

9 Han vaktar (bevarar) sina trognas steg,

men de onda går under (tystas) i mörkret,

av egen kraft lyckas ingen.

10 Herrens (Jahvehs) fiender krossas i bitar,

han dundrar mot dem [från sin tron] i himlen,

Herren (Jahveh) dömer [alla folk] till jordens alla ändar.

Åt sin konung [en jordisk kung eller Konungen – Jesus] ger han styrka,

lyfter högt sin smordes spira.”

11 Och Elkana gick till Rama till sitt hus. Och barnet tjänstgjorde åt Herren (Jahveh), hos prästen Eli.

Elis onda söner

12 Men Elis söner var söner till uselheten (söner av Balial), de kände inte (saknade en intim relation till) Herren (Jahveh). 13 Och prästernas sedvänja med folket var att när någon man offrade sitt offer, kom prästens tjänare med en tretandad köttkrok i sin hand, medan köttet gjordes i ordning, 14 och han stack ner den i pannan eller grytan eller kitteln eller kärlet. Allt som köttkroken drog upp tog prästen därifrån. Så gjorde de mot alla israeliter som kom till Shilo. 15 Innan det feta hade gjorts till rök kom prästens tjänare och sa till den man som offrade: ”Ge kött åt prästen till grillning, för han vill inte ha blött kött av dig utan rått.”

16 Och om mannen sa till honom: ”Låt det feta bli rök först, sedan kan du ta så mycket du önskar”, då brukade han säga: ”Nej, du ska ge det till mig nu, om inte tar jag det med våld.”

17 Och de unga männens synd var mycket stor inför Herren (Jahveh), eftersom de handskades föraktfullt med Herrens (Jahvehs) offer.

18 Men Samuel tjänstgjorde inför Herrens (Jahvehs) ansikte som yngling, iförd en linneefod. 19 Och hans mor gjorde en liten rock till honom som hon kom med varje år, när hon kom upp med sin man för att offra dagarnas (det årliga) offer. 20 Och Eli välsignade Elkana och hans hustru och sa: ”Herren (Jahveh) ger dig säd med denna kvinna för det lån som blev utlånat till Herren (Jahveh).” Och de gick till sitt eget hem. 21 Så kom Herren (Jahveh) ihåg Hannah och hon blev gravid och födde tre söner och två döttrar. Och ynglingen Samuel blev stor (växte till) med Herren (Jahveh).

22 Eli var mycket gammal, och han hörde allt som hans söner gjorde mot hela Israel och hur de hade sexuellt umgänge med kvinnorna som tjänstgjorde vid mötestältets öppning. 23 Och han sa till dem: ”Varför gör ni dessa ting? Jag hör onda rapporter om er från hela detta folk. 24 Nej, mina söner, det är inte goda rapporter som jag hör att Herrens (Jahvehs) folk sprider ut. 25 Om en man syndar mot en annan man ska Gud (Elohim) döma honom, men om en man syndar mot Herren (Jahveh), vem ska då bönfalla för honom?” Men de lyssnade inte till sin fars röst, eftersom Herren (Jahveh) skulle slakta dem.

26 Och ynglingen Samuel växte till (bokstavligt vandrade) och blev stor och god, både med Herren (Jahveh) och med människor.

Profetia mot Elis hus

27 Och det kom en gudsman [inte namngiven; uttrycket ”gudsman” är vanligt, se 5 Mos 33:1; Dom 13:6] till Eli och sa till honom:

”Så säger Herren (Jahveh): Uppenbarade jag mig för din faders hus när de var i Egypten, slavar i faraos hus? 28 Och valde jag honom bland alla Israels stammar till att vara min präst, till att gå upp på mitt altare och bränna rökelse och använda en efod framför mig? Och gav jag till dina fäders hus alla Israels söners eldsoffer? 29 Varför sparkar du på mina slaktoffer och mina matoffer, som jag har befallt dig i min boning, och ärar dina söner över mig, för att göra dig själv fet med de bästa bitarna från alla offer från Israels folk?

30 Därför förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Jag har verkligen sagt att ditt hus och dina fäders hus ska vandra inför mig för evigt (alltid), men nu förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh): Vare det fjärran ifrån mig, för dem som ärar mig ska jag ära och de som föraktar mig ska bli utan uppskattning. 31 Se, dagar kommer när jag ska hugga av din arm och dina fäders hus arm, så att det inte ska finnas en gammal man i ditt hus. 32 Du ska se nöden i min boning i allt gott som är gjort för Israel, och där ska inte vara någon som blir en gammal man i mitt hus i alla kommande dagar. 33 Den man som jag inte hugger bort från mitt altare ska göra dina ögon gråtande och din själ sörjande, och alla som ditt hus förökas med ska dö som unga män.

34 Och detta ska vara tecknet för dem, det som ska komma över dina två söner Chofni och Pinchas, på en (samma) dag ska båda dö. 35 Och jag ska resa upp åt mig en trogen präst, som gör det som är i mitt hjärta och i min själ, och jag ska bygga hans hus stadigt (stabilt) och han ska vandra framför min smorde alla dagar. [Detta är en profetia som också syftar på den Smorde – Messias!] 36 Och det ska ske att alla som är kvarlämnade i ditt hus ska komma och böja sig ner till honom för ett stycke silver och en brödkaka och ska säga: Sätt mig, jag ber dig, i en av prästens arbetsuppgifter så att jag kan äta en bit bröd.”

3

Samuels kallelse

1 Och ynglingen (hebr. naar) Samuel gjorde tjänst inför Herren under Eli. [Samuel är nu omkring tolv år. Hans namn betyder ordagrant ”Gud hör bön” eller ”den av Gud bönhörde”.]

Ord från Herren var sällsynta på den tiden, det var inte vanligt med profetiska syner (uppenbarelser).

2 Elis ögon hade blivit allt sämre och han kunde inte längre se. Han låg och sov på sin vanliga plats, 3 och Guds lampa hade ännu inte slocknat. Samuel låg och sov i Herrens tempel, där också Guds ark stod. [Både lampan och arken är symboler på Guds närvaro. I 5 Mos 24:1-4 ges instruktioner om att lampan ska brinna varje natt fram till gryningen. Det som sker nu händer just före gryningen eftersom lampan fortfarande lyser.]

4 Herren (Jahveh, Jag Är, Guds personliga namn, betecknar hans närvaro bland sitt folk) ropade på Samuel och han svarade: ”Här är jag.”

[Här är jag (hebr. hineni) är ett uttryck som inte i första hand handlar om att tala om var man befinner sig rent fysiskt eller geografiskt. Det är ett ord som istället innebär att ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”. Alla som ger detta svar är exempel på personer som går in i någon form av ledarroll när de säger hineni – här är jag. Abraham säger det i 1 Mos 22:1, Isak i 1 Mos 22:7, Jakob i 1 Mos 31:11, Mose i 2 Mos 3:4, profeten Jesaja i Jes 6:8, m.fl.]

5 Och han sprang till [den blinde] Eli och sa: ”Här är jag, du ropade på mig.” Men Eli sa: ”Jag ropade inte på dig. Gå och lägg dig igen.” Samuel gick tillbaka och lade sig.

6 Herren (Jahveh) ropade igen på Samuel [för andra gången]. Han steg upp och gick till Eli och sa: ”Här är jag, du ropade på mig.” Men Eli svarade: ”Jag har inte ropat, min son. Gå och lägg dig igen.” 7 Samuel hade ännu inte lärt sig känna igen Herren (Jahveh), och fått ta emot någon uppenbarelse (profetiska ord) från Herren (Jahveh).

8 Herren (Jahveh) ropade på Samuel en tredje gång. Han steg upp och gick till Eli och sa: ”Här är jag, du ropade på mig.” Då förstod Eli att det var Herren som ropade på pojken. 9 Eli sa därför till Samuel: ”Gå tillbaka och lägg dig. När han ropar på dig så säg: Tala Herre (Jahveh), din tjänare lyssnar.” Samuel gick tillbaka och lade sig på sin plats.

10 Då kom Herren (Jahveh) och ställde sig nära (positionerade sig intill) och ropade som han gjort tidigare [detta är fjärde gången Herren ropar]: ”Samuel, Samuel.” Samuel svarade: ”Tala, din tjänare lyssnar.”

11 Och Herren (Jahveh) sa till Samuel: ”Se, jag ska göra en sak (hebr. davar) i Israel, så att alla som hör det ska tappa båda öronen. [Bokstavligt står det att Gud ska uttala ett ord så att det materialiseras på samma sätt som när Gud talade och det blev i skapelsen.] 12 På den dagen ska jag fullgöra mot Eli allt som jag har talat om hans hus från början till slut. 13 För jag har berättat för honom att jag ska döma hans hus för evigt för synden, eftersom han vet att hans söner drar en förbannelse över sig själva, utan att han tillrättavisar dem. 14 Och därför har jag svurit (gett min ed) till Elis hus, att Elis hus synder inte ska bli försonade med offer, inte med något offer för evigt.”

15 Och Samuel låg (kvar) till morgonen och öppnade dörrarna till Herrens (Jahvehs) hus. Och Samuel var rädd att berätta synen för Eli. 16 Sedan kallade Eli på Samuel, och sa: ”Samuel, min son” och han svarade: ”Här är jag.” [Hebr. hineni, se vers 4.]

17 Och han sa: ”Vilka ord har han talat till dig? Jag ber dig, dölj det inte för mig. Må Gud (Elohim) göra så mot dig och mer, om du döljer något för mig av alla de ord som han har talat till dig.” 18 Och Samuel berättade alla ord för honom [Eli] och dolde inget för honom.

Och han [Eli] sa: ”Det är Herren (Jahveh), låt honom göra vad som är gott i hans ögon.” [Eli visste att hans söner Chofni och Pinchas inte gjorde det som var rätt, så detta budskap måste ha varit tungt för honom att höra.]

19 Och Samuel växte och Herren (Jahveh) var med honom och lät inte något av hans ord falla till marken. [De profetiska orden han uttalade uppfylldes.] 20 Och hela Israel, från Dan [i norr] till Beer-Sheva [i söder], visste att Samuel var på väg att bli en Herrens (Jahvehs) profet. 21 Och Herren (Jahveh) visade sig igen i Shilo, för Herren (Jahveh) uppenbarade sig själv för Samuel i Shilo genom Herrens (Jahvehs) ord.

4

Profetian över Elis söner Chofni och Pinchas slår in

[Vid den här tiden var varken Egypten eller Assyrien någon världsmakt. Israel stred med sina grannfolk, filistéerna i väst och Moab och Ammon i öst. Filistéerna, som var ett sjöfolk, hade importerat kunskap i att smida järn och var militärt överlägsna i detta område. Det och den ökande immigrationen från väst gjorde att de tog över mer. De var organiserade i fem städer vid Medelhavskusten. Följande stycke beskriver hur Elis familj förgörs, orden som Herren talat med Samuel går i uppfyllelse, se 1 Sam 3:11-14, 19. Som tidigare i historien har olydnad konsekvenser, se 3 Mos 26:17; 5 Mos 28:25. Vid detta tillfälle använder Gud ett hedniskt folk, filistéerna, se 2 Sam 24:1, 13, och på detta sätt visar Gud sin allmakt över allt folk, även de som är utanför förbundet.]

1 Och Samuels ord kom till hela Israel. Nu drog Israel ut mot Filistéen för att kriga, och slog läger bredvid Even-Ezer [betyder ”hjälpens sten”, kanske Izbet Sartah] och filistéerna slog läger i Afek [i Elah-dalen]. 2 Och filistéerna ställde upp sig mot Israel och när striden pågick slog de Israel framför filistéerna, och de slog av deras armé på fältet omkring 4 000 män. 3 Och när folket kom till lägret sa Israels äldste: ”Varför har Herren (Jahveh) slagit oss idag framför filistéerna? Låt oss hämta Herrens (Jahvehs) förbundsark från Shilo till oss, så att han kan vara ibland oss och rädda (frälsa) oss ur fiendens hand.”

4 Så folket sände [män med bud] till Shilo och de hämtade Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) som sitter på keruberna, förbundsark därifrån. Och Elis två söner – Chofni och Pinchas – följde med Guds (Elohims) förbundsark. [1 Sam 2:33-34]

5 Och när Herrens (Jahvehs) förbundsark kom in i lägret, ropade hela Israel med en stark röst, så att marken skakade (vibrerade av ljudet). 6 Och när filistéerna hörde ljudet av ropet sa de: ”Vad betyder ljudet av detta stora rop i hebréernas läger?”

När de fick reda på att Herrens (Jahvehs) ark hade kommit in i lägret, 7 då blev filistéerna rädda och sa: ”Gud (Elohim) har kommit in i lägret!” och de sa: ”Ve oss! Något sådant fanns inte igår och inte dagen innan. 8 Ve oss! Vem ska befria oss ur dessa mäktiga gudars hand? Detta är de gudar som slog egyptierna med alla slags plågor och i öknen.

[I denna vers talar filistéerna utifrån sin egen polyteistiska uppfattning om många gudar och förstår inte att Israel bara har en Gud.]

9 Var starka och bete er som män, ni filistéer, så att ni inte blir slavar till hebréerna som de har varit åt er. Samla ihop er själva som män och kriga!”

10 Och filistéerna stred och Israel blev slaget och de flydde varje man till sitt tält. Och där var ett stort slag (en stor slakt), för 30 000 från Israels fotfolk föll. 11 Och Guds (Elohims) ark blev tagen, och Elis två söner Chofni och Pinchas blev slagna.

Elis död

12 Och en man från Benjamin sprang (flydde) från armén och kom till Shilo samma dag med sina kläder sönderrivna och jord på sitt huvud. [Uttryck för sorg.] 13 Och när han kom satt Eli på sin stol vid vägkanten och spanade [vaktade nervöst], för hans hjärta var oroligt för Herrens (Jahvehs) förbundsark. Och när mannen kom in i staden och berättade nyheten, brast hela staden ut i klagorop.

14 Och när Eli hörde ljudet av ropen sa han: ”Vad betyder ljudet från detta tumult?”

Och mannen skyndade sig och kom till Eli och berättade. 15 Nu var Eli 98 år gammal och hans ögon var svaga så att han inte kunde se. 16 Och mannen sa till Eli: ”Jag är han som har kommit från armén, och jag flydde idag från armén.”

Då sa han: ”Hur har det gått min son?”

17 Och han som hade med sig budskap svarade och sa: ”Israel har flytt för filistéerna och det har också varit en stor slakt bland folket, och de slog även dina två söner. Chofni och Pinchas är döda och Guds (Elohims) ark är tagen.”

18 Och det hände när han nämnde om Guds (Elohims) ark, att han föll baklänges från sin stol vid sidan av porten och hans nacke bröts och han dog, eftersom han var en gammal man och tung (hebr. kaved). Och han hade dömt Israel i 40 år.

19 Och hans svärdotter, Pinchas hustru, var gravid och nära att föda. När hon hörde budskapet att Guds (Elohims) ark var tagen och att hennes svärfar och hennes make vara döda, böjde hon sig ner och födde, för hennes smärtor kom plötsligt över henne. 20 Och när hon höll på att dö talade kvinnorna som var hos henne: ”Frukta inte, för du har fött en son.” Men hon svarade inte och tog det inte till sitt hjärta. 21 Och hon kallade barnet Ichavod [betyder: ”ingen ära”, ”var är ära” eller ”Ve – äran”] och sa: ”Härligheten [Guds närvaro] har lämnat Israel”, eftersom Guds (Elohims) ark blivit tagen [bortförd] och på grund av hennes svärfar och hennes make. [Ps 78:64] 22 Och hon sa: ”Härligheten har lämnat Israel, för Guds (Elohims) ark är tagen.”

5

Arkens väg tillbaka

Arken i Ashdod, Gat och Ekron

[Enligt Talmud (en sammanfattning och utläggning av Gamla testamentet) var arken 369 år i Shilo innan den togs ut i striden, se 1 Sam 4:3-5.]

1 Nu när filistéerna hade tagit Guds (Elohims) ark, förde de den från Even-Ezer [i Elah-dalen, se 1 Sam 4:1] till [sin stad] Ashdod [vid Medelhavet]. 2 Och filistéerna tog Guds (Elohims) ark och förde in den i Dagons hus och ställde den bredvid Dagon.

[Hebr. dagon betyder ”en fisk”. Detta var en filisteisk avgud som ansågs vara Baals fader. De filisteiska templen från denna tid som har hittats av arkeologer hade en helig plats längst fram där avguden stod rest på en plattform. Se även Dom 16:23 där Simson river ner Dagon-templet i grannstaden Gaza. Ett Dagon-tempel fanns även i Beit-Shean där Sauls huvud hängs upp av filistéerna, se 1 Krön 10:10.]

3 Och när Ashdods invånare steg upp tidigt nästa morgon, se, då hade Dagon fallit på sitt ansikte på marken framför Herrens (Jahvehs) ark. Och de tog Dagon och satte honom på sin plats igen. 4 Och när de steg upp tidigt nästa morgon, se, då hade Dagon fallit på sitt ansikte på marken framför Herrens (Jahvehs) ark (igen), och Dagons huvud och båda hans handflator låg avhuggna på tröskeln, bara Dagons kropp var kvar av honom. 5 Därför trampar ingen som går in i Dagons hus, varken prästen eller någon annan, på tröskeln till denna dag.

6 Men Herrens (Jahvehs) hand var tung över dem i Ashdod och han fördärvade dem och slog dem med hemorrojder (bölder, tumörer – hebr. ófel), Ashdod och dess omnejd. 7 Och när Ashdods män såg att det var så, sa de: ”Israels Guds (Elohims) ark ska inte vistas hos oss, för hans hand är tung över oss och över vår gud Dagon.” 8 De sände därför och samlade ihop alla filistéernas ledare till sig och sa: ”Vad ska vi göra med Israels Guds (Elohims) ark?”

De svarade: ”Låt Israels Guds (Elohims) ark bäras till Gat.” Och de bar Israels Guds (Elohims) ark dit.

9 Och det skedde att när de hade burit den dit, var Herrens (Jahvehs) hand mot staden med stora nederlag, och han slog stadens män både små och stora, och hemorrojder visade sig på dem. 10 Så de skickade Guds (Elohims) ark till Ekron. Och det skedde när Guds (Elohims) ark kom till Ekron att invånarna ropade och sa: ”De har fört Israels Guds (Elohims) ark till oss för att slakta oss och vårt folk.” 11 De sände därför efter och samlade ihop filistéernas ledare och de sa: ”Sänd bort Israels Guds (Elohims) ark och låt den gå tillbaka till sin plats, så att den inte slaktar oss och vårt folk”, för en dödlig pest rådde över hela staden, Guds (Elohims) hand var mycket tung där. 12 Och männen som inte dog slogs med hemorrojder, och stadens rop steg upp till himlarna.

6

Arken återvänder till Israel

1 När Herrens (Jahvehs) ark hade varit i filistéernas land i 7 månader, 2 så kallade filistéerna på prästerna och siarna och sa: ”Vad ska vi göra med Herrens (Jahvehs) ark? Tala om för oss hur vi ska skicka tillbaka den till sin plats.”

3 Och de svarade: ”Om ni sänder bort Israels Guds (Elohims) ark, sänd den inte tom utan sänd honom på något sätt ett skuldoffer, sedan ska ni bli botade, och det ska bli känt för er varför hans hand inte har tagits bort från er.”

4 Då sa de: ”Vilket ska skuldoffret vara som vi ska ge honom?”

De svarade: ”Fem gyllene bölder (hemorrojder, tumörer) och fem gyllene möss [helt gjutna i guld], efter antalet av filistéernas ledare [Ashdod, Gaza, Ashkelon, Gat och Ekron, se 1 Sam 6:17], för en plåga var över er alla och över era ledare. 5 Därför ska ni göra avbilder av era hemorrojder och avbilder av era möss som har plågat landet, och ni ska ge ära till Israels Gud (Elohim). Till äventyrs ska han då lätta sin hand från er och från era tillhörigheter och från ert land. 6 Varför har ni förhärdat era hjärtan som egyptierna och farao förhärdade sina hjärtan? När han var vred bland dem, lät de inte folket gå, men de gick?

7 Ta nu och gör i ordning en ny vagn och två diande kor som inte har haft något ok och bind korna vid vagnen och för hem deras kalvar från dem. [Om en ko och kalv blivit separerade råmar de för att försöka hitta varandra, om korna inte följer sin instinkt och istället levererar arken till Israel blir Guds inblandning bekräftad.] 8 Och ta Herrens (Jahvehs) ark och ställ den på vagnen och lägg föremålen av guld, som ni ger honom som skuldoffer, i en låda bredvid och sänd iväg den så att den kan gå. 9 Och se, om den går upp längs vägen mot sin egen gräns till Beit-Shemesh, då är det han som har gjort denna stora ondska, men om inte, då ska vi veta att det inte var hans hand som slog oss, det var ett sammanträffande som drabbade oss.”

10 Och männen gjorde så och tog två kor som diade och band dem till vagnen och stängde in deras kalvar hemma. 11 Och de ställde Herrens (Jahvehs) ark på vagnen och lådan med möss av guld och avbilderna av deras bölder (hebr. techór) [ett annat ord, mer generellt än ófel i vers 4 och 5, se även 1 Sam 5:6, 9, 12]. 12 Och korna gick raka vägen längs vägen till Beit-Shemesh, de gick längs huvudvägen, och råmade när de gick, och vände inte till sidan åt höger eller åt vänster, och filistéernas ledare följde efter dem till gränsen mot Beit-Shemesh.

13 Och invånarna i Beit-Shemesh höll på att skörda sitt vete i dalen, och de lyfte upp sina ögon och såg arken och var glada att se den. 14 Och vagnen kom till betshemiten Josuas fält och stod där, där fanns en stor sten, och de högg upp vagnens trä och offrade korna som brännoffer till Herren (Jahveh). 15 Och leviterna tog ner Herrens (Jahvehs) ark och lådan som var med den, där guldsakerna låg och ställde dem på den stora stenen. Och Beit-Shemeshs män offrade brännoffer och offrade offer till Herren (Jahveh) samma dag. 16 Och när de 5 filisteiska ledarna såg det återvände de till Ekron samma dag.

17 Och dessa är de gyllene bölderna (hebr. techór) som filistéerna gav som skuldoffer till Herren (Jahveh):

För Ashdod – en,

för Gaza – en,

för Ashkelon – en,

för Gat – en,

för Ekron – en,

18 och de gyllene mössen efter antalet av filistéernas städer tillhörde de fem ledarna, både de befästa städerna och landsbyarna, ända till Avel vid den stora stenen, där de satte ner Herrens (Jahvehs) ark. Denna sten finns kvar på betshemiten Josuas fält till denna dag.

19 Och han slog en del av männen i Beit-Shemesh, eftersom de sett in i Herrens (Jahvehs) ark,

och han slog en del av folket

70 män,

50 000 män,

och folket sörjde eftersom Herren (Jahveh) hade slagit folket i ett stort slag (en stor slakt).

[Enligt 4 Mos 4:5-6 fick inga andra än de levitiska prästerna se även arkens exteriör, än mindre dess innehåll. Denna vers har vållat svårigheter för översättare. I normala fall brukar nummer skrivas med de största sifforna först, följt av de lägre. Det normala skulle ha varit att skriva 50 000 och 70 vilket gett siffran 50 070. Hebreiskan här har inte med ordet ”och” och upprepar ordet ”män”, först 70 män och sedan 50 000 män. Beit-Shemesh är också en liten stad på högst tusen invånare, vilket gjort att man ifrågasatt det höga antalet. Den judiske historikern Josefus nämner bara att det var 70 män i Beit-Shemesh (Judiska fornminnen, bok 6, 1:4) och några medeltida manuskript har valt att lösa problemet genom att helt enkelt ta bort siffran 50 000. Förståelsen och svaret finns dock i sammanhanget och strukturen i texten. Tidigare i 1 Sam 4:10 nämns samma avslutande fras ”ett stort slag (en stor slakt)” då 30 000 män dött, vilket talar för att det är det stora antalet på drygt 50 000 här också. Bara 70 män är inget stort slag. När arken var i Ashdod drabbas både staden och omkringliggande område (1 Sam 5:6). Hebreiska meningsuppbyggnaden här i vers 19 har en fin parallellism med ”männen i Beit-Shemesh” och 70 män och ”del av folket” och 50 000 män i hela Israel. Även i ett större perspektiv i hela Samuelsböckerna (som är en enda bok i hebreiska Bibeln) bekräftas detta då denna händelse med 70 i Beit-Shemesh (+ 50 000 omkring) hör ihop med 2 Sam 24:15 då 70 000 dör av pest.]

20 Och männen i Beit-Shemesh sa: ”Vem kan stå inför Herrens (Jahvehs) ansikte, denna heliga Gud (Elohim)? Och hur ska den gå upp från oss?”

21 Och de sände budbärare till invånarna i Kirjat-Jearim och sa: ”Filistéerna har fört tillbaka Herrens (Jahvehs) ark, kom ner och hämta upp den till er.”

7

1 Och Kirjat-Jearims män kom och hämtade upp Herrens (Jahvehs) ark och förde in den i Avinadavs hus på kullen (hebr. givah), och helgade hans son Elazar till att vakta (skydda, bevara) Herrens (Jahvehs) ark.

Samuel som domare

2 Och det hände från den dagen att arken bodde i Kirjat-Jearim under en lång tid, det var 20 år, och hela Israels hus längtade efter Herren (Jahveh). 3 Och Samuel talade till hela Israels hus och sa: ”Om ni återvänder till Herren (Jahveh) med hela ert hjärta och tar bort de främmande gudarna och aserorna [pålar för avgudadyrkan] från ibland er, och vänder era hjärtan till Herren (Jahveh) och tjänar enbart honom, då ska han befria er ur filistéernas hand.” 4 Då tog Israels söner bort baalerna och aserorna [pålarna för avgudadyrkan] och tjänade enbart Herren (Jahveh).

5 Och Samuel sa: ”Samla hela Israel till Mitspah [drygt 1 mil norr om Jerusalem] och jag ska be för er till Herren (Jahveh).”

[Flera städer delar detta namn som betyder ”vakttorn” och används för olika platser som fungerade som militärposter. Denna mitspah har identifierats med Tell en-Nasbeh som var 8 hektar stad som bevakade huvudvägen från norr till söder mellan judeiska bergen och Efraims bergstrakt.]

6 Och de samlades tillsammans i Mitspah och drog upp vatten och hällde ut det inför Herrens (Jahvehs) ansikte och fastade den dagen och sa där: ”Vi har syndat mot Herren (Jahveh).” Och Samuel dömde Israels söner i Mitspah.

7 Och när filistéerna hörde att Israels söner hade samlats i Mitspah drog filistéernas ledare upp mot Israel. Och när Israels söner hörde det var de rädda för filistéerna. 8 Och Israels söner sa till Samuel: ”Sluta inte att ropa till Herren vår Gud (Jahveh Elohim) för oss, så att han räddar oss ur filistéernas hand.” 9 Och Samuel tog ett dilamm och offrade det som ett helt brännoffer till Herren (Jahveh). Och Samuel ropade till Herren (Jahveh) för Israel, och Herren (Jahveh) svarade honom.

10 Medan Samuel offrade brännoffret kom filistéerna nära för att strida mot Israel, men Herren (Jahveh) dundrade med ett stort dån över filistéerna den dagen och förvirrade dem (förorsakade panik) den dagen och de slogs ner inför Israel. 11 Och Israels män gick ut från Mitspah och jagade filistéerna och slog dem tills de kom till Beit-Kar.

12 Sedan tog Samuel en sten och satte den mellan Mitspah och Shen och gav den namnet Even-Ezer [Hjälpens sten] och sa: ”Hitintills har Herren (Jahveh) hjälpt oss.” [Hebr. even betyder sten och ezer hjälp.] 13 Så blev filistéerna underkuvade och de kom inte mer innanför Israels gräns, och Herrens (Jahvehs) hand var emot filistéerna alla Samuels dagar. 14 Och de städer som filistéerna hade tagit från Israel återbördades till Israel, från Ekron till Gat, och dess gräns [ca 1 mil i nord-sydlig riktning från Ekron ner till Gat] tog Israel tillbaka från filistéernas hand. Och det var fred mellan Israel och amoréerna.

15 Och Samuel dömde Israel alla dagar under sitt liv (så länge han levde). 16 Och han gick år från år runt till Betel och Gilgal [strax öster om Jeriko] och Mitspah och han dömde Israel på alla dessa platser. 17 Och han återvände till Rama för där hade han sitt hus, och där dömde han Israel. Och där byggde han ett altare till Herren (Jahveh).

8

Sauls styre och felsteg (kap 8-15)

Israel efterfrågar en kung

1 Och det skedde när Samuel var gammal att han gjorde sina söner till domare över Israel. 2 Namnet på hans förstfödda var Joel, och namnet på hans andra Avijah, de var domare i Beer-Sheva. 3 Men hans söner vandrade inte på hans vägar, utan vände sig till vinning och tog mutor och förvrängde rätten.

4 Då samlade alla Israels äldste ihop sig och kom till Samuel i Rama. 5 Och de sa till honom: ”Se, du är gammal och dina söner vandrar inte på dina vägar, ge oss nu en kung som dömer oss som de andra folken.”

6 Men det misshagade Samuel när de sa: ”Ge oss en kung som dömer oss.” Och Samuel bad till Herren (Jahveh). 7 Och Herren (Jahveh) sa till Samuel: ”Lyssna till folkets röst i allt de säger dig, för de har inte förkastat dig utan de har förkastat mig, så att jag inte får vara kung över dem. 8 I enlighet med allt som de har gjort sedan den dagen då jag förde dem upp, ut ur Egypten, till denna dag har de förkastat mig och tjänat andra gudar, så gör de också mot dig. 9 Lyssna nu därför till deras röst, men du ska allvarligt varna dem (noggrant låta dem veta), och ska berätta för dem påbuden (de bindande juridiska besluten) om kungen som ska regera över dem.”

10 Och Samuel talade alla Herrens (Jahvehs) ord till folket som bad honom om en kung. 11 Och han sa: ”Detta ska vara påbuden (de bindande juridiska besluten) om kungen som ska regera över er, han ska ta era söner och utse dem åt sig till hans vagnar och till att vara hans ryttare, och de ska springa framför hans vagnar. 12 Och han ska utse dem till härförare för 1 000 och till härförare för 50. Och till att plöja hans mark och skörda hans skörd, och till att tillverka vapen för krig och vapen till hans vagnar. 13 Och han ska ta era döttrar till att bli parfymerare och till att bli kokerskor och bli bagare. 14 Och han ska ta era fält och era vingårdar och era olivlundar, det bästa av dem och ge till sina tjänare. 15 Och han ska ta tiondet av er säd och av ert vin och ge till sina härförare och till sina tjänare. 16 Och han ska ta era tjänare och era tjänarinnor och era bästa unga män och era åsnor och sätta dem i arbete. 17 Han ska ta tiondet av er flock och ni ska vara hans tjänare. 18 Och ni ska ropa den dagen på grund av den kung som ni har valt åt er och Herren (Jahveh) ska inte svara er den dagen.”

19 Men folket vägrade att lyssna till Samuels röst och de sa: ”Nej, men låt oss få en kung över oss, 20 så att vi liknar de andra folken och att vår kung dömer oss och drar ut framför oss och utkämpar våra strider.”

21 När Samuel hört folkets alla ord [med krav på en kung] talade han dem i Herrens (Jahvehs) öra. [Han svarade inte folket, men upprepade vad de sagt privat inför Gud.] 22 Så Herren (Jahveh) sa till Samuel: ”Lyssna till deras röst och ge dem en kung.” Och Samuel sa till Israels män: ”Gå, var och en till sin stad.”

9

Samuel smörjer Saul som kung

1 Nu fanns en man i Benjamin vars namn var Kish, son till Aviel, son till Tseror, son till Bechorat, son till Afiach son till en benjaminit, en tapper (ärbar, stark) man. 2 Han hade en son som hette Saul (hebr. Shaol) – ung (utvald – hebr. bachor) och ståtlig (stilig – hebr. tóv), bland Israels söner fanns ingen ståtligare (vackrare – hebr. tóv) än han – från skuldran uppåt var han högre än någon i hela folket. [Han var huvudet högre än alla andra.]

[Namnet Shaol har betydelsen ”efterfrågad”, han var en efterlängtad och i bön efterfrågad pojke till Kish och hans fru. Ordet ”ung” används ofta för en ogift ung man (Jes 62:5). Substantivet kommer från verbroten att granska och att välja, så frasen bachor vtov kan också ha betydelsen ”utvald och god/vacker”. Saul är i 35-årsåldern och gift när han blir kung. Hans son, Jonatan, är befälhavare i det första kriget (och måste vara omkring 17-20 år då, se 1 Sam 13:2). GT anger inte hur länge Saul regerar, men Paulus skriver 40 år (Apg 13:21). Det kan vara en symbolisk tid, men hans efterträdare David och Salomo regerade vardera 40 år (2 Sam 5:4-5; 1 Kung 11:42). I så fall är Saul omkring 75 år när han strider mot filisteerna vid Gilboa (1 Sam 31:1-4). Se även 1 Sam 13:1.]

3 Nu hade Kish, Sauls fars, åsnor kommit bort och Kish sa till Saul, sin son: ”Ta nu en av dina tjänare med dig och stå upp och gå och leta efter åsnorna.” 4 Och han gick [nordväst] genom Efraims bergsbygd och passerade genom Shalishas område [Baal-Shalishah] men fann dem inte. Sedan passerade han genom Shaalims område [rävarnas område] men där var de inte, och han passerade genom benjaminiternas område men fann dem inte.

5 När de kom till Tsofs land [i närheten av Ramah] sa Saul till sin tjänare som var med honom: ”Kom och låt oss återvända så att inte min far slutar bry sig om åsnorna och oroar sig för oss istället.”

[Saul bodde i Giva, drygt en mil norr om Jerusalem (1 Sam 11:4). Efraims bergslandskap låg drygt två mil nordväst om hans hem. Även om Shalisha och Shaalim är otydliga, identifierar de flesta dem med Baal-Shalisha respektive Shaalbim, som ligger vid de nordvästra och sydvästra ändarna av efraimiternas bergsland. Bara att gå runt detta område skulle innebära en vandring på 10 mil, ett stort område att täcka under denna tredagars sökning (se vers 20). Regionen Tsof antas i allmänhet (baserat på 1 Sam 1:1) vara regionen för Samuels hemstad i Efraims bergslandskap.]

6 Men han sa till honom: ”Se nu (jag ber dig), där i staden [troligtvis Rama] finns en gudsman, och han är en man som hålls i ära, allt som han talar sker verkligen, låt oss nu gå dit, kanske kan han berätta för oss om vår resa, vart vi ska gå.”

7 Då sa Saul till sin tjänare: ”Se, om vi går, vad ska vi då ta med oss till mannen? Brödet är torrt i våra väskor och det är inte en gåva att ge till en gudsman, vad har vi?”

8 Och tjänaren svarade Saul och sa: ”Se, jag har en fjärdedels shekel av [2,9 gram] silver [en veckas lön för en arbetare] i min hand som jag ska ge gudsmannen för att berätta om vår väg.” 9 Tidigare i Israel när en man gick för att fråga Gud (Elohim) då sa han: ”Kom och låt oss gå till siaren.” För den som nu kallas profet kallades tidigare en siare.

10 Sedan sa Saul till sin tjänare: ”Väl talat (bra förslag). Kom, låt oss gå.” Så de gick till staden där gudsmannen var. [Troligtvis Ramah en dryg mil norr om Jerusalem där Samuel brukade vara, se 1 Sam 7:17.]

11 När de gick upp till staden [Ramah] fann de unga jungfrur som gick ut för att dra upp vatten och sa till dem: ”Är siaren här?”

12 Och de svarade dem och sa: ”Det är han, se han är framför er, skynda er nu, för han kom till staden idag, för folket har idag offrat på en hög plats. 13 Så snart ni kommer in i staden hittar ni honom rakt fram, innan han går upp på höjden för att äta, för folket vill inte äta förrän han kommer, eftersom han brukar välsigna offret och efteråt äter de som är bjudna. Gå därför upp nu, för just nu kan ni finna honom.”

14 Och de gick upp till staden och när de kom in i staden [Ramah], se, då kom Samuel ut mot dem för att gå upp på den höga platsen.

15 Och Herren (Jahveh) hade visat för Samuel en dag innan han kom och sagt: 16 ”I morgon vid denna tid ska jag sända dig en man från Benjamins land, och du ska smörja honom till furste över mitt folk Israel, och han ska rädda folket från filistéernas hand, för jag har sett till mitt folk eftersom deras rop har kommit till mig.”

17 Och när Samuel såg Saul talade Herren (Jahveh) till honom: ”Se mannen som jag talade med dig om. Denne ska ha auktoritet över mitt folk.”

18 Sedan kom Saul nära Samuel i porten och sa: ”Berätta för mig, jag ber dig, var finns siarens hus.”

19 Och Samuel svarade Saul och sa: ”Jag är siaren, gå upp före mig till den höga platsen, för du ska äta med mig idag och i morgon ska jag låta dig gå och jag ska tala om för dig allt du har på ditt hjärta. 20 Och vad angår dina åsnor som försvann för tre dagar sedan, så tänk inte på dem för de är återfunna. Och till vem står hela Israels önskan? Är det inte till dig och till hela din fars hus?”

21 Och Saul svarade och sa: ”Är jag inte en benjaminit, från den minsta av Israels stammar? Och min familj den minsta av familjerna i Benjamins stam? Varför talar du då till mig på detta sätt?”

22 Och Samuel tog Saul och hans tjänare och förde in dem i salen och lät dem sitta på honnörsplatsen bland dem som var bjudna, vilket var omkring 30 personer. 23 Och Samuel sa till kocken: ”Bär fram portionen som jag gav till dig, om vilken jag sa till dig: Sätt den hos dig.”

24 Och kocken tog upp låret och det som var på det och satte det framför Saul. Och [Samuel] sa: ”Se vad som har blivit sparat, sätt det framför dig och ät, för det har sparats till dig för den bestämda tiden och jag säger: Jag har bjudit in folket.” Så Saul åt med Samuel den dagen.

25 Och när de kom ner från den höga platsen till staden, talade han med Saul på hustaket. [På den här tiden byggde man husen med platta tak och hade platsen som ett extra rum.] 26 Och de steg upp tidigt och det hände i gryningen att Samuel kallade på Saul på taket och sa: ”Upp, så att jag kan sända iväg dig.” Och Saul steg upp och de gick båda två, han och Samuel, utomhus. 27 När de gick ner mot utkanten av staden [antika städer låg alltid på en höjd, så utkanten av staden syftar troligtvis på porten i muren] sa Samuel till Saul: ”Be din tjänare att gå vidare före oss.” Och han gick vidare [ut ur staden]. ”Men stanna du en tid så att jag kan låta dig höra Guds (Elohims) ord.” [Samuel hade ett budskap från Herren till Saul som han ville dela enskilt med honom.]

10

1 Sedan tog Samuel oljehornet och hällde det över hans huvud och kysste honom och sa [vers 1b-8 är Samuels längsta nedtecknade tal till en person, 147 hebreiska ord]:

”Är det inte Herren (Jahveh) som har smort dig till att bli furste över hans arv? 2 När du har lämnat mig idag ska du finna två män vid Rakels grav på gränsen till Benjamin vid Tseltsach, och de ska säga till dig: ’Åsnorna som du gick för att leta efter är upphittade, och din far har slutat bekymra sig för åsnorna och är orolig för dig och säger vad ska jag göra för min son?’

3 Sedan ska du gå vidare därifrån och du ska komma till Tavors terebint, och där ska tre män möta dig som går upp till Gud (Elohim) i Betel. En har med sig 3 killingar och en annan bär på 3 brödkakor och en annan bär en kanna vin. 4 Och de ska hälsa dig och ge dig 2 brödkakor som du ska ta emot från deras hand.

5 Därefter ska du komma till Guds (Elohims) Giva (”Guds kulle” – hebr. Giva haElohim) där filistéernas här är [1 Sam 13:3] och det ska ske när du har kommit dit till staden att du ska möta en grupp profeter som kommer ner från den höga platsen med en psaltare, en tamburin och en flöjt och en kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) framför sig, och de ska profetera. 6 Och Herrens (Jahvehs) Ande ska komma mäktigt över dig och du ska profetera med dem, och du ska förvandlas till en annan man. 7 Och låt det ske när dessa tecken kommer till dig, att du gör vad du finner för handen, för Gud (Elohim) är med dig.

8 Och du ska gå ner före mig till Gilgal, och se, jag ska komma ner till dig för att offra brännoffer och offra offer och shalomoffer (gemenskapsoffer), 7 dagar ska du vänta tills jag kommer till dig och talar om för dig vad du ska göra.”

Saul blir kung

9 Och det blev så att när han [Saul] vände sin skuldra (hebr. shechem) för att gå iväg från Samuel, förvandlade (omstörtade) Gud (Elohim) honom och gav honom ett annat hjärta, och alla dessa tecken skedde samma dag. [Ordet skuldra (hebr. shechem) används här och i 1 Sam 9:2; 10:23. Saul blir förvandlad i sitt inre, dock är det inte permanent, se 1 Sam 16:14.] 10 Och när de kom dit till Giva, se, en grupp profeter mötte honom och Guds (Elohims) Ande kom över honom och han profeterade bland dem. 11 Och det skedde när alla som kände honom sedan tidigare såg det, se, han profeterade med profeterna, då sa folket till varandra: ”Vad är detta som kommer till Kishs son? Är Saul bland profeterna?”

12 Och en man på samma plats svarade och sa: ”Och vem är deras far?” Därför blev det ett talesätt: ”Är Saul också bland profeterna?” 13 Och när han slutat att profetera kom han till den höga platsen.

14 Och Sauls farbror sa till honom och till hans tjänare: ”Vart gick ni?” Och han sa: ”Till att söka efter åsnorna, och när vi såg att de inte var funna kom vi till Samuel.”

15 Och Sauls farbror sa: ”Berätta för mig, jag ber dig, vad Samuel sa till dig.”

16 Och Saul sa till sin farbror: ”Han berättade rakt ut att åsnorna var upphittade.” Men angående det Samuel talat om kungariket berättade han inget för honom.

17 Och Samuel kallade samman folket till Mitspah [strax norr om Jerusalem där Samuel tidigare samlat folket, se 1 Sam 6:5].

[Flera städer delar detta namn som betyder ”vakttorn” och används för olika platser som fungerade som militärposter. Denna mitspah har identifierats med Tell en-Nasbeh som var 8 hektar stad som bevakade huvudvägen från norr till söder mellan judeiska bergen och Efraims bergstrakt.]

18 Och han sa till Israels söner: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Jag förde upp Israel ur Egypten och jag befriade er ut ur egyptiernas hand och ut ur handen på alla kungariken som förtryckte er. 19 Men ni har idag förkastat er Gud (Elohim) som själv frälste er ut ur alla olyckor och era trångmål (ångest), och ni har sagt till honom: Sätt en kung över oss. Visa nu därför upp er själva inför Herrens (Jahvehs) ansikte efter era stammar och era tusenden.”

20 Så Samuel förde alla Israels stammar nära och Benjamins stam träffades [lotten föll på den stammen]. [Troligtvis används lottkastning, se Jos 7:16-17; 14:2.] 21 Och han förde Benjamins stam nära efter deras familjer, och Matris familj träffades [lotten föll på den familjen], och Saul, Kishs son träffades [lotten föll på honom], men när de sökte honom kunde de inte hitta honom. 22 Därför frågade de Herren (Jahveh) vidare: ”Har mannen ännu kommit hit?” Och Herren (Jahveh) svarade: ”Se, han har gömt sig bland redskapen (bagaget).”

23 Och de sprang och hittade honom där. Och när han stod bland folket var han högre än någon av folket, från hans skuldror och uppåt. 24 Och Samuel sa till hela folket: ”Ser ni honom som Herren (Jahveh) har valt, att där är ingen som han bland allt folket?”

Och hela folket ropade och sa: ”Länge leve kungen.”

25 Sedan talade Samuel om påbuden (de bindande juridiska besluten) om kungen för folket, och skrev det i en bok och lade den inför Herrens (Jahvehs) ansikte. Och Samuel sände iväg hela folket, var man till sitt hus.

26 Och Saul gick också till sitt hus i [sin hemstad] Giva, och med honom gick de tappra männen (stridsmän – män i sina bästa år – fulla av egen styrka och kraft), vars hjärtan Gud (Elohim) hade berört. 27 Men några män sa: ”Hur ska denne man rädda (frälsa) oss?” Och de föraktade honom och gav honom ingen gåva. Men han behöll sitt lugn (ignorerade dem).

11

Saul räddar staden Jabes

1 Sedan kom ammoniten Nachash upp och slog läger mot Javesh-Gilead [troligtvis Tell Maqlub längs med Javisfloden]. Då sa alla män i Javesh till Nachash: ”Skär ett förbund med oss och vi ska tjäna dig.” [Ammoniterna hade stridit mot israeliterna över området öster om Jordanfloden under en lång tid, se Dom 11:33.]

2 Och ammoniten Nachash sa till dem: ”På detta villkor ska jag skära ett förbund med er, att allas högra öga sticks ut, och jag ska lägga det som en förebråelse över hela Israel.” [Att stympa fiender var vanligt bland hednafolken, se Dom 16:21; 2 Kung 25:7. Folket skulle kunna se tillräckligt mycket för att kunna fungera som arbetskraft, men vara oförmögna att bli skickliga stridsmän och kunna göra uppror.]

3 Och Javeshs äldste sa till honom: ”Ge oss sju dagars betänketid så att vi kan sända budbärare till alla Israels gränser, och sedan om ingen kommer och hjälper oss, ska vi komma ut till dig.”

4 Sedan kom budbärarna till Sauls [stad] Giva och talade dessa ord i folkets öron, och hela folket lyfte upp sina röster och grät. 5 Och se, Saul kom från fältet bakom sina oxar och Saul sa: ”Varför gråter folket?” Och de återgav för honom vad mannen från Javesh sagt.

6 Och Guds (Elohims) Ande kom över Saul när han hörde dessa ord, och hans vrede upptändes mycket. 7 Och han tog ett ok av oxen och bröt det i delar och sände dem genom hela Israel i budbärares händer och sa: ”Vemhelst som inte kommer efter Saul och efter Samuel, så ska det göras med hans oxe.” Och fruktan för Herren (Jahveh) föll över folket och de drog ut som en man. 8 Och han räknade dem i Bezek och Israels söner var 300 000 och Juda män 30 000.

9 Och de sa till budbärarna som kom: ”Så ska ni säga till männen i Javesh-Gilead: I morgon vid den tiden då solen är het [på eftermiddagen omkring tre-tiden] ska ni få hjälp.” Och budbärarna kom och berättade för männen i Javesh och de var glada. [Mellan Bezek och Javesh-Gilead är det 21 km.] 10 Männen i Javesh sa: ”I morgon kommer vi ut till er och ni ska göra med oss allt som är gott i era ögon.”

11 Nästa dag fördelade Saul folket i tre grupper, och de trängde in i lägret vid morgonväkten [den sista av de tre nattväkterna – från klockan två till sex på morgonen] och slog ammoniterna ända till då det var som hetast på dagen [eftermiddagen]. De som undkom var så skingrade att inte två av dem kom undan tillsammans. [Amoréerna måste till en början gjort visst motstånd, striden pågår omkring 12 timmar.]

12 Och folket sa till Samuel: ”Vem är han som sa: Ska Saul regera över oss? För fram männen så att vi kan döda dem.”

13 Men Saul sa: ”Ingen man ska dödas idag, för idag har Herren (Jahveh) gett befrielse i Israel.”

14 Sedan sa Samuel till folket: ”Kom och låt oss gå upp till Gilgal och förnya kungariket där.” 15 Och hela folket gick till Gilgal och där gjorde de Saul till kung inför Herrens (Jahvehs) ansikte i Gilgal.

12

Samuels avskedstal

1 Och Samuel sa till hela Israel: ”Se, jag har lyssnat till er röst i allt som ni har sagt till mig, och jag har satt över er en kung. 2 Och nu, se, kungen går framför er och jag är gammal och gråhårig, och se, mina söner är med er, och jag har vandrat framför er från min ungdom till idag. 3 Här är jag, vittna mot mig inför Herren (Jahveh) och inför hans smorde [kung Saul, se 1 Sam 10:1].

Vems oxe har jag tagit?

Eller vem har jag bedragit?

Eller vem har jag förtryckt?

Eller av vems hand har jag tagit en muta för att förblinda mina ögon med det?

Då ska jag återgälda er.”

4 De svarade: ”Du har inte bedragit oss, inte förtryckt oss, inte heller har du tagit något ur någon mans hand.”

5 Då sa han [Samuel] till dem: ”Herren (Jahveh) är vittne mot er och hans smorde är vittne denna dag, att ni inte har funnit något i min hand.”

De svarade: ”Han är vittne.”

6 Samuel sa då till folket:

”Det är Herren (Jahveh) som har valt (ordagrant gjort) Mose och Aron, och som fört era fäder upp ur Egyptens land. 7 Var nu därför stilla, så att jag kan gå till rätta med er inför Herrens (Jahvehs) ansikte vad gäller alla Herrens (Jahvehs) rättfärdiga gärningar som han har gjort mot er och mot era fäder.

8 När Jakob kommit till Egypten [2 Mos 12:31-37, 51] då ropade era fäder till Herren (Jahveh) och Herren (Jahveh) sände Mose och Aron som förde ut era fäder från Egypten, och de lät er bo på denna plats.

9 Men de glömde bort Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim), och han gav dem i Siseras hand, härföraren över Chatsor [i norra Galileen, se Dom 4:1-2], och i filistéernas hand [Dom 13:1] och i kungen i Moabs hand [öster om Döda havet, se Dom 3:12] och de stred mot dem. 10 Och de ropade till Herren (Jahveh) och sa: ’Vi har syndat eftersom vi har övergivit Herren (Jahveh) och har tjänat baalerna och aserorna [pålar för avgudadyrkan]. Men befria oss nu ur vår fiendes hand och vi ska tjäna dig.’ 11 Då sände Herren (Jahveh) Jerubaal [Gideon, se Dom 6:11] och Bedan [troligtvis annat namn på Barak, se Dom 4:6] och Jefta [Dom 11] och Samuel [han nämner sig själv som den siste domaren, några grekiska manuskript av Septuaginta och den syriska översättningen skriver Simson, se Dom 13-16] och befriade er ur era fienders hand på alla sidor, och ni bodde i trygghet.

12 Och när ni såg att Nachash, Ammons söners kung kom emot er [1 Sam 11], sa ni till mig: ’En kung ska regera över oss’, trots att Herren er Gud (Jahveh Elohim) är er kung. 13 Och nu, se kungen som ni har valt [Saul] och som ni har bett om; och se Herren (Jahveh) har satt en kung över er.

14 Om ni vördar (fruktar – hebr. jare) Herren (Jahveh)

och tjänar (arbetar för – hebr. avad) honom

och lyssnar (lyder – hebr. shama) till hans röst

och inte gör uppror mot Herrens (Jahvehs) befallningar (mun),

och om både ni och kungen som regerar över er blir Herren er Guds (Jahveh Elohims) efterföljare ... [Meningen avslutas inte, här lämnas en paus för läsaren att tänka på vad som händer om man väljer att följa Gud.]

15 Men om ni inte lyssnar till Herrens (Jahvehs) röst utan gör uppror mot Herrens (Jahvehs) befallningar, då ska Herrens (Jahvehs) hand vara emot er och mot era fäder.

16 Var därför nu stilla och se denna stora sak som Herren (Jahveh) ska göra framför era ögon. 17 Är det inte veteskörd idag [maj/juni – tiden för att bärga korn och vete]? Jag ska ropa till Herren (Jahveh) att han ska sända åska och regn och ni ska veta (personligen få erfara) och se att er ondska är stor, som ni har gjort i Herrens (Jahvehs) ögon, genom att be om en kung [och inte velat ha mig som kung].”

18 Sedan ropade Samuel till Herren (Jahveh), och samma dag sände Herren (Jahveh) åska och regn, och hela folket blev mycket rädda (greps av stor fruktan; bävade stort) inför Herren (Jahveh) och Samuel.

[Normalt sett faller det aldrig någon nederbörd i Israel under skördeperioden, därför är detta något mycket anmärkningsvärt. Skyfallet förstörde troligtvis också årets spannmålsskörd, se Ords 26:1.]

19 Och hela folket sa till Samuel: ”Be för dina tjänare till Herren din Gud (Jahveh Elohim) att vi inte dör, för vi har lagt denna ondska till våra synder, att be om en kung.” [Här säger folket inte ”vår Gud” utan ”din Gud” och gör alltså skillnad mellan sig själva och Samuel.]

20 Och Samuel sa till folket: ”Frukta inte, ni har verkligen gjort all denna ondska, men vänd er inte bort från att följa Herren (Jahveh) och tjäna Herren (Jahveh) med hela ert hjärta, 21 och vänd er inte bort, för då går ni efter tomheten (fåfängliga ting – hebr. ha-toho) [avgudar, se Jes 41:29; 1 Kor 8:4] som inte kan ge vinning eller befria, för de är tomhet (ingenting – hebr. tóho). 22 För sitt stora namns skull ska Herren (Jahveh) inte överge sitt folk, eftersom det har behagat Herren (Jahveh) att göra er till ett folk åt sig själv. 23 Även för mig, vare det fjärran från mig att jag skulle synda mot Herren (Jahveh) genom att sluta be för er, men jag ska undervisa er i den goda och den rätta vägen. 24 Endast vörda (frukta) Herren (Jahveh) och tjäna honom i sanning med hela ert hjärta, och begrunda hur stora ting han har gjort för er. 25 Men om ni fortfarande gör det onda, ska ni bli bortsvepta, både ni och er kung.”

13

Samuel tillrättavisar Saul

1 Ett år hade Saul regerat [i praktiken], även om han [formellt] varit kung över Israel i två år.

[Första halvan av versen har orsakat huvudbry. Anledningen är att den inte följer den ”vanliga formeln” att ange kungens ålder när han blev kung och hur länge han regerade (Jfr 2 Sam 2:10, 11; 5:4; 1 Kung 14:21; 22:42; 2 Kung 8:26). Många översättningar har försökt ”rätta” texten så den passar formen ålder och regeringstid. Versen finns inte med i Septuaginta, men en del grekiska manuskript skriver att Saul var 30 år, troligtvis är uppgiften hämtad från andra kungars ålder, se 2 Sam 5:4. Den judiske historikern Josefus anger att Saul regerade i 20 år, se hans verk Judiska fornminnen (bok 6), men antyder även 40 år på andra ställen, något som Paulus nämner, se Apg 13:21. Det är otroligt att någon skrivare skulle ha lyckats korrumpera både åldern då Saul blev kung som tiden då han regerade utan att någon skulle ha märkt att det stod att Saul var ett år då han började regera och sedan var han kung i två år. Den mest naturliga tolkningen är att versen beskriver hur det gått ett år sedan Saul blev erkänd av folket som kung, men han hade formellt varit kung i två år.]

2 Och Saul valde åt sig 3 000 män från Israel, varav 2 000 var med Saul i Michmas [betyder: ”dold plats”; troligtvis nuvarande Mukmas 11 km nordost om Jerusalem] och i Betels bergsbygd, medan 1 000 var med [hans son] Jonatan i Giva-Benjamin [staden Giva i stammen Benjamins område, se även vers 15]. Resten av folket sände han var och en till sitt tält. 3 Och Jonatan slog filistéernas avdelning som var i Geva [maskulin form av ”kulle”] och filistéerna hörde om det. Och Saul blåste i shofaren över hela landet och sa: ”Låt hebréerna höra.”

[Vid fyra tillfällen i Samuelsböckerna används den hebreiska stavningen Geva (maskulin form av ordet ”kulle”), istället för Giva (den vanligare feminina formen för ”kulle” som används tolv gånger i Samuelsböckerna). Det syftar troligen på samma plats, eventuellt vill författaren ge en annan betoning. Geva används i 1 Sam 13:3, 16; 14:5; 2 Sam 5:25 och Giva i 1 Sam 10:26; 11:4; 13:2, 15; 14:2, 16; 15:34; 22:6; 23:19; 26:1; 2 Sam 21:6; 23:29. Frasen Giva-Benjamin används i vers 2, 15 och 1 Sam 14:6, och anledningen kan vara att påminna om den tragiska händelsen i Dom 19-20.]

4 Och hela Israel hörde sägas att Saul slagit filistéernas avdelning, och att Israel även hade gjort sig förhatliga för filistéerna. Och folket samlades efter Saul till Gilgal.

5 Och filistéerna samlade sig [sina styrkor] för att strida med Israel, 30 000 vagnar och 6 000 ryttare och folk – som sanden på havets strand – i mängder [Jos 11:4; Dom 7:12], och de kom upp och slog läger i Michmas öster om Beit-Aven [intill Betel, se Jos 7:2]. 6 Och Israel såg att de var inklämda (ordagrant: ”på en smal eller trång plats”) för folket var i ångest, då gömde sig folket i grottor och i busksnår och i klippor och i hålrum och i gropar (brunnar). 7 Några av hebréerna hade gått över Jordan till Gads land och Gilead [öster om Jordanfloden].

Men Saul var fortfarande i Gilgal, och hela folket följde honom darrande av skräck. 8 Han väntade sju dagar, den tid som Samuel hade bestämt [1 Sam 10:8]. Men Samuel kom inte till Gilgal, och folket [Sauls armé] skingrades från (började överge) honom. 9 Då sa Saul: ”För hit till mig brännoffret och shalomoffret.” Och han offrade brännoffret. 10 Just när han hade avslutat offrandet av brännoffret, se då kom Samuel och Saul gick och mötte honom för att hälsa honom.

11 Men Samuel sa: ”Vad har du gjort?”

Saul svarade: ”Eftersom jag såg att folket skingrades från mig och att du inte kom vid den tiden som du avtalat, och att filistéerna samlar sig själva mot Michmas, 12 därför sa jag: Nu ska filistéerna komma ner till mig i Gilgal och jag har inte sökt Herrens (Jahvehs) ansikte, därför skyndade jag mig att offra brännoffret.”

13 Samuel sa till Saul: ”Du har handlat dåraktigt [bara präster fick offra], du har inte hållit (vaktat, skyddat, bevarat) Herren (Jahvehs), din Guds (Elohims), befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som han befallt (hebr. tsavah) dig [5 Mos 20:8-9], för nu skulle Herren (Jahveh) ha befäst ditt kungarike över Israel för evigt. 14 Men nu ska inte ditt kungarike bestå, Herren (Jahveh) har sökt sig en man efter sitt eget hjärta [1 Sam 16:6-13], och Herren (Jahveh) har utsett honom till furste över sitt folk, eftersom du inte har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) det som Herren (Jahveh) har befallt dig.”

15 Sedan steg Samuel upp och gick från Gilgal till Giva-Benjamin [staden Giva i Benjamins stams område]. Och Saul räknade folket som var hos honom, omkring 600 män.

Israel utan vapen

16 Och Saul och Jonatan, hans son, och folket som var hos dem vistades i Geva-Benjamin [här används maskulina formen Geva, istället för den vanliga feminina Giva], men filistéerna var lägrade i Michmas. 17 Och fördärvarna kom ut från filistéernas läger i tre grupper:

en grupp tog vägen som leder till Ofra, till Shoals land,

18 och en grupp tog vägen till Beit-Choron,

och en grupp tog gränsvägen som blickar ner över Tsevoims dal mot öknen.

19 Det fanns ingen smed i hela Israels land, för filistéerna sa: ”Annars gör sig hebréerna svärd och spjut.” 20 Så alla israeliterna gick ner till filistéerna för att slipa var och en sin plogbill och sitt plogjärn och sin yxa och sin hacka.

21 Och priset för slipningen var en fim [2/3 shekel – 8 gram silver; motsvarar ca 20 dagslöner] för plogbillen och för plogjärnet och för gafflarna med tre uddar och för yxorna och för att sätta sporrarna.

[Tidigare översättningar angav att hebr. fim var en felskrivning av bokstaven pe (ordet för mun). Nu har ordet fim hittats i inskriptioner på flera vikter. Här beskrivs också början av järnåldern i Israel (ca 1200 f.Kr.). Järn var känt innan dess, men processen att kyla ner i vatten behärskades av filistéerna, och gav starkare svärd än de av brons som israeliterna gjorde.]

22 Och när dagarna med krig kom, gick det inte att finna varken svärd eller spjut i någon av folkets händer som var med Saul och Jonatan, men hos Saul och Jonatan fann man dem (det var bara Saul och Jonatan som hade personliga vapen).

Jonatan attackerar filistéerna

23 Och filistéernas häravdelning gick ut till passet vid Michmas.

[Ordet för pass används om bergspass och vadställen där man korsar över. Detta bergspass kallas också ”Gevas pass” i Jes 10:29. Detta område i den centrala bergsbygden karaktäriseras av djupa raviner (wadis) som skär igenom landskapet i öst-västlig riktning. Det gör att antalet vägar från området kring Jerusalem norrut är begränsade. Michmas (nuvarande arabiska byn Mukhmas som har bevarat namnet) var en viktig stad som skyddade Wadi es-Swenit, en djup ravin som löper från de centrala bergspassen ner mot Jordandalen. Där finns ett parti som är lätt att passera, vilket är detta pass. Enligt 1 Sam 14:4-5 passerade vägen mellan två bergsformationer som kallades Botsets och Sene. En del identifierar detta med Wadi es-Swenit, andra menar att det är 1 km sydöst om byn Mukhmas. Enda sättet att komma till Michmas var detta bergspass som kopplade ihop den med staden Giva, se Dom 19:11-15.]

14

1 Och det hände en dag att Jonatan, Sauls son, sa till ynglingen som bar hans rustning [hans vapenbärare]: ”Kom och låt oss gå över till filistéernas förläggning där på andra sidan.” Men han berättade inte det för sin far.

2 Och Saul dröjde i utkanten av Giva under granatäppelträden som är i Migron [betyder: ”hög klippa”; låg nära Giva], och folket som var med honom var omkring 600 män, 3 och Achija, Achitovs son, Ichavods son, Pinchas son, Elis son, Herrens (Jahvehs) präst i Shilo [där tabernaklet stod] som bar en efod [den heliga prästvästen, se 2 Mos 28:6-14]. Och folket visste inte att Jonatan hade gått.

4 Och i passet, där Jonatan hade tänkt gå över till filistéernas förläggning, var det en brant stenig klippa på den ena sidan och en brant stenig klippa på den andra sidan, och namnet på den ena var Botsets och namnet på den andra var Sene. [Botsets betyder gnistrande eller ”överträffar vitt” och Sene betyder ”taggig”.] 5 Den ena reste sig i norr mot Michmas och den andra reste sig i söder framför Geva [här används den maskulina formen av Giva, se 1 Sam 13:3].

6 Och Jonatan sa till ynglingen som bar hans rustning: ”Kom och låt oss gå över till dessa oomskurnas förläggning [1 Mos 17:9-14], kanhända ska Herren (Jahveh) göra det för oss, eftersom det inte finns något hinder för Herren (Jahveh) att rädda genom många eller genom få.”

7 Och han som bar rustningen sa till honom: ”Gör allt som är i ditt hjärta, vänd dig (vart du vill), jag är med dig efter ditt hjärta.”

8 Och Jonatan sa: ”Se, vi ska gå över till männen och vi ska visa oss för dem. 9 Om de säger så här till oss: ”Dröj till dess vi kommer till er [och dödar er], då ska vi stå still på en plats och inte gå upp till dem. 10 Men om de säger så här: ”Kom upp till oss [så vi kan strida], då ska vi gå upp, för Herren (Jahveh) har gett dem i vår hand, och detta ska vara tecknet för oss.”

11 Och båda två visade sig själva för filistéernas förläggning och filistéerna sa: ”Se, hebréerna kommer ut ur hålorna där de har gömt sig själva.” 12 Och männen i förläggningen talade med Jonatan och hans vapenbärare och sa: ”Kom upp till oss och vi ska visa er något.”

Då sa Jonatan till sin vapenbärare: ”Kom upp efter mig för Herren (Jahveh) har gett dem i Israels hand.”

13 Och Jonatan klättrade upp på sina händer och sina fötter och hans vapenbärare efter honom, och de föll framför Jonatan och hans vapenbärare slog dem efter honom. 14 Och den första slakten som Jonatan och hans vapenbärare gjorde var omkring 20 män, inom en halv plogfåras längd på ett plogland (tunnland).

[Exakt storleken på ett plogland är okänt, men troligtvis är det så stor yta som ett par oxar hann plöja på en dag. Ordet som används är hebr. tsemed som betyder spann/ok, se även 1 Sam 11:7; Jes 5:10; 21:9. Området uppskattas till omkring 0,5 hektar, vilket motsvarar den gamla nordiska ytenheten tunnland (som motsvarar den åkeryta som besåddes med en tunna utsäde). Sträckan här är en halv plogfåras längd, vilket rör sig om storleksordningen 35 meter om det är ett kvadratiskt fält på 70x70 meter.]

15 Och det blev ett skälvande i lägret på fältet och bland folket, förläggningen och utposterna darrade också, och jorden bävade, så växte det till en skräck från Gud (Elohim).

16 Och Sauls väktare i Givat-Benjamin tittade, och se skarorna smälte (var i upplösning) och de gick hit och dit. [Ordet för ”var i upplösning” är ordagrant ordet för att smälta och beskriver en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.] 17 Och Saul sa till folket [armén] som var med honom: ”Räkna och se vem som har lämnat oss.” Och när de hade räknat kom det fram att Jonatan och hans vapenbärare inte var där.

18 Och Saul sa till Achija: ”För hit Guds (Elohims) ark.” För Guds (Elohims) ark var vid den tiden hos Israels söner. 19 Och det hände när Saul talade till prästen att tumultet som var i filistéernas läger fortsatte och förvärrades, och Saul sa till prästen: ”Dra undan din hand.”

20 Och Saul och folket som var hos honom samlades tillsammans och kom till striden, och se, varje mans svärd var emot hans granne och där var ett mycket stort nederlag. 21 Och hebréerna som tidigare varit med filistéerna och dragit upp med dem till lägret runtom, även de vände (bytte sida) och var med israeliterna som var med Saul och Jonatan. 22 Och alla Israels män som hade gömt sig själva i Efraims bergsbygd, när de hörde att filistéerna flydde förföljde även de dem i striden. 23 Och Herren (Jahveh) räddade Israel den dagen och striden fortsatte så långt som till Beit-Aven.

Saul gör ännu ett misstag

24 Och Israels män var plågade [utmattade, hårt pressade] den dagen men Saul bönföll folket och sa: ”Förbannad (helt förgjord – hebr. arar) är den man som äter någon mat innan kvällen och jag har hämnats på mina fiender.” Så ingen av folket smakade någon mat.

25 Och hela folket kom till skogen, och där fanns honung på marken. 26 Och när folket [armén] kom till skogen såg de en flod av honung, men ingen man förde sin hand till munnen, för folket var rädda för eden (förbannelsen). 27 Men Jonatan hörde inte när hans far band folket med eden, och han sträckte fram staven som var i hans hand och doppade den i honungskakan och förde den till sin mun och hans ögon blev klara. 28 Och en man från folket svarade och sa: ”Din far har bundit folket med en ed och sagt: Förbannad är den man som äter mat idag, och folket är svagt.”

29 Och Jonatan sa: ”Min far har dragit olycka (skapat stora problem) för landet, jag ber er, mina ögon har blivit klara när jag smakade lite av denna honung. 30 Hur mycket mer om folket hade kunnat äta fritt idag av det tillspillogivna från deras fiender som de hittar? Hade det då inte blivit en mycket större slakt bland filistéerna?”

31 Och de slog filistéerna den dagen från Michmas till Ajalon och folket var mycket utmattat. 32 Och folket klädde sig i det tillspillogivna och tog får och oxar och kalvar och slaktade dem på marken och folket åt det med blodet. [Att äta ett slaktat djur med sitt blod var strängt förbjudet (1 Mos 9:4; 3 Mos 17:10-14; Apg 15:20, 29), men här gör hungern att folket inte bryr sig om att låta blodet rinna ut ur djuret innan de äter det.] 33 Och de berättade för Saul och sa: ”Se, folket syndar mot Herren (Jahveh) när de äter [köttet] med blodet.” [1 Mos 9:4; 3 Mos 3:17; 5 Mos 12:23] Och han sa: ”Ni har handlat förrädiskt. Rulla på en gång (ordagrant: idag) fram en stor sten till mig.” [Så djuren kunde slaktas och blodet rinna ner på marken.] 34 Då sa Saul: ”Gå ut bland folket och säg till dem: ’Var och en, kom med din oxe och ditt får och slakta dem här och ät. Men synda inte mot Herren (Jahveh) genom att äta blod.’ ” Så hela folket förde med sig sin oxe den natten och slaktade dem där. [Förbudet mot att äta kött med blod är också kopplat med förbud mot blodsoffer för att frambringa andar, en sed som finns beskriven i flera hettitiska texter, se 3 Mos 19:26; 17:11-12.] 35 Sedan byggde Saul ett altare till Herren (Jahveh). Detta var det första altaret som han byggde till Herren (Jahveh).

36 Och Saul sa: ”Låt oss gå ner efter filistéerna i natt [när det blivit mörkt] och tillspilloge dem tills morgonen ljusnar (fram till gryningen), och låt oss inte lämna en man av dem.”

Och de sa: ”Gör det som är gott i dina ögon.”

Och prästen sa: ”Låt oss komma nära hit till Gud (Elohim).” [Det är troligt att prästen använde Urim och Tummim för att avgöra Guds vilja, se 2 Mos 28:30; 3 Mos 8:8.]

37 Så Saul frågade om Guds (Elohims) råd: ”Ska jag gå ner efter filistéerna? Ska du ge dem i Israels hand?” Men han svarade honom inte den dagen.

38 Då sa Saul: ”Dra er hit alla folkets ledare, och vet och se hur denna synd har gått till idag. 39 För Herren (Jahveh) lever, som räddar Israel, om det är genom Jonatan min son, ska han döden dö.” Men där var inte en man bland folket som svarade honom.

40 Så han sa till hela Israel: ”Var ni på en sida och jag och min son Jonatan ska vara på den andra sidan.” Och folket sa till Saul: ”Gör det som är gott i dina ögon.”

41 Och Saul sa till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): ”Tillkännage det rena.” Och lotten föll på Saul och Jonatan men folket undkom. 42 Och Saul sa: ”Kasta lott mellan mig och Jonatan min son.” Och lotten föll på Jonatan.

43 Och Saul sa till Jonatan: ”Berätta för mig vad du har gjort.” Så Jonatan berättade och sa: ”Jag smakade verkligen lite honung med spetsen på min stav som var i min hand. Här är jag (jag tar ansvar – hebr. hineni). Jag ska dö.”

44 Saul svarade: ”Gud (Elohim) ska göra så och mer därtill, du ska säkerligen döden dö Jonatan.”

45 Men folket sa till Saul: ”Ska Jonatan dö? Vem har gett denna stora seger till Israel? Bort med det, Herren (Jahveh) lever, inte ett hårstrå ska falla från hans huvud till marken, för han har stridit tillsammans med Gud (Elohim) idag.”

46 Då gav Saul upp att förfölja filistéerna och filistéerna gick till sin egen plats.

47 Då Saul hade erövrat kungamakten över Israel, stred han mot alla sina fiender på alla sidor, mot Moab och mot Ammons söner och mot Edom och mot Tsovas kungar och mot filistéerna. Och varthelst han vände sig själv slog han dem. 48 Han [Saul] agerade tappert och slog amalekiterna och befriade Israel ur handen på dem som hade tillspillogivit dem.

Sauls familj

49 Och detta är Sauls söner: Jonatan och Ishvi och Malchishoa, och hans två döttrar var dessa, namnet på den förstfödda Merav och namnet på den yngre Michal. 50 Och namnet på Sauls hustru var Achinoam, Achimats dotter, och namnet på härföraren över armén var Avner, Ners son, Sauls farbror. 51 Och Kish var Sauls far och Ner, Avners far, var son till Aviel.

52 Och det var svåra strider mot filistéerna alla Sauls dagar. Och alla mäktiga män (stridsmän – män i sina bästa år – fulla av egen styrka och kraft – hebr. gever) och alla tappra män (starka, mäktiga stridsmän, soldater – hebr. chajil) som Saul såg, tog han till sig [till sin armé, se 1 Sam 8:11].

15

Gud avvisar Saul

1 Och Samuel sa till Saul: ”Herren (Jahveh) har sänt mig till att smörja dig till kung över hans folk, över Israel, lyssna nu därför till rösten av Herrens (Jahvehs) ord. 2 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Jag kommer ihåg det som Amalek gjorde mot Israel, hur han ställde sig i vägen för honom på vägen när de kom upp, ut ur Egypten. [2 Mos 17:8-16; 5 Mos 25:17-18] 3 Gå nu och slå Amalek och förgör allt de har fullständigt och skona dem inte, utan utrota från män ända till kvinnor, från barn ända till dibarn, från oxar och ända till får, från kameler och ända till åsnor.” [4 Mos 20:15-18]

[Amalekiterna var ett nomadfolk som bodde i södra Juda och Negevöknen. På samma sätt som edomiterna härstammade de från Esau. De var Israels ärkefiende. Det startade redan i 2 Mos 17:8-13, när de ville hindra israeliterna att passera från Egypten västerut. Senare uppmanar Mose dem att inte glömma att förgöra amalekiterna utan verkligen komma ihåg detta, se 5 Mos 25:19. I Esters bok är den onde Haman ättling till en amalekit, se Est 3:1. Han vill utrota alla judar men misslyckas. Amalek är också den andemakt som genom historien har stått för/representerat all slags antisemitism, dvs. en önskan att utrota judarna. Den har tagit sig många uttryck genom historien och även ersättningsteologin (som lär att judarnas roll helt ersatts av kristendomen) är en variant av antisemitismen.]

4 Och Saul samlade folket och räknade dem i [staden] Telaim [söder om Hebron i Negevöknen, troligtvis samma som Telem längs med Judas södra gräns mot Edom, se Jos 15:21, 24], 200 000 fotfolk och 10 000 män från Juda. [Totalt 210 000 män, den näst största hären under Sauls karriär. Den största var tidigare, se 1 Sam 11:8.] 5 Och Saul kom till Amaleks stad [deras huvudstad] och låg och väntade på honom i dalen. [Troligtvis i Egyptens bäck som huvudvägen korsade, nuvarande Wadi el-Arish.] 6 Och Saul sa till keniterna [1 Mos 15:19; 4 Mos 24:21-22; Dom 4:11; 5:24]: ”Gå, lämna, gå ner från amalekiterna, annars fördärvar vi er med dem, för ni visade nåd (kärleksfull omsorg) till hela Israels hus, när de kom upp, ut ur Egypten.” Så keniterna lämnade från amalekiterna.

7 Och Saul slog amalekiterna från Chavila som man går till Shor, det är framför Egypten. 8 Och han tog Agag, amalekiternas kung, levande och förgjorde fullständigt hela folket med svärdsegg. 9 Men Saul och folket skonade Agag och det bästa av fåren och oxarna och tvååringarna och lammen av hankön och allt som var gott och förstörde det inte fullständigt, men allt värdelöst och svagt förstörde de fullständigt.

10 Och sedan kom Herrens (Jahvehs) ord till Samuel. Han sa: 11 ”Jag ångrar (sörj-tröstar – hebr. nacham) att jag har gjort Saul till kung, för han har vänt om (vänt sig bort) från att följa mig och mitt ord, han har inte fullgjort befallningarna.” Och det bedrövade Samuel och han ropade till Herren (Jahveh) hela natten.

[Hebr. nacham i vers 11, 29 och 35 översätts ibland till ”ångra”, men ordet betyder både att känna sorg och att trösta, och också själva ”ändringen” i själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst. Profeten Nahums namn, som betyder tröst, har samma hebreiska rot (nhm), se även Nah 3:7; Ps 23:4; 71:21. Gud känner sorg över att Saul föll i synd, men börjar nu processen att trösta och ge en ny kung. I vers 29 är det just den ”mänskliga aspekten” av att ändra sig, som betonas – nej, sådan är inte Gud!]

12 Och Samuel steg upp tidigt för att möta Saul på morgonen. Och man berättade för Samuel och sa: ”Saul kom till Karmel och se, han har satt upp ett monument åt sig och har gått vidare och gått ner till Gilgal.”

13 Och Samuel kom till Saul och Saul sa till honom: ”Välsignad är du av Herren (Jahveh)! Jag har gjort befallningarna som Herren (Jahveh) har sagt.”

14 Och Samuel sa: ”Vad betyder då bräkandet av får i mina öron och bölandet av oxar som jag hör?”

15 Och Saul sa: ”De har tagit dem från amalekiterna, för folket skonade det bästa av får och av oxar, för att offra det till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim), och det övriga har vi fullständigt förstört.”

16 Och Samuel sa till Saul: ”Stopp! Och jag ska berätta för dig vad Herren (Jahveh) sa till mig i natt.”

Och han sa till honom: ”Tala.”

17 Och Samuel sa: ”Trots att du är liten i dina egna ögon är du huvud över Israels stammar. Och Herren (Jahveh) har smort dig till kung över Israel, 18 och Herren (Jahveh) sände dig på en resa och sa: ’Gå och förgör fullständigt syndarna, amalekiterna, och strid mot dem till dess de är helt förtärda.’ 19 Varför har du då inte lyssnat till Herrens (Jahvehs) röst, utan slagit ner på bytet och gjort det som är ont i Herrens (Jahvehs) ögon?” 20 Och Saul sa till Samuel: ”Jag har lyssnat till Herrens (Jahvehs) röst och jag har gått den väg som Herren (Jahveh) sänt mig, och har fångat Agag, amalekiternas kung, och har fullständigt förstört amalekiterna. 21 Men folket tog av det tillspillogivna får och oxar, det bästa av de avskilda sakerna för att offra till Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) i Gilgal.”

22 Men Samuel svarade:

”Har Herren (Jahveh) lika stort behag i brännoffer och offer

som till att man lyssnar till Herrens (Jahvehs) röst?

Se, lydnad är bättre än offer

och att lyssna (och göra) än det feta av baggar.

23 För upproriskhet (bitterhet – hebr. meri) är trolldomssynd (ordagrant att synda med häxkonster – hebr. chatat qesem)

och envishet är avgudadyrkan (ordagrant ingenting, fåfänga, men även en avgud – hebr. aven) och husgudsdyrkan (hebr. terafim).

Eftersom du har förkastat Herrens (Jahvehs) ord,

ska han också förkasta dig från att vara kung.”

[Intressant nog skulle Saul och en medlem av hans familj förknippas med både spådom (1 Sam 28:7-19) och en husgud (1 Sam 19:13).]

24 Sedan sa Saul till Samuel: ”Jag har syndat, för jag har överträtt Herrens (Jahvehs) mun och dina ord, eftersom jag fruktade för folket och lyssnade till deras röst. 25 Och nu, jag ber dig, förlåt min synd och återvänd med mig, så att jag kan tillbe Herren (Jahveh).”

26 Men Samuel svarade Saul: ”Jag ska inte återvända med dig, för du har förkastat Herrens (Jahvehs) ord och Herren (Jahveh) har förkastat dig från att vara kung över Israel.”

27 Och Samuel vände om för att gå sin väg, och han (Saul) tog ett stadigt grepp (här används ordet chazaq som betyder stark, fast säker och tapper) om vingen (hörnet) på hans mantel och den brast (rämnade, gick sönder). 28 Och Samuel sa till honom: ”Herren (Jahveh) har ryckt bort Israels kungadöme från dig idag, och har gett det till en annan som är bättre än du. 29 Och även Israels Evige ska inte ljuga eller ångra (hebr. nacham) sig, för han är inte en människa till att ångra (hebr. nacham) sig.”

30 Och han sa: ”Jag har syndat, hedra mig nu, jag ber dig, inför mitt folks äldste och inför Israel, och återvänd med mig så att jag kan tillbe Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). 31 Och Samuel återvände efter Saul och Saul tillbad Herren (Jahveh).

32 Och Samuel sa: ”För hit till mig Agag, amalekiternas kung.”

Och Agag kom till honom i kedjor. Och Agag sa: ”Sannerligen dödens obevekliga bitterhet.”

33 Men Samuel sa:

”Som ditt svärd har gjort kvinnor barnlösa,

så ska din mor bli barnlös bland kvinnor.”

Och Samuel högg Agag i bitar inför Herrens (Jahvehs) ansikte i Gilgal.

34 Sedan gick Samuel till Rama och Saul gick upp till sitt hus till Givat-Shaol. 35 Och Samuel såg aldrig Saul igen till den dag han dog, för Samuel sörjde (hebr. aval) över Saul. Och Herren (Jahveh) ångrade (sörj-tröstade – hebr. nacham) att han gjort Saul till kung över Israel. [Se kommentar i vers 11.]

16

Ynglingen David – en man efter Guds hjärta (kap 16-20)

Samuel smörjer David i Betlehem

[Den tredje enheten i Samuelsböckerna handlar om hur den unge David kommer till tronen. Den består av sju enheter som går från positiva händelser till negativa. De fyra första beskriver hans smörjelse, tjänst som harpospelare, segern över Goliat och hans popularitet och vänskap med Jonatan. Centralt vänder berättelsen och i ett kiastiskt mönster följer tre berättelser som beskriver hans kamp och hur Saul går hårdare och hårdare åt David.]

1 Herren (Jahveh) sa nu till Samuel: ”Hur länge ska du sörja för Saul? Se jag har förkastat honom från att vara kung över Israel. Fyll ditt horn med olja och gå. Jag ska sända dig till betlehemiten Jishaj, för jag har utsett bland hans söner åt mig en kung.”

2 Och Samuel sa: ”Hur kan jag gå? Om Saul hör det kommer han att döda mig.”

Herren (Jahveh) svarade: ”Ta en kviga med dig och säg: Jag har kommit för att offra till Herren (Jahveh). 3 Och bjud in Jishaj till offret och jag ska tala om för dig vad du ska göra, och du ska smörja åt mig den som jag säger till dig.”

4 Och Samuel gjorde det som Herren (Jahveh) hade talat och kom till Betlehem. Och stadens äldste kom darrande och mötte honom och sa: ”Kommer du i frid (shalom)?”

5 Han [Samuel] svarade: ”Frid (shalom), jag kommer för att offra till Herren (Jahveh). Helga er själva och kom med mig till offret.” Och han helgade Jishaj och hans söner och inbjöd dem till offret.

6 Och det skedde när de hade kommit att han såg Eliav och sa: ”Säkert är Herrens (Jahvehs) smorde framför honom.”

7 Men Herren (Jahveh) sa till Samuel: ”Se inte på hans utseende, eller på hans längd, för jag har förkastat honom, för det är inte som människan ser, för människan ser det som är för ögonen, men Herren (Jahveh) ser till hjärtat.”

8 Och Jishaj kallade på Avinadav och lät honom gå framför Samuel. Och han sa: ”Även denne har inte Herren (Jahveh) valt.” 9 Och Jishaj lät Shamma gå fram. Och han sa: ”Även denne har inte Herren (Jahveh) valt.” 10 Och Jishaj lät sju av sina söner gå fram till Samuel. Och Samuel sa till Jishaj: ”Herren (Jahveh) har inte valt någon av dessa.” 11 Och Samuel sa till Jishaj: ”Är detta alla dina ynglingar (hebr. naar)?” Och han [Jishaj] sa: ”Den yngste (obetydlige) återstår, men se, han vaktar fåren.”

Och Samuel sa till Jishaj: ”Sänd efter och hämta honom, för vi ska inte sitta ner förrän han har kommit hit.”

12 Då sände han efter och förde in honom. Han var rödlätt med vackra ögon och var stilig att se på.

Och Herren (Jahveh) sa: ”Res dig och smörj honom, för det är han.”

13 Och Samuel tog oljehornet och smorde honom i hans bröders mitt. Och Herrens (Jahvehs) Ande kom mäktigt över David från den dagen och framåt. Och Samuel steg upp och gick till Rama.

David spelar harpa för Saul – positiv berättelse

14 Och Herrens (Jahvehs) Ande hade lämnat Saul, och han plågades (förskräcktes – hebr. baat) av en ond ande (plågoande – hebr. ra-ruach) från Herren (Jahveh).

[ En ond ande från Herren

Fem gånger nämns hur Saul plågades av en ond ande från Herren/Gud (1 Sam 16:15, 16; 18:10; 19:9). En annan referens till något likande finns i Dom 9:23. Tidigare hade Saul blivit smord till kung av Samuel (1 Sam 10:1), något som ofta förknippas med att få Guds Ande. Nu beskrivs två saker som sker. Först lämnar Herrens Ande honom, det sker i versen efter att Herrens Ande kommit över David (vers 14) och som en konsekvens av att förkastats som kung (1 Sam 15:23, 26; 16:1). Dock hamnar Saul inte i ett normaltillstånd, i stället kommer nu något som också plågar honom.

Det svenska ordet ”plågoande” beskriver någon som plågar andra. Det är inte en ande, utan är en person. Samma bredd i betydelse finns i hebreiskan i orden som används här. Ordet ond (hebr. ra) kan även betyda misär, olycka eller något moraliskt förvridet. Första gången det används är i 1 Mos 2:9 om kunskapens träd på gott och ont. Verbet plåga (hebr. baat) betyder både plåga och förskräcka.

Det finns en tolkningskala där Saul drabbas bara själsligt och psykiskt till att han blir besatt av en ond ande. Det går att se hur kombinationen av hebreiska orden ra-roach (ond-ande) är ett uttryck för ”ett olyckligt sinne” och ett dåligt humör, dvs att Saul plågas rent själsligt av oroliga tankar. Andra ytterligheten är att tolka det som att Saul står under inflytande av en demonisk makt som Herren har sänt, dock skulle det göra Herren (Jahveh) till demonernas furste, vilket inte är troligt. En tredje tolkning är att Herren sände en ”plågande ängel”. Herren har tidigare sänt fördärvaren till Egypten (2 Mos 12:23) och en dödsängel kommer senare sändas mot assyriernas läger (2 Kung 19:35). I så fall är det en, från Guds perspektiv, god ängel som står i Herrens tjänst. Däremot från Sauls perspektiv blir det en ”ond/plågande ängel” som ständigt visar på Herrens rättfärdighet. Detta förskräcker och plågar Saul vilket gör att han stundtals blir så tokig att han vill döda David.

Oavsett tolkning (i graden av själsligt andligt, som i det hebreiska tankesättet inte åtskils) som plågar honom, så är detta något som Herren (Jahveh) tillåter att ske efter att Saul har lämnat Guds beskydd.]

15 Då sa Sauls tjänare till honom: ”Se, nu (vi ber dig – hebr. na) [lyssna på oss], eftersom en ond ande från Gud (Elohim) plågar dig, 16 låt du, vår herre (hebr. adon), säga till dina tjänare som är inför dig (framför ditt ansikte) att de ska söka efter en man som är skicklig att spela kinnor-harpa. När den onda anden från Gud kommer över dig, kan han spela med sin hand, och du mår bättre (det är gott för dig).”

17 Saul svarade sina tjänare: ”Förse mig med en man som kan spela skickligt och för honom till mig.”

18 Då svarade en av de unga männen och sa: ”Se, jag har sett en av betlehemiten Jishajs unga söner, han är skicklig på att spela och en mäktig man (stridsman, en man i sina bästa år – hebr. gever) en stark man (hebr. chajil) och en stridens man (hebr. milchama) och klok i sitt tal och en attraktiv man och Herren (Jahveh) är med honom.” [De tre hebreiska orden gever, chajil och milchama, har lite olika sidobetydelser men är alla tre ord som också betyder krigare eller stridsman.]

19 Därför sände Saul budbärare till Jishaj och sa: ”Sänd mig din son David som är med fåren.” 20 Och Jishaj tog en åsna och lastade den med bröd och en kanna vin och en killing och sände den med sin son David till Saul.

21 Och David kom till Saul och stod framför honom, och han älskade honom mycket och han blev hans rustningsbärare. 22 Och Saul sände bud till Jishaj och sa: ”Låt David, jag ber dig, stanna inför mig, för han har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i mina ögon.”

23 Och det hände när anden från Gud (Elohim) var över Saul, att David tog kinnor-harpan och spelade med sin hand, och Saul fann lättnad och det var väl med honom, och den onda anden lämnade honom.

17

Davids seger över Goliat

1 Och filistéerna samlade ihop sina härar till strid. De samlades vid Socho [i Låglandet – hebr. Shefelah] som hör till Juda och slog läger mellan [staden] Socho och Azeka, vid Efes-Damim. 2 Och Saul och Israels män var samlade och slog läger i Elah-dalen (Terebintdalen). De ställde upp sig till strid mot filistéerna. 3 Filistéerna stod på det ena berget och israeliterna stod på det andra berget, med den smala dalen mellan sig.

[Två olika ord för dal används här. I vers 2 är ordet emek som är en bredare som i Jezereldalen osv. I vers 3 används däremot gai som beskriver en smalare sektion.]

4 Och en tvekampskämpe (en som själv står mellan två – hebr. benajim) steg fram från filistéernas läger som hette Goliat från Gat [nuvarande Tell Safi], vars längd var 6 alnar och en spann [dvs. närmare 3 meter] lång.

[En vanlig aln är 44,5 cm och en spann 22 cm (en halv aln, måttet mellan tummen och lillfingret på en utsträckt hand), vilket ger en längd på 2,9 meter! Den grekiska översättningen Septuaginta tonar ner måttet och skriver 4 alnar istället för 6. Måttet i den hebreiska texten är dock inte orimligt. Den längsta människan i modern tid, Robert Wadlow (1918-1940), var 2,72 m lång – bara 2 dm kortare än Goliat. Egyptiska brev från (Papyrus Anastasi I) från 1200-talet f.Kr. beskriver fruktansvärda kanaaneiska krigare som var 2,7 meter långa. Två kvinnliga skelett som vardera var strax över 2 meter långa har hittats i Jordandalen i Tell Saidije (troligtvis bibliska Tsaretan).]

5 Han hade en bronshjälm på sitt huvud och var klädd i en rustning (bröstpansar – hebr. shirjon), och vikten på rustningen var 5 000 shekel brons [motsvarar totalt omkring 100 kg]. 6 Och han hade benskenor av brons på sina ben och bar en sabel (kortare böjt svärd – hebr. kidon) över axeln (mellan sina skuldror). 7 Och skaftet på hans spjut var som en vävares vävbom, och hans spjuthuvud vägde 600 shekel järn [omkring 7 kg], och hans sköldbärare gick framför honom.

8 Och han [Goliat] stod och ropade till Israels armé och sa till dem. ”Varför kommer ni ut och gör er redo för strid (ställer er i krigsordning)? Är inte jag en filisté och ni tjänare till Saul? Utse en man bland er och låt honom komma ner till mig. 9 Om han kan strida mot mig och döda mig, då ska vi bli era tjänare, men om jag besegrar honom och dödar honom, då ska ni vara våra tjänare och tjäna oss.” 10 Sedan sa filistén: ”Jag hånar Israels armé idag, ge mig en man så att vi kan strida tillsammans (duellera).” 11 När Saul och hela Israel hörde dessa ord från filistén blev de förfärade och mycket rädda.

[Det vanligaste attributet som Saul beskrivs med är ”mycket rädd”, se 1 Sam 10:22; 13:7; 15:24; 17:24; 18:12, 15, 29; 22:7-8; 28:5, 20, 21. I jämförelse nämns att David är rädd två gånger, för Achish (kungen i Gat, se 1 Kung 21:12) och Gud (2 Sam 6:9).]

12 Och David var son till en efratit från Betlehem i Juda som hette Jishaj, han hade åtta söner, och mannen var en gammal man i Sauls dagar, kommen till hög ålder bland män [så han kunde inte själv gå till stridsfältet].

[David var den yngste, se vers 14. I 1 Krön 2:13-16 nämns bara sju söner vid namn. I vers 13 nämns de tre äldsta, så någon av de yngre kan ha dött tidigt innan han skaffat familj, och därför inte räknats med i Krönikeböckerna.]

13 Och Jishajs tre äldsta söner hade gått efter Saul i striden, och namnen på de tre sönerna som hade dragit ut i strid var: Eliav – hans förstfödde, Avinodav – den andre, och Shamma – den tredje. [1 Krön 2:13] 14 Och David var den yngste och de tre äldsta hade följt Saul. 15 Men David gick fram och tillbaka mellan Saul [i Elah-dalen, där armén var] och Betlehem, för att valla sin fars får. [David bodde hos sin far i Betlehem där han tog hand om hans fars får, men gick regelbundet med understöd till sina bröder i Sauls armé. I vers 54 nämns Davids tält.]

16 Filistén [Goliat] trädde fram (kom nära) morgon och kväll för att visa upp sig själv 40 dagar. [På grund av det långa ställningskriget som hållit på i 1,5 månads tid började provianten för Israels armé att tryta.]

17 Då sa Jishaj till sin son David: ”Ta, nu (jag ber dig – hebr. na), till dina bröder [för deras räkning], en efa [22-36 liter] torkad säd [en säck] och dessa tio brödkakor – spring snabbt till lägret, till dina bröder. 18 Och ta dessa tio ostar till härhövitsmannen över deras tusen, och till dina bröder ska du ta med dig hälsningar och höra hur de har det, 19 och Saul och de och alla Israels män är i Elah-dalen (Terebintdalen), och strider med filistéerna.

20 Och David steg upp tidigt på morgonen och lämnade fåren hos en vakt, och tog och gick som Jishaj hade befallt honom. Och han kom till lägret när armén precis skulle dra ut och uppgav härskri. 21 Och Israel och filistéerna ställde upp sig för strid, armé mot armé.

22 Och David lämnade det han hade med sig i handen till en förrådsvakt och sprang till truppen och hälsade på sina bröder. 23 Och medan han talade med dem, se där kom hjälten, filistén från Gat som hette Goliat, ut från filistéernas uppställning och talade samma ord, och David hörde dem. 24 Och alla Israels män, när de såg mannen, flydde från honom och var mycket rädda.

25 Och en israelisk man sa: ”Har ni sett denne man som kommer fram? För att håna Israel kommer han upp. Och det ska ske att den man som dödar honom, ska kungen förläna stor rikedom och ska ge honom sin dotter och göra hans fars hus skuldfritt (skattebefriat) i Israel.”

26 Och David talade till mannen som stod bredvid honom och frågade: ”Vad får den man som dödar denne filisté och tar bort hånet från Israel? För vem är denne oomskurne filisté att han har hånat den levande Gudens (Elohims) armé?”

27 Folket svarade honom på detta sätt och sa: ”Så ska det göras med den man som dödar honom.”

28 Och Eliav, hans äldsta bror hörde när han talade med männen, och Eliavs vrede upptändes mot David och han sa: ”Varför har du kommit ner? Och med vem har du lämnat fåren i öknen? Jag känner din äventyrslystnad och ditt hjärtas lättsinne. Du har kommit ner för att du vill titta på striden.”

29 David svarade: ”Vad har jag gjort nu? Var det inte bara en fråga (ett ord)?” 30 Och han vände bort från honom till en annan och talade på samma sätt och folket svarade honom som förut. 31 Och när orden var hörda som David talade, berättade de dem för Saul och han togs till honom.

32 Och David sa till Saul: ”Låt ingen människas mod få falla (hjärta vara missmodigt). Din tjänare ska gå och strida med denne filisté.”

33 Och Saul sa till David: ”Du har ingen möjlighet att gå mot denne filisté och strida med honom, för du är för ung och han är en stridsman sedan sin ungdom (en rutinerad krigare).”

34 Och David sa till Saul: ”Din tjänare har varit en herde för sin fars får, och när det har kommit ett lejon eller en björn och tagit ett lamm från flocken 35 har jag gått efter den och slagit den och räddat det ur dess mun, och när han rest sig mot mig har jag fångat den i hakskägget och slagit den och dödat den. 36 Din tjänare har slagit både lejon och björn och denne oomskurne filisté ska bli som en av dem eftersom han har hånat den levande Gudens (Elohims) armé.”

37 Och David sa: ”Herren (Jahveh) har gett mig ur lejonets mun och ur björnens mun, han ska ge mig ur filistéernas hand.”

Då sa Saul till David: ”Gå, och må Herren (Jahveh) vara med dig.” 38 Och Saul klädde David med sina kläder och han satte en bronshjälm på hans huvud och klädde honom i en rustning (ett bröstpansar). 39 Och David band sitt svärd på rustningen och han försökte gå, han hade inte prövat det.

David sa till Saul: ”Jag kan inte gå med detta för jag har inte prövat (är inte van vid, inte tränad med) det.” Och han tog av sig det.

40 Och han tog sin stav i handen, valde ut fem släta stenar från bäcken, placerade dem i ett fodral som han lade ner i sin herdeväska, och med slungan i sin hand gick han rakt mot filistén. 41 Filistén fortsatte gå framåt, med sin sköldbärare framför sig och de kom allt närmare David. 42 När filistén nu tittade noga på David, såg han ner på honom (föraktade han honom), för David var bara en tonåring, rödlätt (ljushårig) och såg bra ut. [David var inte ärrad som andra soldater som varit med i krig tidigare.]

43 Filistén sa till David: ”Tror du att jag är en hund eftersom du kommer emot mig med trästavar?” Så nedkallade filistén sina gudars förbannelse över David.

44 Sedan sa filistén till David: ”Kom hit så ska jag ge din kropp (kött) till himlens fåglar och markens djur.”

45 David svarade filistén: ”Du kommer emot mig med svärd, spjut och sabel (lans, kortare böjt svärd – hebr. kidon), men jag kommer emot dig i Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) namn, han som är Israels härars Gud och som du har hånat (hädat, förlöjligat, talat illa om). 46 I dag ska Herren (Jahveh) överlämna dig i min hand. Jag ska slå ner dig och hugga huvudet av dig. I dag ska jag ge hela den filisteiska armén till himlens fåglar och markens djur. Då ska hela världen förstå att Israel har en Gud (Elohim), 47 och alla som är samlade här i dag förstå att det inte är genom svärd och spjut som Herren (Jahveh) räddar (befriar). Detta är Herrens (Jahvehs) strid, och han ska ge er i vår hand.”

48 Och det skedde när filistén reste sig och kom nära för att möta (attackera, gå i närkamp med) David, att David samtidigt sprang snabbt mot hären för att möta filistén. 49 Och David stack ner sin hand i väskan och tog upp en sten och slungade den och träffade filistén i pannan. Stenen sjönk djupt in i Goliats panna, och han föll ner med ansiktet mot marken.

50 David övervann filistén med bara slunga och en sten. Han slog ner filistén och dödade honom. David hade inte ens ett svärd i sin hand. 51 Och David sprang och stod över filistén och tog hans svärd och drog ut det ur dess skida och slog honom och högg av honom huvudet med det. Och när filistéerna såg att deras hjälte var död, flydde de. 52 Och Israels män och Juda steg upp och ropade och jagade filistéerna tills de kom till Gaj, och till Ekrons portar. Och de skadade filistéerna föll ner längs vägen till Shaarajim, ända till Gat och till Ekron. 53 Och Israels söner återvände från jakten efter filistéerna och de förstörde deras läger. 54 Och David tog filisténs huvud och bar upp det till Jerusalem, men han lämnade hans utrustning (vapen, rustning) i sitt tält.

[Varför bär David upp Goliats huvud till Jerusalem? På den här tiden fanns en plats som hette huvudskalleplatsen på Olivberget, där folken som bodde i landet före Israel brukade samla huvudena av dem som man besegrat i strid. Det är möjligt att David kände till detta och därför tog huvudet dit. Det var i så fall ett sätt för David att visa jevusiterna, som fortfarande bodde i Jerusalem, vad han gjort. Det är också en bild på att Jesus besegrar Satan på huvudskalleplatsen.]

[Nu följer en tillbakablick i vers 55-66 med mer detaljer om vad som hände innan striden. Här ges nu en bakgrund till vers 25 där Saul frågar efter Davids fars namn så han kunde veta mer om vem som potentiellt kunde bli hans svärson. Bilden som ges här i vers 55-58 är också en kung som nu saknar förmåga att komma ihåg enkla detaljer, något som också visar att Guds Ande hade lämnat Saul. David hade ju tidigare spelat hos Saul, se 1 Sam 16:21-23.]

55 Och när Saul såg David gå fram mot filistén sa han till Avner, härföraren över armén: ”Avner, vems son är denna yngling?” Och Avner svarade: ”Som din själ lever, kung, jag kan inte säga dig det.” 56 Och kungen sa: ”Fråga då vems son pojkspolingen är.”

57 När David sedan återvände från slakten av filistén, tog Avner honom och förde honom till Saul med filisténs huvud i hans hand.

58 Då sa Saul till honom: ”Vems son är du, du unge man?”

David svarade: ”Jag är din tjänare Jishajs son, betlehemiten.”

18

Centrum – David i tronsalen

1 Och det hände när han [David] slutat att tala med Saul, att Jonatans själ knöts till Davids själ (person) och Jonatan älskade honom som sin egen själ (som sig själv). 2 Och Saul tog honom den dagen och lät honom inte gå hem mer till hans fars hus. 3 Sedan skar Jonatan ett förbund med David eftersom han älskade honom som sin egen själ. 4 Och Jonatan tog av sig manteln som han hade på sig och gav den till David, och sin rustning och sitt svärd och sin båge och sin gördel.

[Att byta mantlar och vapen med varandra är en del av alla de ceremonier som hör till ingåendet av ett blodsförbund. Även om bara några detaljer nämns här förstår vi att David och Jonatan ingår ett fullständigt blodsförbund. Annars skulle detta inte ha omnämnts, eftersom det är något som man aldrig gör i en annan situation. På den här tiden räckte det att nämna någon av de tillhörande ritualerna, utan att göra en fullständig redogörelse, för alla visste vad det betydde.]

5 Och David gick ut dit Saul sände honom. Han hade stor framgång (var vis, intelligent – hebr. sachal), och Saul satte honom över stridsmän, och det var gott i folkets ögon och även i Sauls tjänares ögon.

[De flesta grekiska översättningar har inte med 1 Sam 17:55-18:5, men det finns med i de hebreiska texterna.]

6 Och det skedde när de kom, när David återvände från slakten på filistéerna, att kvinnorna kom ut från Israels städer och sjöng och dansade för att möta kung Saul med tamburiner, med glädje och med shalishim-instrument.

[Det hebreiska ordet shalishim används bara här och har med ordet ”tre” att göra, varav vissa tolkar det som ett tresträngat instrument. Det kan också vara ett onomatopoetiskt ord som beskriver ett instrument som låter ”shal-shal-shal”, och är någon form av rytminstrument som en skallra.]

Saul avundsjuk över Davids segersång

7 Och kvinnorna sjöng till varandra när de spelade och sa:

”Saul har slagit sina tusen

och David sina tiotusen.”

8 Och Saul blev väldigt arg och dessa ord var onda i hans ögon och han sa: ”De har tillräknat David tiotusen och till mig har de tillräknat bara tusen, och det enda han saknar är kungariket.” 9 Och Saul bevakade David från den dagen och framåt.

10 Och det hände på morgonen att en ond ande från Herren (Jahveh) kom över Saul [på nytt, se 1 Sam 16:14], och han profeterade [rasade, gormade, betedde sig våldsamt] mitt i huset, men David spelade med sin hand som han brukade varje dag, och Saul hade sitt spjut i sin hand. 11 Och Saul slungade (svingade, kastade – hebr. tol) spjutet. Han sa (tänkte): ”Jag ska fästa David vid väggen.” [Han ville genomborra David med spjutet i väggen, se 1 Sam 19:10.] Men David vek undan för honom (ordagrant: från hans ansikte), två gånger

[Här används inte det vanliga ordet för att kasta (hebr. shalach), utan det mer intensiva verbet att slunga (hebr. tol). Ordet används om vinden som ”slungas ner” och skapar ett mäktigt oväder i Jona 1:4. Ordvalet beskriver hur Sauls okontrollerade agerande där han i sin vrede slungar spjutet med hela sin kraft mot David. Detta är de två första försöken från Saul att döda David. Inte bara en gång, utan två, slungar han sitt spjut. Davids villighet att vara kvar länge nog i rummet för att Saul skulle hämta spjutet efter det första misslyckade mordförsöket, tyder på mod och en villighet att få Saul att överkomma sina kval. Totalt försöker Saul döda David 14 ggr, se även 1 Sam 18:17, 21; 19:1, 10, 11, 15, 20, 21, 22; 23:15; 26:2. Fjorton är också det hebreiska numeriska värdet på Davids namn.]

12 Och Saul blev rädd för David eftersom Herren (Jahveh) var med honom, men hade lämnat (vikit av ifrån) Saul. 13 Därför tog Saul bort honom från sig och gjorde honom till härförare över tusen, och han gick ut och in framför folket. 14 Och David hade stor framgång på alla sina vägar och Herren (Jahveh) var med honom. 15 Och när Saul såg att han hade stor framgång fick han fruktan inför honom. 16 Men hela Israel och Juda älskade David eftersom han gick ut och in framför dem.

17 Och Saul sa till David: ”Se, min äldsta dotter Merav [betyder: ”ökning”], henne vill jag ge dig till hustru, bara du är en tapper son och strider Herrens (Jahvehs) strider.” För Saul sa (tänkte): ”Låt inte min hand vara över honom, utan låt filistéernas hand vara över honom.” [Saul ger uttryck för en förhoppning om att David ska dödas. Detta är Sauls tredje försök att döda David.]

18 Men David sa till Saul: ”Vem är jag och vad är mitt liv, eller min fars familj i Israel [vi är ingen känd släkt], att jag ska bli kungens svärson?” 19 Men det skedde när tiden för Merav, Sauls dotter, kom då hon skulle ha getts till David som hustru att hon gavs till mecholiten Adriel som hustru.

20 Men Michal [betyder: ”Vem är som Gud”], Sauls dotter [den yngsta, se 1 Sam 14:49] älskade David och de berättade det för Saul, och dessa ord behagade Sauls ögon. 21 Och Saul sa (tänkte): ”Jag ska ge henne åt honom så att hon kan bli en snara för honom, så att filistéernas hand vänds mot honom.” Därför sa Saul till David: ”Du ska idag bli min svärson genom en av de två.” [Detta är Sauls fjärde försök att döda David.]

22 Och Saul befallde sina tjänare: ”Tala med David i hemlighet och säg: Se kungen har behag i dig och alla hans tjänare älskar dig, bli därför nu kungens svärson.”

23 Och Sauls tjänare talade dessa ord i Davids öron. Och David sa: ”Är det en lätt sak för er att bli kungens svärson? Betänk att jag är en fattig man och ringa aktad?”

24 Och Sauls tjänare berättade för honom och sa: ”Så här talar David.” 25 Och Saul sa: ”Så ska ni säga till David: Kungens önskan är inte någon hemgift, utan 100 filisteiska förhudar, som en hämnd på kungens fiender.” För Saul tänkte att David skulle falla för filistéernas hand.

26 Och när hans tjänare berättade dessa ord för David behagade det Davids ögon väl att bli kungens svärson. Och dagarna var inte begränsade. 27 Och David steg upp och gick, han och hans män, och slog 200 män av filistéerna, och David tog deras förhudar och gav hela antalet till kungen, för att bli kungens svärson. Och Saul gav honom sin dotter Michal som hustru.

[David uppfyller kungens önskan dubbelt upp och ger en dubbel brudgåva. Det visar på hans hängivenhet och iver att få bli en del av den kungliga familjen. Saul har inget annat val än att låta Michal gifta sig med David.]

28 Och Saul såg och visste (förstod mycket väl) att Herren (Jahveh) var med David. Och Michal, Sauls dotter, älskade honom. 29 Och Saul var nu ännu räddare för David, och Saul var ständigt Davids fiende.

30 Sedan gick filistéernas furstar fram, och det hände att så ofta som de steg fram, hade David mer framgång än alla Sauls tjänare, så att hans namn blev mycket tungt (aktat, respekterat).

19

David spelar harpa för Saul – Saul vill döda honom

1 Saul talade till Jonatan, sin son, och till alla sina tjänare att de skulle [komma på ett sätt att] döda David. [Detta är Sauls femte försök att döda David.] Men Sauls son Jonatan tyckte mycket om (beundrade verkligen, var mycket fäst vid) David. 2 Så Jonatan berättade detta för David [varnade honom] och sa: ”Saul, min far, söker efter att döda dig, därför ber jag dig, var på din vakt (skydda dig) i morgon. Stanna på en undanskymd plats och göm dig. 3 Och jag ska gå ut och stå bredvid min far på fältet där du är, och jag ska tala med min far om dig, och om jag ser något ska jag berätta det för dig.”

[Jonatan förblir lojal mot sin vän David (1 Sam 18:3), men förråder sin far. Saul refererar till denna händelse senare, se 1 Sam 20:30. Jonatan och David har ett vänskapsförbund, detta leder till att en av Jonatans söner senare kommer att äras, se 2 Sam 9:6-11.]

4 Och Jonatan talade gott om David till sin far Saul och sa till honom: ”Låt inte kungen synda mot sin tjänare, mot David, för han har inte syndat mot dig och hans arbete har varit mycket gott för dig [och för hela riket]. 5 Han har lagt sitt liv i din hand och slagit filistén [Goliat, se 1 Sam 17] och Herren (Jahveh) gjorde en stor seger för hela Israel, du såg det och gladde dig. Varför vill du då synda mot oskyldigt blod och döda David utan anledning?”

6 Och Saul lyssnade till Jonatans röst (tog till sig hans ord) och Saul lovade (gav sin ed): ” [Så sant] Herren (Jahveh) lever, han ska inte dödas.”

7 Jonatan kallade på David och berättade för honom allt som blivit sagt. Och Jonatan förde David till Saul och han var i hans närvaro som tidigare [och tjänstgjorde både militärt och med musik, se vers 8-9].

8 Och det blev krig igen och David drog ut och stred mot filistéerna, och slog dem med en stor slakt och de flydde för honom.

9 Och en ond ande från Herren (Jahveh) var över Saul [igen, se 1 Sam 16:14] när han satt i sitt hus med sitt spjut i sin hand och David spelade [på lyran] med sin hand. [Att sitta med ”sitt spjut i sin hand”, fullt redo för krig inne i sitt eget palats, visar på Sauls rädsla och mentala obalans. David var väl medveten om Sauls tidigare utbrott, se 1 Sam 18:10-11 och beredd.] 10 Och Saul försökte spetsa fast David vid väggen med spjutet, men David gled undan från Sauls åsyn (ansikte) och han slog in spjutet i väggen och David flydde [till sitt hus] och kom undan den natten. [Sauls sjätte försök att döda David.]

11 Saul sände budbärare till Davids hus för att bevaka det och sedan döda honom på morgonen. [Sauls sjunde försök att döda David.] Men Michal, Davids hustru berättade för honom [på samma sätt som sin bror Jonatan] och sa: ”Om du inte räddar ditt liv i natt, kommer du i morgon att bli dödad.” 12 Sedan firade Michal ner David genom fönstret och han begav sig iväg, flydde och undkom. 13 Michal tog husguden (figurinen – hebr. terafim) och lade den i sängen och lade en gethårsfilt på dess huvud och svepte in den i tyg.

[De husgudar/figuriner som hittats i utgrävningar är ofta mindre, men här verkar det vara en som är i mänsklig storlek. Att det fanns en husgud att tillgå så nära Michal kan antyda att hon blandade omgivande religioners tillbedjan, men texten uttrycker varken att hon gjorde eller inte gjorde det. Däremot är det tydligt i 2 Sam 6:16-23 att hon inte hade full förståelse av sann tillbedjan.]

14 Och när Saul sände budbärarna för att ta David [till kungen] sa hon: ”Han är sjuk.”

15 [När Saul hörde detta gav han en ny order.] Saul sände [tillbaka] budbärarna för att se David och sa: ”För hit honom i sängen så att jag kan döda honom.” [Detta är Sauls åttonde försök att döda David. Saul var fortfarande i samma maniska tillstånd som kvällen innan. Om David var för sjuk för att inte kunna gå på egna ben för att bli dödad, då måste han bli förd ”i sin säng” för att kunna dödas.] 16 Och när budbärarna kom in [i David och Michals sängkammare och lyfte bort täcket], se, då [istället för David] var husguden i sängen och hade en gethårsfilt på sitt huvud. [Antingen då, eller efter ännu en vända till Saul, tog soldaterna med sig Michal till kungen.]

17 Saul sa till Michal: ”Varför har du [min egen dotter] bedragit mig och låtit min fiende [David] gå, så att han kunde komma undan?”

Michal svarade Saul: ”Han [David] sa till mig: ’Låt mig gå, varför skulle jag döda dig?’ [Uttrycket tolkas som ett hot från David att döda Michal.] ”

[Saul kallar David ”sin fiende”. Michal låtsas som om David hotat henne och ljuger om vad som har hänt. Ingen kunde ifrågasätta henne, och detta gav Saul ännu mer skäl att döda David, eftersom han hotat en medlem av kungahuset.]

David flyr till Samuel i Rama

18 Nu hade David flytt och undkommit. Han gick till Samuel i Rama [3 km öster om Giva] och berättade för honom allt vad Saul gjort mot honom. Han och Samuel gick [tillsammans, vilket beskriver att de hade gemenskap] och vistades i Najot [tältlägren vid profetskolan i Rama].

[Najot används bara i detta kapitel och är troligtvis inte en stad, utan beskriver en lägerplats i Rama. Hebr. nave används för herdetält och navah är boning och även fält. Det är troligtvis namnet på området där Samuels profetskola höll till. Troligtvis samma plats som omnämns i 1 Sam 9:22 med en matsal med plats för 30 personer.]

19 Och man berättade för Saul och sa: ”Se, David är i Najot [tältlägren, i Samuels boning] i Rama.” 20 Då sände Saul budbärare för att ta David. Men när de såg skaran av profeter som profeterade och Samuel stå som huvud (ledare) över dem, kom Guds (Elohims) Ande över Sauls budbärare och de profeterade också. 21 När det berättades för Saul, sände han andra budbärare, även de profeterade. Och Saul sände budbärare en tredje gång och även de profeterade. [Det hebreiska ordet för att profetera, nava handlar om att tala inspirerat av Gud, proklamera hans ord, prisa och ära hans namn, inte bara om att förutse framtiden.]

22 Då gick även han [sträckan som tar 1,5 timme att gå] till Rama och kom till den stora cisternen (brunnen) som finns i Secho.

[I arkeologiska utgrävningar från alla perioder är cisterner för att samla regnvatten vanliga. I allt från hus till mer publika större reservoarer. Secho låg någonstans mellan Giva och Rama. Secho betyder ”vakttornet” och antyder att det låg på en höjd. Den grekiska översättningen har ”brunnen vid tröskplatsen i Sefi”, där sefi är ett translittererat hebreiskt ord för ett berg utan träd – dvs. var en utsiktsplats.]

Han [Saul] frågade [de som var där]: ”Var är Samuel och David?”

Och en sa: ”Se, de är i Najot i Rama.”

23 Och han [Saul] gick dit till Najot [profetskolan] i Rama, och Guds (Elohims) Ande kom över även honom och han gick vidare och profeterade tills han kom till Najot i Rama. 24 Och han [Saul] tog även av sig sina [kungliga] kläder, och även han profeterade framför Samuel och han låg ner naken hela dagen och hela natten. Därför säger man: ”Är även Saul bland profeterna?”

[Tre gånger hade Guds Ande kommit över de utsända tjänarna. Men Saul förstod inte att Gud var med David, utan gick då själv till Rama för att personligen ta livet av David. Detta är tolfte försöket att döda David. Det är inte troligt att Saul klädde av sig naken, istället tog han av sig sina kungliga kläder, se 2 Sam 6:20. Gud ödmjukade Saul. Berättelsen visar att det går att ha andliga erfarenheter, men det krävs omvändelse och ett verkligt överlämnade för att förvandla sitt liv. Frasen ”Är även Saul bland profeterna” återfinns även i 1 Sam 10:10-12.]

20

David och Jonatan

1 Och David flydde från Najot i Rama [eftersom Saul var där, se 1 Sam 19:24] och kom och sa inför Jonatan [i Giva]: ”Vad har jag gjort? Vad är min överträdelse? Vad är min synd inför din far [Saul], eftersom han söker mitt liv (min själ)?”

2 Och han sa till honom. ”Långt därifrån (vare det fjärran), du ska inte dö. Se, min far gör ingenting, stort eller litet, utan att han avslöjar det för mig, och varför skulle min far gömma dessa ting från mig? Det är inte så.”

3 Men David gav sin ed igen och sa: ”Din far vet mycket väl att jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon. Han säger: Låt inte Jonatan veta detta, så han blir ledsen, och så sant Herren (Jahveh) lever och som du själv (din själ) lever, det är bara ett steg mellan mig och döden.”

4 Och Jonatan sa till David: ”Vad önskar din själ så att jag kan göra det för dig?”

5 Och David sa till Jonatan: ”Se, i morgon är det nymånad, när jag ska sitta hos kungen och äta, låt mig gå så att jag kan gömma mig själv på fältet till den tredje dagen på kvällen. 6 Om din far alls saknar mig, säg: ’David frågade mig om han fick lämna så att han kunde springa till sin stad Betlehem, för det är ett årligt offer där för deras familj.’ 7 Om han säger: ’Det är gott,’ ska din tjänare ha frid, men om han blir vred då vet du att ont är bestämt av honom. 8 Handla därför välvilligt med din tjänare för du har ett Herrens (Jahvehs) förbund med din tjänare, men om det finns någon överträdelse i mig så döda mig du själv, för varför skulle du ta mig till din far?”

[Varje nymånad firades med speciella offer, följt av en middag. Det förväntades att David skulle vara med. Eftersom det var allmänt känt att han hade kommit tillbaka från Rama, var hans närvaro förväntad vid kungens bord. Detta tillfälle blir nu en test om Saul verkligen hade förändrats efter sina upplevelser i Rama. Jonatan verkar leva i en illusion, trots flera uppenbara mordförsök från Sauls sida mot David tror han inte att Saul ska döda David.]

9 Och Jonatan sa: ”Vare det långt bort från mig, om jag alls visste att ont var bestämt över dig av min far, skulle jag då inte berätta det för dig?”

10 Och David sa till Jonatan: ”Vem ska berätta för mig om din fars svar är hårt (tungt, bindande som ett ok)?”

11 Och Jonatan sa till David: ”Kom och låt oss gå ut på fältet.”

Så de gick ut båda två på fältet. [1 Sam 19:3] 12 Där sa Jonatan till David: ”Herren (Jahveh) är Israels Gud (Elohim) [han är mitt vittne] – när jag hör min far vid denna tid i morgon eller dagen efter [tredje dagen], se, om det är gott gentemot David, ska jag då inte sända till dig och avslöja det för dig? 13 – Herren (Jahveh) gör så mot Jonatan. Och mer därtill: Om det skulle behaga min far att göra dig ont, ska jag avslöja det för dig och sända iväg dig så att du kan gå i frid (shalom); och Herren (Jahveh) ska vara med dig, som han varit med min far. 14 Medan jag fortfarande lever, visa mig Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek, trofasthet – hebr. chesed), om jag fortfarande lever… [Den hebreiska texten är inte helt tydlig, men troligt är att Jonatan inser att han äventyrar sitt eget liv genom att hjälpa David.] 15 Men hugg aldrig av din nåd (hebr. chesed) från mitt hus, inte ens om Herren (Jahveh) har huggit av varenda en av Davids fiender från jordens ansikte.” [David håller detta löfte och ärar Jonatans son Mefivoshet, se 2 Sam 9:1-12.]

16 Och Jonatan skar ett förbund med Davids hus: ”Och Herren (Jahveh) utkräver det från Davids fienders hand.” 17 Och Jonatan fick David att avlägga en ed igen, för kärleken som han hade till honom, för han älskade honom som han älskade sitt eget liv (sin egen själ).

18 Och Jonatan sa till honom: ”I morgon är det nymånad (nymåne) och du kommer att saknas, din stol ska vara tom. 19 Men i övermorgon (på den tredje dagen) ska du gömma dig själv väl och komma till platsen där du brukar gömma dig själv de dagar du arbetar och ska stanna (hålla dig) vid Ezel-stenen. [Hebr. ezel betyder ”stenen på vägen”; troligtvis en milstolpe för vandrare.] 20 Och jag ska skjuta tre pilar åt sidan som om jag skjuter mot ett mål (märke). 21 Och se, jag ska sända pojken: ’Gå och leta efter pilen.’ Om jag säger till pojken: ’Se, pilen är på den här sidan om dig,’ ta dem och kom för då är det frid (shalom) till dig och inget (ont) ord, Herren (Jahveh) lever. 22 Men om jag säger detta till pojken: ’Se, pilarna är längre bort,’ gå din väg för Herren (Jahveh) har sänt iväg dig. 23 Och angående det som jag och du har talat om, se Herren (Jahveh) är mellan mig och mellan dig för evigt.”

24 Och David gömde sig själv på fältet, och när nymånaden hade kommit satte sig kungen [Saul] ner för att äta måltiden. 25 Och kungen satt på sin stol som de andra gångerna, på sin stol vid väggen, och Jonatan stod upp och Avner satt vid Sauls sida, men Davids plats var tom. 26 Men Saul talade ingenting den dagen för han tänkte: ”Något har hänt honom så att han är oren, han är säkert oren.” 27 Och det hände på morgonen efter nymånen, som var den andra dagen, att Davids plats var tom, och Saul sa till Jonatan: ”Varför kommer inte Jishajs son [David] till måltiden, varken igår eller idag?” 28 Och Jonatan svarade Saul: ”David bad mig om lov att få lämna för att gå till Betlehem, 29 Och han sa: ’Låt mig gå, jag ber dig, för vår familj har ett offer i staden, och min bror anbefallde mig, och om jag har funnit nåd i dina ögon, låt mig gå, jag ber dig, och se mina bröder.’ Därför har han inte kommit till kungens bord.”

30 Och Sauls vrede upptändes mot Jonatan och han sa till honom: ”Du son till en motsträvig upprorsmakare, visste jag inte att du har valt Jishajs son till din egen skam och till din mors nakenhets skam? 31 För så länge Jishajs son lever på jorden ska du inte bli upprättad, inte ditt kungarike. Skicka nu efter och hämta honom för han förtjänar döden.” [Saul förstår att Jonatan har varit mer lojal mot David än honom, se 1 Sam 19:2.]

32 Och Jonatan svarade Saul sin far och sa: ”Varför ska han dödas? Vad har han gjort?” 33 Och Saul slungade (kastade) sitt spjut mot honom för att slå (döda) honom. Därför visste Jonatan att hans far hade bestämt att låta döda David.

34 Och Jonatan steg upp från bordet i brinnande vrede och åt ingen mat den andra dagen i månaden, för han sörjde för David och eftersom hans far hade lagt skam på honom.

35 Och det skedde på morgonen att Jonatan gick ut på fältet vid den tid som han och David bestämt, och en liten pojke var med honom. 36 Och han sa till sin pojke: ”Spring och leta efter pilarna som jag skjuter.” Och när pojken sprang sköt han en pil bakom honom. 37 Och när pojken hade kommit till platsen för pilen som Jonatan skjutit, ropade Jonatan efter pojken och sa: ”Är inte pilen framför dig?” 38 Och Jonatan ropade efter pojken: ”Fortare, skynda dig, stanna inte.” Och Jonatans pojke tog upp pilen och kom till sin herre. 39 Men pojken visste ingenting, bara Jonatan och David kände till ärendet. 40 Och Jonatan gav sina vapen till sin pojke och sa till honom: ”Gå och bär in dem i staden.”

41 Och så snart pojken hade gått steg David upp från sin plats åt söder och föll på sitt ansikte till marken och böjde sig ner tre gånger. Och de kysste varandra och grät tillsammans tills David inte kunde gråta mer.

42 Och Jonatan sa till David: ”Gå i frid (shalom), eftersom vi båda har avlagt ed i Herrens (Jahvehs) namn och sagt: Herren (Jahveh) ska vara [vittne] mellan mig och dig och mellan våra efterkommande (mellan min säd och din säd) för evigt.” 43 Och han [David] steg upp och gick och Jonatan gick in i staden.

21

David som en politisk flykting

I staden Nov

(Matt 12:1-4; Mark 2:23-28; Luk 6:1-5)

1 Sedan kom David till Nov [levitisk stad i Benjamins område, troligtvis strax nordost om Jerusalem på berget Scopus, bara 3 km söder om Davids gömställe i Anatot], till prästen Achimelech, och Achimelech kom darrande för att möta David och sa till honom: ”Varför är du ensam och har ingen man med dig?”

2 David svarade prästen Achimelech: ”Kungen har befallt mig ett ärende och har sagt till mig: Låt ingen man veta något om ärendet som jag sänder dig med, och vad jag har befallt dig, och de unga männen har jag bestämt den och den platsen. 3 Och nu, vad är under din hand? Fem brödkakor? Ge dem i min hand eller det du har till hands.” [David säger inte namnet på den kung som sänt honom. Det är inte Saul, utan himmelens Gud som är hans kung, se 1 Sam 8:7; 12:12; Ps 5:3; 20:10; 24:7-10; 29:10; 68:25; 145:1.]

4 Och prästen svarade David och sa: ”Det finns inget vanligt bröd under min hand, utan det är heligt bröd [skådebrödet, se 2 Mos 25:23-30], bara om de unga männen har hållit sig borta (vaktat, bevarat sig) från kvinnor.” [3 Mos 15:16-18]

5 Och David svarade prästen och sa till honom: ”Eftersom vi har avhållit oss från kvinnor dessa tre dagar, när jag kom ut var de unga männens kärl heliga, fast det var en vanlig resa, hur mycket mer idag när det ska bli heligt bröd i kärlen?” 6 Så prästen gav honom heligt bröd, eftersom det inte fanns något annat bröd där än skådebröden, som hade tagits bort från Herrens (Jahvehs) ansikte, men ersatts med varmt [nybakat] bröd samma dag då det togs bort.

7 Nu var en av Sauls tjänare där den dagen, begränsad (förhindrad, instängd) inför Herren (Jahveh), och hans namn var Doeg, edomiten, ledaren för Sauls herdar.

[Doeg kan ha avlagt ett nasirlöfte, eller så är det sabbat vilket gjorde att han inte kunde göra något denna dag. Så småningom kommer han att berätta för Saul att David varit här och dödat alla präster, se 1 Sam 22:9, 18, 22; Ps 52:2.]

8 David frågade Achimelech: ”Du har inte något svärd eller spjut här i din hand? Jag har varken mitt svärd eller mina vapen med mig, eftersom kungens uppdrag var så brådskande.”

9 Prästen svarade: ”Filistén Goliats svärd, som du slog i Elah-dalen (Terebintdalen) [1 Sam 17]; se, det är inlindat i ett tyg och står bakom efoden [2 Mos 28:6-14]. Om du vill ha det, ta det, för det finns ingenting annat här.” Och David sa: ”Det finns inget likt det, ge det till mig.”

David i Gat

10 Och David steg upp och flydde den dagen av fruktan för Saul och kom till Achish, kungen i Gat. [Han flyr till sin ärkefiende Achish, och med sig har han svärdet som tillhörde Achishs döda hjälte Goliat.] 11 Och Achishs tjänare sa till honom: ”Är inte detta David, landets kung? Sjunger de inte om honom när de dansar och säger:

Saul har slagit sina 1 000,

och (men) David sina 10 000?” [1 Sam 18:7]

12 Och David tog dessa ord på allvar (lade dessa ord i sitt hjärta) och blev mycket rädd för Achish, Gats kung. 13 Så han förändrade sitt uppträdande framför dem och spelade att han var en galning i deras händer, och skrapade på deras dörrar i porten och lät sin saliv rinna ner i sitt skägg. [Att få saliv i ansiktet och skägget var något skamligt och förnedrande, se 5 Mos 25:9; Job 17:6; 30:10.]

14 Då sa Achish till sina tjänare: ”När ni ser en man som är en dåre, varför tar ni honom till mig? 15 [Han fortsätter sarkastiskt:] Saknar jag dårar eftersom ni har fört denne galning inför mig för att visa upp sin dårskap? Ska en sådan komma in i mitt hus?”

[Väl fri begrundar David dessa händelser och förstår att han handlat utifrån människofruktan, snarare än gudsfruktan, se Ps 56:4-5. Han ödmjukar sig under Gud och skriver Psalm 56. Kanske i samband med detta, eller senare, skrivs Psalm 34. Här prisar David Gud för hur han har befriat honom, trots hans fruktan och synd, och vill visa på hur en rätt och sund gudsfruktan gör att vi inte behöver vara rädda för något. Se Ps 34 och Ps 56.]

22

Adullams grotta

1 Då gick David därifrån och flydde till Adullams grotta [i Låglandet (Shefela) – halvvägs mellan Gat och Betlehem], och när hans bröder och hela hans fars hus hörde det, gick de ner till honom där. 2 Och till honom samlades alla män som var i trångmål och alla män som var skuldsatta, och alla själar som var missnöjda, de samlade ihop sig till honom och han blev ledare över dem, och hos honom var omkring 400 män.

Mitspe

3 Och David gick därifrån till Mitspeh [betyder: ”vakttorn”] i Moab [öster om Jordanfloden] och han sa till Moabs kung: ”Låt min far och min mor, jag ber dig, komma hit och vara hos dig, till dess jag vet vad Gud (Elohim) ska göra för mig.” 4 Och han förde dem inför Moabs kung och de vistades hos honom hela den tid som David var i borgen (hebr. matsodah). [Exakt var Mitspeh låg är inte helt fastställt, det är ett generellt namn för en militär utpost, men kan också vara en stad, kanske Kerak eller Rujm el-Meshrefeh i nuvarande Jordanien.]

5 Och profeten Gad sa till David: ”Dröj inte i borgen, lämna och gå in i Juda land.” Då lämnade David och kom till Cherets skog.

Saul dödar prästerna i Nov

6 Och Saul hörde att David hade hittats och att männen var med honom. Saul satt nu i [sin hemstad, se 1 Sam 10:26] Giva under tamarisken på höjden (hebr. ramah) med spjutet i sin hand [som en spira], och alla hans tjänare stod runtomkring honom.

[Saul utförde sina kungliga sysslor utomhus, vilket inte var ovanligt, se 1 Sam 14:2; Dom 4:5. Tamarisken växte i ökenlandskap och var en ovanlig syn i bergstrakten kring Giva. Kanske var detta en kultplats. Saul hade tidigare beordrat att David skulle dödas, se 1 Sam 19:1. När han nu får höra var David är, går han igång och brister ut till alla sina män kring sig. Han kallar dem ”Benjamins söner” vilket indikerar att han insatt personer från sin egen stam i ledande positioner. Han anspelar nu på deras lojalitet till sin stam och deras girighet.]

7 Och Saul sa till sina tjänare som stod runt honom: ”Lyssna, jag ber er Benjamins söner, ska Jishajs son [från Juda stam] ge fält och vingårdar till er alla, ska han göra er till ledare över 1 000 och ledare över 100, 8 så att ni alla konspirerar mot mig, och det var ingen som avslöjade för mig när min son skar ett förbund med Jishajs son, och det är ingen av er som tycker synd om mig eller avslöjar för mig att min son har eggat upp mina tjänare mot mig för att ligga i bakhåll som han gör denna dag?”

9 Då svarade edomiten Doeg, som var satt över Sauls tjänare, och sa: ”Jag såg Jishajs son [David] komma till Nov [levitisk stad strax nordost om Jerusalem på berget Scopus, se vers 19], till Achimelech, Achitovs son. [1 Sam 21:7; Ps 52:2] 10 Och han frågade Herren (Jahveh) för honom och gav honom proviant och gav honom filistén Goliats svärd.”

11 Och kungen sände efter Achimelech, Achitovs son, och hela hans fars hus, prästerna som var i [staden] Nov, och de kom till kungen. 12 Och Saul sa: ”Lyssna jag ber dig, Achitovs son.”

Han svarade: ”Här är jag, min herre.” [Här är jag – hebr. hineni, betyder ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”, se 1 Mos 22:1.]

13 Och Saul sa till honom: ”Varför har ni konspirerat mot mig, du och Jishajs son, när du gav honom bröd och ett svärd och har frågat Gud (Elohim) för honom, så att han ska resa sig upp emot mig och ligga i bakhåll som denna dag?”

14 Och Achimelech svarade kungen och sa: ”Vem bland alla dina tjänare är lika betrodd som David, som är kungens svärson, och ger akt på kungens påbud och är ärad i ditt hus? 15 Har jag idag börjat fråga Gud (Elohim) för honom? Låt det vara långt från mig. Låt inte kungen tillskriva sina tjänare någonting, inte till hela min fars hus, för din tjänare visste inget av allt detta, smått eller stort.”

16 Och kungen sa: ”Du ska döden dö Achimelech, du och hela din fars hus.” [Saul använder liknande språkbruk som Gud använder, se 1 Mos 2:17; 20:7.]

17 Och kungen [Saul] sa till löpande vakterna [livvakterna som sprang framför vagnen, se 1 Sam 8:11] som stod bredvid honom: ”Vänd om och döda Herrens (Jahvehs) präster, för deras hand är också med David [de har valt hans parti]. De visste att han flydde, men avslöjade inte det för mig.”

Men kungens tjänare ville inte sträcka fram sina händer för att döda Herrens (Jahvehs) präster.

[Detta är andra gången som det nämns att de som stod under Sauls ledarskap vägrade lyda hans order, se 1 Sam 14:44-45. Detta styrker hur israeliterna ansåg att en jordisk kung hade begränsad makt och det var viktigt att lyda Gud mer än människor, se Apg 5:29.]

18 Och kungen sa till Doeg: ”Vänd dig och döda prästen.” Så edomiten Doeg vände sig om och dödade prästen, och han dödade den dagen 85 personer som bar en linne-efod. [Linnevästen som bars av prästerna var lätt att känna igen, se 2 Mos 28:6-14.] 19 Och Nov, invånarna i prästernas (leviternas) stad, dödade han

med svärdsegg,

från män till kvinnor,

från barn [ända ner] till spädbarn

och oxar

och åsnor

och får,

med svärdsegg.

[Ironiskt nog beskrivs här just vad Saul misslyckades att göra mot amalekiterna, se 1 Sam 15, vilket blev anledningen att han förlorade sitt rike. Istället för att förgöra ett ogudaktigt folk, förgör han nu Guds smorda heliga präster.]

20 En av Achimelechs söner, Achitovs son, som hette Evjatar, undkom och flydde till David. [Början på uppfyllelsen av 1 Sam 2:33, se 1 Kung 2:26.] 21 Och Evjatar berättade för David att Saul hade slagit Herrens (Jahvehs) präster. 22 Då sa David till Evjatar: ”Jag visste den dagen när edomiten Doeg var där att han säkert skulle berätta för Saul [1 Sam 21:7]. Jag har dragit död över alla själar i din fars hus. 23 Stanna du hos mig. Var inte rädd, för han som söker mitt liv, söker ditt liv. Med mig är du i trygghet.”

23

David räddar staden Qila

1 Och de berättade för David och sa: ”Se filistéerna strider mot Qila (Keila) och de rövar deras tröskplatser.” [Qila är en av städerna i Låglandet (hebr. Shefelah – mellan Medelhavskusten och de judeiska bergen). Den moderna arabiska byn Al-Qilla har bevarat stadens namn. Staden ligger 11 km nordväst om Hebron.] 2 Och David frågade Herren (Jahveh) och sa: ”Ska jag gå och slå dessa filistéer?”

Herren (Jahveh) svarade David: ”Gå och slå filistéerna och rädda Qila.”

3 Och Davids män sa till honom: ”Se, vi är rädda här i Juda, hur mycket mer då om vi går till Qila mot filistéernas armé?”

4 Och David frågade Herren (Jahveh) igen. Och Herren (Jahveh) svarade honom och sa: ”Stig upp, gå ner till Qila för jag ska ge filistéerna i din hand.” 5 Och David och hans män gick till Qila och stred med filistéerna och förde bort deras boskap och slog dem med ett stort slag (en stor slakt). Så räddade David Qilas invånare. 6 Och det hände när Evjatar, Achimelechs son, flydde till David till Qila att han kom ner med en efod [prästens heliga väst] i sin hand.

[Efoden var översteprästens klädesplagg, en väst som täckte bröstet och ryggen, se 2 Mos 28:6-14. Det är troligt att efoden också inkluderade Urim och Tummim som användes för att avgöra Guds vilja, se 2 Mos 28:30.]

Saul förföljer David

7 Och det berättades för Saul att David kommit till Qila, och Saul sa: ”Gud (Elohim) har gett honom i min hand, för han är instängd när han har gått in i en stad som har portar och bommar.” 8 Och Saul kallade hela folket till strid för att gå ner till Qila och belägra David och hans män.

9 Men David visste att Saul tänkte ut ont mot honom och han sa till prästen Evjatar: ”Ta hit efoden [prästens heliga väst].” 10 Och David sa: ”Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), din tjänare har med säkerhet hört att Saul söker att komma till Qila för att fördärva staden för min skull. 11 Kommer Qilas män att ge mig i hans hand? Ska Saul komma ner som din tjänare har hört? Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), jag ber dig (vädjar) berätta för din tjänare.”

Då sa Herren (Jahveh): ”Han ska komma ner.”

12 David frågade igen: ”Kommer Qilas män att ge mig i Sauls hand?”

Och Herren (Jahveh) svarade: ”De ska ge dig i hans hand (lämna ut dig).”

13 Då steg David och hans män, som var omkring 600, upp och lämnade Qila och gick varthelst de kunde gå. Och det berättades för Saul att David hade flytt från Qila och han lät bli att gå vidare.

14 Och David vistades i öknen i bergfästena [naturliga bergfästen, grottor och klippor som gav skydd – hebr. masad; samma ord som den kända antika fästningen Masada i Negevöknen] och förblev i bergen i öknen Zif. [Tel Sif ligger strax söder om Hebron, ett kargt område med inte så många invånare, där det är lätt att gömma sig.] Och Saul sökte honom varje dag men Gud (Elohim) gav honom inte i hans hand.

15 Och David såg att Saul kom ut för att söka hans liv och David var i Zifs öken i skogen. 16 Och Jonatan, Sauls son, steg upp och gick till David i skogen och styrkte (hebr. chazaq) hans hand i Gud (Elohim). [Jonatan uppmanade David att vara säker och tapper i förvissningen att Gud är med honom. Samma ord (hebr. chazaq) använder Herren när han uppmuntrar Josua, se Jos 1:6, 7, 9.] 17 Och han sa till honom: ”Frukta inte, för min far Sauls hand ska inte finna dig, och du ska bli kung över Israel och jag ska vara nästa under dig. Och det vet även min far Saul.”

Zifiterna förråder David

18 Och de två skar ett förbund inför Herrens (Jahvehs) ansikte. Och David vistades i skogen och Jonatan gick till sitt hus.

19 Men några zifiter [en klan från staden Zif, strax sydost om Hebron] drog upp till Saul i [hans hemstad] Giva och sa: ”Gömmer sig inte David bland oss i fästena (bergfästena – hebr. masad) i skogen, på Chachilas kullar som ligger i södra Jeshimon? 20 Och vet att hela din själs önskan att komma ner, kom ner och vår del blir att ge honom i kungens hand.”

21 Och Saul sa: ”Välsignade är ni av Herren (Jahveh) för ni har medlidande med mig. 22 Gå, jag ber er, och säkerställ så att ni vet och ser hans plats där hans tillhåll är och vem som har sett honom där, för det har sagts mig att han agerar mycket subtilt. 23 Se därför efter och skaffa er kunskap om alla dolda platser där han kan gömma sig, och kom tillbaka till mig med säkra uppgifter och jag ska gå med er, och det ska ske om han är i landet att jag ska finna honom bland Judas alla tusenden.”

24 Och de steg upp och gick till Zif före Saul. Men David och hans män var i Maons öken i Arava söder om Jeshimon. 25 Och Saul och hans män gick och sökte honom. Och de berättade för David, därför kom han ner till klippan och vistades i Maons öken. Och när Saul hörde det, jagade han efter David i Maons öken.

26 Och Saul gick på den ena sidan av berget och David och hans män på den andra sidan av berget, och David skyndade sig att komma bort från Saul, för Saul och hans män omringade David och hans män runtom för att ta dem. 27 Men det kom en budbärare till Saul och sa: ”Skynda dig och kom, för filistéerna har gjort en räd över landet.” 28 Och Saul återvände från att jaga David och gick mot filistéerna. Därför kallade de platsen för Sela-Machelqot. [Sela betyder brant klippa och Machelqot betyder delad. Platsen ligger i Maons öken sydöst om Hebron.]

24

David skonar Saul

1 Och David gick upp därifrån och vistades i fästena (bergfästena – hebr. masad) i Ein-Gedi [i området vid Döda havet]. 2 Och det hände när Saul hade återvänt från att förfölja filistéerna, att det berättades för honom och man sa: ”Se, David är i Ein-Gedis öken.” 3 Och Saul tog 3 000 utvalda män från hela Israel och gick och sökte David och hans män på klipporna med stenbockar.

4 Och han kom till fårens inhägnader vid vägen, där var en grotta och Saul kom in för att uträtta sina behov [ordagrant: ”täcka sina fötter”; samma uttryck används i Dom 3:24 om Eglon]. Och David och hans män satt i den innersta delen av grottan. 5 Och Davids män sa [viskade] till honom: ”Se dagen då Herren (Jahveh) har sagt till dig: Se, jag ska ge dig dina fiender i dina händer, och du ska göra mot honom det som är gott i dina ögon.” Och David reste sig och skar av vingen (hörnet) på Sauls mantel i smyg (utan att han märkte det).

6 Men det hände därefter att Davids hjärta slog honom eftersom han hade skurit av Sauls vinge [hörnet eller tofsen på hans mantel]. 7 Och han sa till sina män: ”Herren (Jahveh) förbjöd mig det, att jag skulle göra detta mot min herre, mot Herrens (Jahvehs) smorde, att räcka ut min hand mot honom, eftersom han är Herrens (Jahvehs) smorde.” 8 Och David övertygade sina män med dessa ord och lät dem inte resa sig mot Saul. Och Saul reste sig upp från grottan och gick sin väg.

9 Och David reste sig efter och gick ut ur grottan och ropade efter Saul och sa: ”Min herre kungen” Och när Saul såg bakom sig böjde sig David med sitt ansikte mot marken och ödmjukade sig. 10 Och David sa till Saul: ”Varför lyssnar du till människors ord som säger: Se, David söker din ofärd? 11 Se, denna dag har dina ögon sett hur Herren (Jahveh) idag har gett dig i min hand i grottan, och några bad mig döda dig, men mina ögon skonade dig och jag sa: Jag ska inte sträcka ut min hand mot min herre, för han är Herrens (Jahvehs) smorde. 12 Dessutom min far, se, se vingen från din mantel i min hand, för i det att jag skar av vingen från din mantel dödade jag dig inte, du vet och ser att där inte är ondska eller överträdelse i min hand, och jag har inte syndat mot dig fast du ligger och väntar efter min själ för att ta den. 13 Herren (Jahveh) dömer mellan dig och mig och Herren (Jahveh) hämnas mig på dig, men min hand ska inte drabba dig. 14 Som de gamlas ordspråk säger: Från den onde kommer ondska, men min hand ska inte drabba honom.

15 Efter vem har Israels kung kommit ut? Efter vem är det du jagar? Efter en död hund, efter en loppa! 16 Låt Herren (Jahveh) därför vara domare och avkunna dom mellan mig och dig, och se och tala för min sak och befria mig ur din hand.”

17 Och det hände när David hade slutat tala dessa ord till Saul att Saul sa: ”Är detta din röst, min son David?” Och Saul lyfte upp sin röst och grät. 18 Och han sa till David: ”Du är mer rättfärdig än jag, för du har gjort gott mot mig medan jag har gjort dig ont. 19 Och du har berättat denna dag hur du har agerat med mig, för när Herren (Jahveh) gav mig i din hand har du inte dödat mig. 20 För om en man finner sin fiende, ska han låta honom gå därifrån oskadd? Därför ska Herren (Jahveh) belöna dig med gott för det som du har gjort mot mig idag. 21 Och nu, se jag vet att du med säkerhet ska bli kung och att Israels kungarike ska bli fast grundat i din hand. 22 Ge mig därför din ed vid Herren (Jahveh) att du inte ska skära av min säd efter mig, och att du inte ska fördärva min fars hus namn.”

23 David gav sin ed till Saul och Saul gick hem. Men David och hans män gick upp till borgen (hebr. matsodah) [i Ein-Gedi, se vers 1].

25

David, Naval och Avigajil

[Detta är det centrala stycket i kapitel 21-31.]

1 Och [profeten] Samuel dog och hela Israel samlades tillsammans och sörjde honom och begravde honom i hans hus i Rama [i Efraims bergstrakt].

Då steg David upp och gick ner till Parans öken. 2 Och där fanns en man i Maon, vars ägor var i Karmel [inte berget Karmel, utan byn Karmel 13 km söder om Hebron], och mannen var mycket rik och han hade 3 000 får och 1 000 getter och han klippte sina får i Karmel. 3 Mannen hette Naval och hans hustru hette Abigail [betyder: ”min faders glädje”] och kvinnan hade gott förstånd (hebr. tóv sechel) och ett vackert utseende, men mannen var rå och ond i sina handlingar. Han var av Kalebs hus.

[Kalebiterna var en respekterad stam i Juda som bl.a. byggt upp Betlehem, Davids hemstad, se 1 Krön 2:51. Naval betyder dåre eller ond. Abigail beskrivs med ordet förstånd, vars verbform används i 1 Sam 18:5 om David. Det ger en subtil antydan att det finns en koppling mellan dem. Det förstärks av att ordparet ”rå och ond” skjuter in en kil mellan Naval och hans fru som är ”god i förståelse”.]

4 Medan David var i öknen hörde han att Naval klippte sina får. 5 Så David sände tio unga män och sa till de unga männen: ”Gå upp till [byn] Karmel och gå till Naval och hälsa honom i mitt namn. 6 Och säg så här till honom: ’Till livet! [Troligtvis en hälsning om önskan om välgång/framgång och ett långt liv!] Och frid (allt gott – hebr. shalom) till dig, och frid (hebr. shalom) till detta hus och frid (hebr. shalom) till allt som är ditt (hela ditt hushåll)!

7 Jag har hört att du klipper och dina herdar är nu med oss och vi gör dem inget illa utan vi ser till att ingenting fattas dem (vi vaktar deras tillhörigheter när de inte är här) under tiden som de är i Karmel. 8 Be de unga männen och de ska berätta för dig. Låt därför de unga männen finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, för vi har kommit en god dag (en festdag). Ge, jag ber dig, det som finns i din hand till dina tjänare och till din son David.’ ”

9 När Davids unga män kom dit talade (återgav) de alla ord till Naval i Davids namn. Sedan väntade de (var de stilla).

10 Men Naval svarade Davids tjänare och sa: ”Vem är David? Och vem är Jishajs son? Det finns många tjänare i dessa dagar som har övergett sina herrar, 11 ska då jag ta mitt bröd och mitt vatten och mitt kött som jag har slaktat åt mina fårklippare och ge till män som jag inte vet vilka de är?”

12 Och Davids unga män vände och gick tillbaka och kom och berättade för honom enligt alla dessa ord. 13 Och David sa till sina män: ”Omgjorda er var man med sitt svärd.” Och de omgjordade sig var man med sitt svärd och David tog på sig sitt eget svärd och de gick upp efter David, omkring 400 män. Och 200 män stannade vid deras tillhörigheter.

14 Men en av de unga männen [i Navals hus] berättade för Abigail, Navals hustru, och sa: ”Se, David sände budbärare från öknen för att hälsa vår herre och han snäste av (fräste, förolämpade) dem. 15 Men männen var mycket goda mot oss och vi blev inte skadade, vi förlorade ingenting så länge som vi vandrade med dem när vi var på fälten. 16 De var en mur för [de beskyddade] oss både natt och dag, hela tiden som vi var bland dem och vaktade fåren. 17 Vet nu och betänk vad du ska göra, för ondska är bestämt mot vår herre och mot hela hans hus, eftersom han är en sådan person som man inte kan tala med.” [Naval lyssnar inte på någon utan lever i sin personlighet på alla sätt upp till sitt namn.]

18 Och Abigail skyndade sig och tog 200 brödkakor och två läglar med vin och fem får som var klippta och fem mått av torkad säd och 100 russinklasar och 200 fikonkakor och lade dem på åsnor. 19 Och hon sa till sin unge man: ”Gå före mig, se jag kommer efter dig.” Men hon berättade ingenting för sin man Naval.

20 Och det skedde när hon red på sin åsna och kom ner till bergets gömställe, att se, David och hans män kom ner mot henne och hon mötte dem. 21 Och David hade sagt: ”Helt fåfängt har jag vaktat allt som tillhör denne man i öknen så att ingenting fattades honom, allt som tillhör honom, och han har lönat mig med ont för det goda. 22 Gud (Elohim) ska göra så mot Davids fiender och mer därtill, om jag låter så mycket som en som urinerar på muren [”väggpissare”; ett nedvärderande uttryck för en man; i uttrycket liknas han också vid en oren hund, se vers 15] av allt som tillhör honom vara kvar till gryningen.”

23 Och när Abigail såg David skyndade hon sig att stiga ner från sin åsna och föll ner framför David på sitt ansikte och böjde sig ner till marken. 24 Och hon föll ned vid hans fötter och sa: ”Över mig min herre, över mig ska skulden vara, och låt din tjänarinna, jag ber dig, tala i dina öron och hör (lyssna) på din tjänarinnas ord. 25 Låt inte, min herre, jag ber dig, fästa någon vikt vid denne man, vid Naval, för han är som sitt namn, sådan är han. Naval är hans namn och han är rå, girig och buffelaktig, men jag, din tjänarinna, såg inte min herres unga män som du sände.

26 Och nu min herre, Herren (Jahveh) lever, och din själ lever, se Herren (Jahveh) har hållit dig borta från blodskuld och från att finna gottgörelse för dig själv med din egen hand, låt därför dina fiender och de som söker ont mot min herre vara som Naval. 27 Och denna gåva som din tjänarinna har fört till min herre, låt den ges till de unga männen som följer min herre. 28 Förlåt, jag ber dig, din tjänarinnas överträdelse, för Herren (Jahveh) ska med säkerhet göra min herres hus till ett tryggt hus, eftersom min herre utkämpar Herrens (Jahvehs) strider, och ondska aldrig har funnits i dig alla dina dagar. 29 Och trots att människor står upp och jagar dig och söker din själ (vill döda dig), ska min herres själ likväl vara bunden i livets knyte (knippe, bunt) med Herren din Gud (Jahveh Elohim), och dina fienders själar ska han slunga bort som man slungar (en sten) med slungan (slangbellan). 30 När nu Herren (Jahveh) har gjort med min herre allt det goda som han har talat angående dig och har utsett dig till furste över Israel, 31 så ska inte detta bli en stötesten för dig, ingen överträdelse för min herres hjärta, eller att du har utgjutit blod utan orsak eller att min herre har funnit gottgörelse för sig själv (tagit rätten i egna händer). Kom ihåg din tjänarinna när Herren (Jahveh) har gjort gott mot min herre.”

32 Då sa David till Abigal (hebr. Avigal) [här stavas Abigail (hebr. Avigajil) utan ändelsen jil, utan ”glädje”]: ”Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), som denna dag har sänt dig för att möta mig, 33 och välsignad är din taktfullhet och välsignad är du som denna dag har avhållit mig från blodskuld, och från att söka gottgörelse för mig själv med min egen hand. 34 Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam) som Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), lever, han som har undanhållit min hand från att skada dig. Hade du inte kommit så snabbt för att möta mig, skulle vid morgonljuset (gryningen) inte en enda en som urinerar mot muren [någon av manligt kön] funnits kvar av Navals män.” [Samma nedvärderande uttryck som i 1 Sam 25:22 används igen.]

35 Och David tog emot av hennes hand det som hon fört med sig till honom, och han sa till henne: ”Gå i frid (shalom) till ditt hus, se jag har lyssnat till din röst och tagit emot ditt ansikte.”

36 När Abigail kom tillbaka till Naval, då hade han ordnat en fest i huset – som en kungs fest. Navals hjärta var glatt [var på gott humör] och han var mycket berusad, därför berättade hon ingenting för honom, litet eller stort, förrän morgonen ljusnade. 37 Och det hände på morgonen när vinet hade lämnat (gått ur) Naval att hans hustru berättade för honom dessa ting. Då dog hans hjärta i honom och han blev som en sten. [Detta kan beskriva en hjärtattack, stroke eller att han hamnade i koma.] 38 Och det skedde omkring tio dagar därefter att Herren (Jahveh) slog Naval så att han dog. [David tolkar detta som Guds dom över Naval.]

39 När David hörde att Naval var död sa han: ”Välsignad är Herren (Jahveh) som har utfört min sak från Navals hand och har hållit tillbaka sin tjänare från ondska, och den onde Naval har Herren (Jahveh) vedergällt över hans eget huvud.”

David skickade då (ett sändebud) och talade med Abigail om att få ta henne till hustru. 40 Och när Davids tjänare kom till Abigail till Karmel, talade de till henne och sa: ”David har sänt oss till dig för att ta dig till honom som hustru.”

41 Och hon steg upp och böjde sig ner med ansiktet mot marken och sa: ”Se, din tjänarinna är en tjänare till att tvätta min herres tjänares fötter.” 42 Och Abigail skyndade sig och steg upp och red på en åsna med fem av hennes jungfrur som följde henne, och hon gick efter Davids budbärare och blev hans hustru. 43 David tog även jizreliten Achinoam, och båda blev hans fruar. 44 Men Saul hade gett sin dotter Michal, Davids hustru, till Palti, Lajishs son som var från Gallim.

26

David besparar Sauls liv ännu en gång

1 Zifiterna [en klan från staden Zif, strax sydost om Hebron] kom till Saul i Giva och sa: ”Gömmer inte David sig själv bland Chachilas kullar som är före Jeshimon?”

2 Och Saul steg upp och gick ner till Zifs öken och hade 3 000 utvalda män från Israel med sig för att söka David i Zifs öken. 3 Och Saul slog läger bland Chachilas kullar som är framför Jeshimon vid vägen. Men David vistades i öknen och han såg att Saul kom efter honom i öknen. 4 Därför sände David ut spejare och förstod att Saul kommit med en särskild avsikt.

5 Då steg David upp och kom till platsen där Saul slagit läger. Och David såg platsen där Saul låg, och [även] Avner, Ners son, ledaren för armén. Saul låg innanför barrikaden, och folket tältade runt omkring honom.

6 Och därför svarade David till Achimelech, hettiten och till Avishaj, Tserojahs son, bror till Joav och sa: ”Vem vill gå ner med mig till Saul i lägret?” Och Avishaj sa: ”Jag vill gå ner med dig.”

7 Och David och Avishaj kom till folket på natten, och se, Saul låg och sov innanför barrikaden med sitt spjut nerstucket i marken vid sitt huvud, och Avner och folket låg runt omkring honom.

8 Och Avishaj sa till David: ”Gud (Elohim) har gett dina fiender i din hand idag, låt mig därför slå honom, jag ber dig, med spjutet till marken i ett slag, och jag ska inte slå honom en andra gång.”

9 Men David sa till Avishaj: ”Fördärva honom inte, för vem kan sträcka fram sin hand mot Herrens (Jahvehs) smorde och vara utan skuld?” 10 Och David sa: ”Herren (Jahveh) lever, därför ska Herren (Jahveh) slå honom, eller hans dag ska komma för att dö, eller han ska gå ut i strid och bli bortsvept. 11 Herren (Jahveh) förbjuder mig att jag skulle sträcka fram min hand mot Herrens (Jahvehs) smorde, men ta nu, jag ber dig, spjutet som är vid hans huvud och vattenkruset och låt oss gå.”

12 Och David tog spjutet och vattenkruset från Sauls huvud och de bar bort dem och ingen man såg det, ingen visste det, inte heller vaknade någon, för alla sov, eftersom en djup sömn från Herren (Jahveh) hade fallit över dem.

13 Och David gick över till den andra sidan och stod på bergets topp, långt bort så att det var ett stort avstånd mellan dem. 14 Och David ropade till folket och till Avner, Ners son, och sa: ”Svarar du inte Avner?”

Och Avner svarade och sa: ”Vem är du som ropar till kungen?”

15 Och David sa till Avner: ”Är inte du en tapper man? Och vem är lik dig i Israel? Varför har du då inte vakat över din herre kungen? För det kom en från folket för att fördärva kungen, din herre.” 16 Detta är inte en god sak som du har gjort. Herren (Jahveh) lever, du förtjänar att dö eftersom du inte vakade över din herre, Herrens (Jahvehs) smorde. Och se nu var kungens spjut är, och vattenkruset som stod vid hans huvud.”

17 Och Saul kände igen Davids röst och sa: ”Är detta din röst min son David?”

David svarade: ”Det är min röst, min herre kungen.” 18 Och han sa: ”Varför har min herre jagat efter sin tjänare? För vad har jag gjort? Eller vad ont är i min hand? 19 Därför ber jag dig, låt min herre kungen höra sin tjänares ord. Om det är Herren (Jahveh) som har uppviglat dig mot mig, låt honom ta emot ett offer, men om det är människors söner ska de vara förbannade (i grund förgöras – hebr. aror) inför Herrens (Jahvehs) ansikte, för de har drivit ut mig denna dag för att jag inte ska hålla fast vid (klistra mig till) Herrens (Jahvehs) arv och har sagt: Gå och tjäna andra gudar. 20 Och nu, låt inte mitt blod falla till marken långt bort från Herrens (Jahvehs) ansikte, för Israels kung har kommit ut för att leta efter en ensam loppa, som en som jagar rapphöns i bergen.”

21 Och Saul sa: ”Jag har syndat, återvänd min son David, för jag ska inte längre skada dig, eftersom mitt liv är dyrbart i dina ögon idag. Se jag har varit en dåre och misstagit mig storligen.” 22 Och David svarade och sa: ”Se kungens spjut! Låt en ung man komma över och hämta det. 23 Och Herren (Jahveh) ska löna varje man för hans rättfärdighet och hans trofasthet, som Herren (Jahveh) har gett dig i min hand idag och jag inte sträckte ut min hand mot Herrens (Jahvehs) smorde. 24 Och se, som ditt liv var stort i mina ögon idag, så låt mitt liv vara stort i Herrens (Jahvehs) ögon och låt honom befria mig från alla prövningar (bedrövelser, lidanden).”

25 Och Saul sa till David: ”Välsignad är du min son David, (du ska) även mäktigt vara mäktig och även segrande segra.”

David gick sin väg och Saul återvände till sin plats.

27

David hos filistéerna

1 Men David [var trött på att ständigt behöva fly från Saul och] sa i sitt hjärta (tänkte för sig själv): ”En dag kommer jag bli bortsvept (undanröjd) av Sauls hand. Det finns inget bättre för mig än att jag flyr till filistéernas land. Då måste Saul ge upp (tröttna på) att leta efter mig överallt inom Israels gränser och jag undkommer hans hand.”

2 Och David steg upp och gick ner, han och de 600 män som var med honom, till Achish, Maochs son, kungen i Gat. [Första gången David kom till Gat var han ensam, eller hade bara med sig några soldater. Nu har han med sig sin armé och fruktar inte Achish, se 1 Sam 21:3, 12; 22:1.] 3 Och David vistades hos Achish i Gat, han och hans män, varje man med sitt hushåll, även David med sina två fruar, jizreliten Achinoam [1 Sam 25:43] och Abigal [kortformen av Abigail], karmeliten Navals hustru [1 Sam 25:1-42]. 4 Och det berättades för Saul att David hade flytt till Gat och han letade inte längre efter honom.

5 Och David sa till Achish: ”Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon, låt dem ge mig en plats i en av dina städer i landet, så att jag kan bo där, för varför skulle din tjänare bo i den kungliga staden med dig?”

6 Och Achish gav honom Tsiklag den dagen. Därför tillhör Tsiklag Juda kungar till denna dag. 7 Och antalet dagar som David bodde i filistéernas land var ett fullt år och fyra månader.

8 Och David och hans män gick upp och gjorde en räd mot geshuriterna och gizriterna och amalekiterna för dessa var landets invånare sedan gammalt, när man går upp till Shora och till Egyptens land. 9 Och David slog landet och lämnade varken man eller kvinna levande, och han tog bort fåren och oxarna och åsnorna och kamelerna och dräkterna. Och han återvände och kom till Achish.

10 Achish frågade: ”Var har ni gjort en räd idag?” Och David svarade: ”Mot södra Juda och mot södra Jerachmel och mot södra Qeni.” 11 Och David lämnade varken man eller kvinna levande för att föra dem till Gat och sa: ”Annars kommer de att berätta om oss och säga: Så gjorde David och det har varit hans sätt hela tiden som han har vistats i filistéernas land.” 12 Och Achish trodde David och sa: ”Han har fått sitt folk Israel att fullkomligt avsky honom, därför ska han bli min tjänare för alltid.”

28

Sauls död (kap 28-31)

Introduktion

1 Och det hände i dessa dagar [en tid senare] att filistéerna samlade ihop sin armé till strid, för att strida med Israel. Då sa Achish till David: ”Du ska med säkerhet veta att du ska gå ut med mig i armén, du och dina män.”

2 David svarade Achish: ”Därför ska du veta att din tjänare vill göra det.”

Achish sa till David: ”Därför ska jag låta dig vara min livvakt (ordagrant: väktaren över mitt huvud) för alltid.”

3 Samuel var nu död och hela Israel hade sörjt honom och begravt honom i Rama, i hans egen stad. Saul hade tagit bort (förbjudit, utrotat) alla siare som frågade andar (demoner) eller familjeandar (spiritister) ut ur landet. [3 Mos 19:31; 20:6]

4 Och filistéerna församlade sig och kom och slog läger i Shunem, och Saul samlade ihop hela Israel och de slog läger vid [berget] Gilboa.

Spåkvinnan i Ein-Dor

5 Och när Saul såg filistéernas armé blev han rädd och hans hjärta slog snabbt. 6 Och när Saul frågade Gud (El), svarade inte Herren (Jahveh) honom. Inte i drömmar, inte med Urim [som användes av översteprästen för att få svar från Gud, se 2 Mos 28:30], inte genom profeter. 7 Då sa Saul till sin tjänare: ”Sök upp en kvinna åt mig som kan fråga en ande, så att jag kan gå till henne och fråga henne.”

Och hans tjänare svarade honom: ”Se, det finns en kvinna som frågar en ande i Ein-Dor.”

[Tjänaren visste på en gång om denna kvinna som använde sig av svartkonst, nekromanti och andebesvärjelse för att tala med andar. Ein-Dor är troligtvis Tell Tsaftaafot bara några kilometer söder om berget Tabor i Jezereldalen.]

8 Och Saul klädde ut sig själv (gjorde sig själv oigenkännlig) och tog på sig andra kläder och gick, han och två män med honom, och de kom till kvinnan på natten och han sa: ”Skåda åt mig, jag ber dig, genom en ande och mana fram åt mig vemhelst jag ska namnge för dig.”

9 Och kvinnan sa till honom: ”Se, du vet vad Saul har gjort, hur han har rensat ut (huggit bort) de som siar (skådar) genom en ande (demon) eller en familjeande ut ur landet. Varför lägger du en snara för mitt liv som blir min död?”

10 Och Saul lovade (gav sin ed) till henne vid Herren (Jahveh) och sa: ”Herren (Jahveh) lever, inget straff ska drabba dig för detta.”

11 Och kvinnan sa: ”Vem ska jag mana fram för dig?”

Och han sa: ”Mana fram Samuel.”

12 Och när kvinnan såg Samuel, skrek hon med en hög röst, och kvinnan talade till Saul och sa: ”Varför har du bedragit mig? För du är Saul.”

13 Och kungen sa till henne: ”Var inte rädd. Vad ser du?” Och kvinnan sa till Saul: ”Jag ser en gudalik varelse komma upp ur jorden.”

14 Han frågade henne: ”Hur ser han ut?”

Hon svarade: ”En gammal man kommer upp och han är insvept i en mantel.” Och Saul förstod att det var Samuel och han böjde sitt ansikte mot marken och ödmjukade sig.

15 Samuel sa till Saul: ”Varför har du oroat mig och fört upp mig?”

Saul svarade: ”Jag är mycket betryckt för filistéerna strider mot mig och Gud (Elohim) har lämnat mig och svarar mig inte längre, inte profeterna, inte genom drömmar. Därför har jag kallat på dig så att jag kan få veta vad jag ska göra.

16 Och Samuel sa: ”Varför frågar du då mig? Se Herren (Jahveh) har lämnat dig och är din fiende. 17 Och Herren (Jahveh) är vred när han talar genom mig och Herren (Jahveh) har ryckt kungariket ur din hand [1 Sam 15:27-29] och gett det till en annan, till David [1 Sam 16:1-13]. 18 Eftersom du inte lyssnade till Herrens (Jahvehs) röst och inte verkställde hans brinnande vrede över Amalek [1 Sam 15:10-23], därför har Herren (Jahveh) gjort detta mot dig idag. 19 Dessutom ska Herren (Jahveh) ge Israel med dig i filistéernas hand och i morgon ska du och dina söner vara hos mig. Herren (Jahveh) ska ge Israels armé i filistéernas hand.”

20 Och Saul föll raklång i sin fulla längd på marken och var mycket rädd, på grund av Samuels ord. Och det fanns ingen styrka i honom, för han åt inget bröd hela dagen eller hela natten. [Saul hade tydligen fastat som en förberedelse inför detta besök. Ironiskt nog utövade han religiös hängivenhet för att bryta mot Guds bud.]

21 Och kvinnan kom till Saul och såg att han var mycket förfärad och sa till honom: ”Se, din tjänarinna har lyssnat till din röst och jag har lagt mitt liv i din hand och har lyssnat på de ord som du har talat till mig. 22 Och nu ber jag dig, lyssna till din tjänarinnas ord och låt mig sätta fram lite bröd åt dig och ät, så att du får styrka när du går din väg.”

23 Men han vägrade och sa: ”Jag ska inte äta.” Men hans tjänare tillsammans med kvinnan uppmanade honom och han lyssnade på deras röst. Så han steg upp från marken och satt på sängen.

24 Och kvinnan hade en gödkalv i huset och hon skyndade sig och slaktade den och hon tog mjöl och knådade det och bakade osyrat bröd av det, 25 och hon ställde fram det till Saul och hans tjänare och de åt. Sedan steg de upp och gick sin väg den natten.

29

David återvänder till Tsiklag

1 Och filistéerna samlade (mobiliserade) hela sin armé till Afek (Ras el-Ain) och israelerna slog läger vid källan i Jizreel. 2 Och filistéernas ledare gick fram i [grupper om] 100 och i [grupper om] 1 000, och David och hans män gick över i eftertruppen med Achish [kungen av Gat]. 3 Filistéernas ledare frågade: ”Vad gör dessa hebréer här?”

Achish svarade filistéernas ledare: ”Är inte detta David, tjänare till Israels kung Saul. Han som har varit hos mig över ett år (ordagrant: ’dagar även år’), och jag har inte funnit något (svek) i honom sedan han kom till mig till denna dag?”

4 Men filistéernas ledare var arga på honom och sa till honom: ”Låt mannen återvända så att han kan gå tillbaka till den plats där du valde honom och låt honom inte gå med oss till striden, annars kan han bli en motståndare (åklagare – hebr. Satan) till oss i striden, för hur skulle denne man kunna få nåd (försona sig med, få villkorad nåd – hebr. ratsah) hos sin herre? Är det inte med dessa mäns huvuden? 5 Är inte denne David han som de sjunger den ene till den andre i dansen och säger:

’Saul har slagit sina 1 000

och (men) David sina 10 000?’ ” [1 Sam 18:7]

6 Och Achish kallade på David och sa till honom: ”Herren (Jahveh) lever, du har varit ärlig och du har gått ut och du har gått in med mig i hären och har varit god i mina ögon, för jag har inte funnit ondska i dig sedan den dagen du kom till mig och till denna dag, men du är inte god i ledarnas ögon. 7 Återvänd därför nu och gå i frid (shalom) så att du inte syns ond i de filisteiska ledarnas ögon.”

8 Och David sa till Achish: ”Men vad har jag gjort? Vad har du funnit i din tjänare så länge som jag har varit inför dig till denna dag, att jag inte kan gå och strida mot min herre kungens fiender?”

9 Och Achish svarade och sa till David: ”Jag vet att du är god i mina ögon, som en Guds (Elohims) ängel (budbärare), likväl säger filistéernas ledare att han inte ska gå upp med oss till striden. 10 Så stig därför upp tidigt på morgonen, tillsammans med din herres tjänare som kommer med dig, och så fort som ni har stigit upp tidigt på morgonen, när det börja ljusna (gryningen har börjat), går (då lämnar) ni.”

11 Och David steg upp tidigt, han och hans män, och lämnade på morgonen för att återvända till filistéernas land. Och filistéerna gick upp till Jizreel.

30

1 Och det hände när David och hans män kom till Tsiklag [gränsstad mellan Juda och filistéerna i sydväst] på den tredje dagen [sedan David lämnat Achish (kungen av Gat) och den filisteiska armén, se 1 Sam 29:10], att amalekiterna hade gjort en räd i söder och över Tsiklag och hade slagit Tsiklag och bränt det i eld.

[Amalekiterna kom säkert ihåg det David gjort tidigare mot dem, se 1 Sam 27:8 något år tidigare. En annan aspekt är också Sauls misslyckande att ta ut Amalek, se 1 Sam 15:3, 9, 17-19.]

2 De hade tagit kvinnorna och alla som fanns där som fångar, både små och stora, de dödade ingen men förde bort dem och gick sin väg. 3 Och när David och hans män kom till staden, se, då var den bränd i eld, och deras fruar och deras söner och deras döttrar var tillfångatagna. 4 Och David och folket som var med honom lyfte upp sina röster och grät till dess de inte längre hade kraft att gråta. 5 Davids två fruar var också tillfångatagna – jizreliten Achinoam [1 Sam 25:43] och Abigail, karmeliten Navals hustru. [1 Sam 25:3, 39]

[Sorgen och bitterheten hos folket vändes snart till ilska och fann ett fokus i David. Det var ju hans förtjänst att detta hänt. I vers 3 skrivs fruar, söner och döttrar alla i plural. I vers 6 står son i singular och döttrar i plural. Kanske betonar det tankarna och farhågorna hur männens yngsta son och deras döttrar som varit kvar hemma nu behandlades av amalekiterna. David, som själv hade sorg, men nu också dödshot, gjorde som han brukade och sökte styrka hos Herren, se 1 Sam 23:16.]

6 Och David var hårt pressad (i nöd), för folket tänkte (började tala om att) stena honom, eftersom alla sörjde bittert, var och en för sin son och för sina döttrar. Men David styrkte sig själv i Herren sin Gud (Jahveh Elohim).

[Ännu en parallell mellan Saul och David ges av författaren. Under en tid av stor nöd sökte båda männen övernaturlig vägledning inför striden. Kronologiskt sett sökte de förmodligen vägledning på samma dag. Den ene trotsade Torah. Saul sökte hjälp hos ett medium och fick löftet om döden (1 Sam 28:5-6, 19); David sökte hjälp hos en aronitisk präst som använde efoden och fick löftet – som senare uppfylldes – om liv och välsignelse.]

Davids seger över amalekiterna

7 Och David sa till prästen Evjatar, Achimelechs son: ”Jag ber dig, hämta hit efoden.” [2 Mos 28:6-14] Och Evjatar hämtade dit efoden till David. [1 Sam 23:6] 8 Och David frågade Herren (Jahveh) och sa: ”Ska jag jaga efter denna trupp? Ska jag övervinna dem?” Och han svarade honom: ”Jaga, för du ska övervinnande (med säkerhet) övervinna dem och ta tillbaka allt utan förlust.”

9 Och David gick, han och hans 600 män som var med honom och kom till ravinen (wadi – hebr. nachal) Besor [2 mil söder om Tsiklag], där de som var sist stannade kvar. 10 Men David jagade [vidare söderut], han och 400 män, men 200 män som var så utmattade att de inte kunde gå över ravinen Besor stannade kvar [där].

[Besor är en av de största och djupaste ravinerna i södra Juda. Namnet kommer från hebr. basar som betyder ”bära fram gott budskap” och är det ord som översätts med gr. euaggelizo – att evangelisera!]

11 Sedan träffade de på en egyptier på fältet och förde honom till David och gav honom bröd och han åt, och de gav honom vatten att dricka, 12 och de gav honom en bit fikonkaka och två klasar russin. Och när han hade ätit kom hans ande tillbaka i honom, för han hade inte ätit något bröd och inte druckit något vatten på tre dagar och tre nätter.

13 Och David sa till honom: ”Vem tillhör du? Varifrån kommer du?” Och han sa: ”Jag är en ung egyptier, tjänare till en amalekit, och min herre lämnade mig eftersom jag blev sjuk för tre dagar sedan. 14 Vi gjorde en räd mot keretiterna i söder och över det som tillhör Juda och över Kaleb i söder och vi brände Tsiklag i eld.”

15 Och David sa till honom: ”Kan du föra ner mig till denna armé?”

Han svarade: ”Lova (ge mig din ed) vid Gud (Elohim) att du inte dödar mig och inte lämnar mig i min herres händer och jag ska föra ner dig till denna armé.”

16 Och när han hade fört ner honom, se då var de utspridda över hela området och åt och drack och festade, eftersom bytet som de tagit från filistéerna och från Juda var stort. 17 Och David slog dem från skymningen ända till kvällen nästa dag, och inte en enda man av dem undkom, förutom 400 unga män som red på kameler och flydde. 18 Och David återtog allt som amalekiterna hade tagit, och David räddade sina båda hustrur. 19 Och där fattades ingenting, varken liten eller stor, inga söner, inga döttrar, inget byte, ingenting som de hade tagit. David förde tillbaka alltihop. 20 Och David tog hela flocken och boskapen som de drev framför de andra djuren och sa: ”Detta är Davids byte.”

21 Och David kom till de 200 männen som var utmattade och inte kunnat följa David och vistats vid bäcken Besor, och de gick fram och mötte David och folket som var med honom. Och när David kom nära folket hälsade han dem med frid (shalom). 22 Och alla onda och usla (värdelösa – hebr. belijaal) män av dem som gått med David sa: ”Eftersom de inte gick med oss, ska vi inte ge dem någon del av bytet som vi har återtagit, förutom varje mans hustru och hans söner (barn), så att de kan gå iväg med dem och lämna.”

23 Men David sa: ”Nej, ni ska inte göra så, mina bröder. Se vad Herren (Jahveh) har gett oss. Han har bevarat oss och gett oss armén som kom emot oss i vår hand. 24 Och vem ska lyssna på er i detta ärende? För den som dragit ut i striden ska ha samma del som den som stannat i trossen. De ska dela lika.” 25 Och det var så från den dagen och framåt. Han gjorde det till en förordning (ordagrant ”saker inristat”) och ett påbud (bindande juridiskt beslut) för Israel till denna dag.

David återvänder till Tsiklag

26 Och när David kom till Tsiklag, sände han av bytet till de äldste i Juda, till sina vänner och sa: ”Se, en gåva till er av bytet från Herrens (Jahvehs) fiender.”

27 Till dem som var i Betel [Betol (Jos 19:4) i Negev – inte det mer kända Betel norr om Jerusalem]

och till dem som var i Ramot i Negev (söder) [kanske Baalot-Beer, se Jos 19:8]

och till dem som var i Jattir [levitisk stad sydväst om Hebron, se Jos 21:14]

28 och till dem som var i Aroer [sydväst om Beer-Sheva (Jos 15:30)]

och till dem som var i Sifmot

och till dem som var i Eshtemoa,

29 och till dem som var i Rachal

och till dem som var i Jerachmelis städer

och till dem som var i keniternas städer

30 och till dem som var i Chorma

och till dem som var i Bor-Ashan

och till dem som var i Atach

31 och till dem som var i Hebron

och till alla platser där David själv och hans män brukade jaga.

[Fjorton platser i södra Juda nämns. Talvärdet för David är fjorton, se även Matt 1:17; Ps 27.]

31

Spåkvinnans förutsägelse slår in

1 Och filistéerna stred mot Israel och Israels män flydde framför filistéerna och föll ner slagna på berget Gilboa. 2 Och filistéerna gick hårt åt Saul och hans söner, och filistéerna slog Jonatan och Avinadav och Malchishoa, Sauls söner. 3 Och striden var hård mot Saul och bågskyttarna kom ikapp honom och han kom i stor nöd på grund av bågskyttarna.

4 Och Saul sa till sin vapendragare: ”Dra ditt svärd och genomborra mig med det, annars kommer dessa oomskurna att genomborra mig och göra hån av mig.”

Men vapenbäraren ville inte, för han var mycket rädd. Därför tog Saul sitt svärd och hävde sig över det. 5 Och när hans vapendragare såg att Saul var död, gjorde han likadant och hävde sig över sitt svärd och han dog med honom. 6 Så dog Saul och hans tre söner och hans vapendragare och alla hans män denna samma dag tillsammans.

7 Och när Israels män som var på den andra sidan dalen och de som var bortom Jordan, såg att Israels män flydde och att Saul och hans söner var döda, övergav de städerna och flydde, och filistéerna kom och bodde i dem.

Slutet

8 Och det skedde på morgonen när filistéerna kom för att klä av de slagna att de fann Saul och hans tre söner fallna på berget Gilboa. 9 Och de högg av hans huvud och tog av hans rustning och skickade runt i filistéernas land, för att bära budskapet till sina avgudahus och till folket. 10 Och de lade hans rustning i Ashtarots hus, och de fäste hans kropp på Beit-Sheans mur.

11 Och när invånarna i Javesh-Gilead hörde om honom, vad filistéerna hade gjort med Saul, 12 reste sig alla stridbara män och gick hela natten och tog Sauls kropp och hans söners kroppar från Beit-Sheans mur och de kom till Javesh och brände dem där. 13 Och de tog deras ben och begravde dem under tamarisken i Javesh och fastade i sju dagar.

2 Samuel

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

2 Samuel

Inledning

Från början var första och andra Samuelsboken en bok. Andra delen handlar om Davids styre. Boken är uppbyggd av flera sektioner som var och en fokuserar på en era i Davids liv. Ser man första och andra boken som en helhet så framträder sju sektioner:

1. Samuels födelse och styre (1 Sam 1-7)

2. Sauls styre och felsteg (1 Sam 8-15)

3. David i Sauls kungahus (1 Sam 16-20)

4. David som en politisk flykting (1 Sam 21-31)

5. David som kung över Israel – vänlighet mot Sauls familj (2 Sam 1-8)

6. Davids misstag och ödesdigra konsekvenser (2 Sam 9-20)

7. Davids sista år – Salomo tar vid (2 Sam 21-24 och 1 Kung 1-2)

Berör tidsperioden: 1010 – 970 f.Kr.

Davids tid som kung

Skrivet: ca 970 f.Kr.

Författare: Enligt judisk tradition Gad och Nathan. Första Samuelsboken fram till 1 Sam 25 av Samuel.

1

David blir kung

Över Juda (kap 1-4)

David hämnas den som dödat Saul

[Berättelsen fortsätter från 1 Sam 31:11-13, året är ca 1010 f.Kr.]

1 Efter Sauls [israeliternas förste kungs] död, när David hade återvänt från slakten på amalekiterna stannade David två dagar i Tsiklag. [1 Sam 30] 2 På den tredje dagen kom en man från Sauls läger [i Jezereldalen] med sina kläder sönderrivna och jord på sitt huvud [två tydliga tecken på sorg]. När han kom till David föll han ner på marken och böjde sig ner.

[Avstånden mellan Sauls läger i Gilboa i Jezereldalen ner till området i Negev kring Beer-Sheva är drygt 20 mil, vanligtvis är det en 4-5 dagars vandring, men referensen till tredje dagen tyder på att han rört sig raskt med dessa brådskande nyheter.]

3 David frågade honom: ”Varifrån kommer du?”

Han svarade honom: ”Jag har flytt från Israels läger [i Jezereldalen].”

4 David frågade honom: ”Hur går det [i kriget mot filistéerna i norr]? Jag ber dig, berätta för mig!”

Han svarade: ”Folket har flytt från striden, och många från folket har också fallit och dött, och Saul och Jonatan, hans son, är också döda.”

5 David frågade den unge mannen som berättade detta för honom: ”Hur vet du att Saul och Jonatan, hans son, är döda?”

6 Den unge mannen som berättade detta för honom svarade: ”När jag råkade vara på berget Gilboa, se då lutade sig Saul över sitt spjut och vagnarna och ryttarna ansatte honom hårt. 7 När han då vände sig om och såg mig ropade han på mig och jag svarade: ’Här är jag.’ 8 Då frågade han mig: ’Vem är du?’ Och jag svarade honom: ’Jag är amalekit.’ 9 Sedan sa han till mig: ’Ställ dig nu över mig och döda mig, för dödsfrossan har sitt grepp om mig, eftersom min själ (mitt liv) rinner ur mig.’ [Här används ett ovanligt ord som verkar beskriva hur Saul håller på att tappa medvetandet.] 10 Så jag ställde mig över honom och dräpte honom, eftersom jag visste att han inte skulle leva när han fallit, och jag tog kronan som var på hans huvud och armbandet som var på hans arm och har tagit hit dem till min herre.”

[Den unge mannens berättelse stämmer inte på flera detaljer med redogörelsen i föregående kapitel. I 1 Sam 31:4 var det Saul som själv hävde sig över sitt svärd och tog sitt eget liv. Det verkar som att den unge amalekiten vinklar sin berättelse för att försöka komma i god dager och få en belöning för att han tar på sig äran av att ha dödat Saul.]

11 [När den man som varit ute efter Davids liv och försökt döda honom vid flertalet tillfällen dör, gläder han sig inte.] Då tog David tag i sina kläder och rev isär dem [i sorg], och likadant gjorde alla män som var där med honom. 12 Och de klagade och grät och fastade till kvällen, för Saul och för Jonatan, hans son, och för Herrens (Jahvehs) folk och för Israels hus, eftersom de hade fallit för svärdet.

13 Och David sa till den unge mannen som berättat för honom: ”Vem är du?”

Han svarade: ”Jag är son till en främmande amalekit.”

14 David frågade honom. ”Hur kommer det sig att du inte var rädd för att lyfta din hand och slå Herrens (Jahvehs) smorde?”

[Amalekiterna är det första folk som anfaller israeliterna. Det är ett fult angrepp där man slaktar de svagaste längst bak i ledet, se 5 Mos 25:17-19. Senare uppmanar Mose dem att inte glömma att förgöra amalekiterna utan verkligen komma ihåg detta, se 5 Mos 25:19. Saul lyder inte detta bud, se 1 Sam 15 medan David just stridit mot amalekiterna, se vers 1. Här står nu en ung amalekit och vill få en belöning för att han säger sig ha dödat Saul!]

15 Och David kallade på en av de unga männen och sa: ”Gå nära och attackera honom.” Och han slog honom så att han dog. 16 David sa till honom: ”Ditt blod kommer över ditt huvud, för din mun har vittnat emot dig och sagt: Jag har dödat Herrens (Jahvehs) smorde.”

Davids sorg över Saul och Jonatan

17 Och David mässade (klagade; sjöng entonigt och utdraget – hebr. qinen) denna klagosång (hebr. qina) över Saul och över Jonatan, hans son, 18 och sa för att lära Juda söner [denna klagosång som fick namnet] ”Bågen”.

[Orsaken till namnet kan vara att Saul blev sårad av pilar, se 1 Sam 31:3, eller omnämnandet av ”Jonatans båge”, se vers 18. Se även 1 Sam 2:4. En del tolkar det som att David lärde judaiterna att bli skickliga i bågskytte.]

Se, den är skriven i Jashars bok:

19 Din skönhet, Israel [syftar på Saul och Jonatan], ligger slagen på dina höga platser.

Hur har inte de mäktiga fallit.

20 Berätta det inte i [den filisteiska staden] Gat,

gör det inte känt på Ashkelons gator,

för att inte filistéernas döttrar ska fröjdas,

för att inte de oomskurna ska triumfera.

21 Gilboas berg,

låt där inte bli någon dagg,

inget regn över dig,

inga fält med utsökta frukter,

för där kastades de mäktigas sköld bort,

Sauls sköld, utan att vara smord med olja.

22 Från blodet av de slagna,

från fettet (mänskliga köttet) av de mäktiga,

Jonatans båge återvänder inte,

och Sauls svärd återvände inte tomt.

23 Saul och Jonatan,

de älskade, och sköna i deras liv,

också i deras död var de inte åtskilda,

de var snabbare än örnarna,

de var starkare än lejonen.

24 Ni Israels döttrar,

gråt över Saul

som klädde er i scharlakan [den mest dyrbara färgen; lyxiga kläder] och prakt (juveler, smycken; glädje – hebr. eden)

och satte guldsmycken på era kläder.

25 Hur har de mäktiga fallit mitt i striden.

Jonatan är slagen på sina höga höjder.

26 Jag är bedrövad för din skull, min bror Jonatan,

mycket behaglig har du varit för mig,

underbar var din kärlek för mig,

mer än kvinnors kärlek.

27 Hur har de mäktiga fallit,

och stridsvapnen fördärvats.

2

David blir kung över Juda

1 Och det skedde efter detta att David frågade Herren (Jahveh) och sa: ”Ska jag gå upp till någon av Juda städer?”

Herren (Jahveh) svarade honom: ”Gå upp.”

Då frågade David: ”Vart ska jag gå upp?”

Och han sa: ”Till Hebron (hebr. Chevron).”

2 Så David gick upp dit och även hans två fruar, Achinoam, jizreliten, och Abigail, som varit karmeliten Navals hustru. [1 Sam 25] 3 Och hans män som var med honom tog David också med upp, varje man med sitt hushåll, och de bodde i Hebrons städer. 4 Männen i Juda kom och där smorde de David till kung över Juda hus.

Och de berättade för David och sa: ”Javesh-Gileads män var de som begravde Saul.” 5 Och David sände budbärare till Javesh-Gileads män och sa till dem: ”Välsignade är ni av Herren (Jahveh) eftersom ni har visat nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) mot er herre, till Saul, och har begravt honom. 6 Och nu visar Herren (Jahveh) nåd och sanning mot er! Jag ska också löna er med denna godhet, eftersom ni har gjort denna sak.

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

7 Låt nu era händer bli starka (få mod och handlingskraft) och var tapperhetens söner, för er herre Saul är död, men Juda hus har smort mig till kung över dem.”

Rivalitet mellan nord och syd

8 Men Avner, Ners son, härförare för Sauls armé, hade tagit Ish-Boshet, Sauls [yngste] son och fört honom över till Machanajim, 9 och han gjorde honom till kung över Gilead och över ashuriterna och över Jizreel och över Efraim och över Benjamin och över hela Israel.

10 Ish-Boshet, Sauls son, var 40 år när han började regera över Israel, och han regerade i två år. Men Juda hus följde David.

[Namnet Ish-Boshet betyder: ”man av skam”, i Krönikeböckerna kallas han Eshbaal, som betyder ”Baal finns” (1 Krön 8:33). Han är inte en smord kung, utan någon som tillsätts som kung över alla elva stammar, förutom Juda där David regerar. Under två år är det en tillfällig splittring i ett Nord- och Sydrike innan David enar nationen igen.] 11 Och tiden som David var kung i Hebron över Juda hus var 7 år och 6 månader.

12 Och [Sauls härförare] Avner, Ners son, tillsammans med tjänarna till Sauls [yngste] son Ish-Boshet gick ut från Machanajim till Givon. 13 Och [Davids general] Joav, Tserojahs son, och Davids tjänare gick ut. Och de möttes vid Givons damm (vattenreservoar – där man samlade regnvatten) och satt ner, den ene på den ena sidan om dammen och den andre på den andra sidan av dammen.

14 Och Avner sa till Joav: ”Låt de unga männen, jag ber dig, stå upp och tävla (duellera) framför oss”. Och Joav sa: ”Låt dem stå upp.”

15 Och de steg upp och gick över efter [lika] antal:

Tolv för Benjamin och för Ish-Boshet, Sauls son,

och tolv av Davids tjänare.

16 Och de tog ett stadigt tag varje man i sin motparts huvud och stack svärdet i sin motparts sida så att de föll tillsammans. Och till platsen gavs (kallades) namnet Chelqat-Hatsurim [betyder: ”De släta klipporna”], som är i Givon. [Chelqat kommer från en rot som betyder slät, jämn och smidig. Hatsurim är bestämd form plural av en rot som betyder klippa.]

17 Striden var mycket svår den dagen och Avner blev slagen och Israels män framför Davids tjänare.

18 Och Tserojahs tre söner var där, Joav och Avishaj och Asahel. Och Asahel var lika lätt (smidig, snabb) på foten som en gasell på fältet. 19 Och Asahel jagade efter Avner och han vek varken av till höger eller till vänster, utan följde efter Avner. 20 Då vände sig Avner om och frågade: ”Är det du Asahel?”

Och han svarade: ”Det är jag.”

21 Och Avner sa till honom: ”Vänd dig åt höger eller åt vänster och håll dig bakom en av de unga männen och ta hans rustning.” Men Asahel slutade inte (vände sig inte bort från) att följa honom.

22 Och ännu en gång sa Avner till Asahel: ”Vänd dig bort från att följa mig, varför ska jag slå dig till marken? Hur ska jag sedan kunna visa mitt ansikte för din bror Joav?”

23 Men han vägrade att vända åt sidan och Avner slog honom i buken (vid femte revbenet) med spetsen på sitt spjut, så att spjutet kom ut bakom honom och han föll där och dog på platsen. Och det skedde att de som kom till platsen där Asahel föll ner och dog, stod stilla.

24 Men Joav och Avishaj jagade efter Avner, och solen gick ner när de kom till Ammas kulle som ligger framför Gijach på vägen till Givons öken. 25 Och Benjamins söner samlade ihop sig bakom Avner och blev en trupp och stod på toppen av kullen.

26 Och Avner ropade till Joav och sa: ”Ska svärdet sluka för alltid? Vet du inte att det slutar i bitterhet? Hur länge ska det dröja tills du ber folket att återvända från att följa sina bröder?”

27 Joav svarade: ”Så sant Gud (Elohim) lever, om du inte hade talat [och föreslagit duell en och en, se vers 14], skulle folket gått tillbaka på morgonen, var och en bort från sin bror.” [Joav skyller striden på Avner.]

28 Så Joav blåste i shofaren och folket gjorde halt. De förföljde inte Israel mer och slutade att strida. 29 Och Avner och hans män gick hela natten genom Arava och de gick över Jordan och gick genom hela Bitron och kom till Machanajim.

30 När Joav återvände från att ha förföljt Avner och samlade hela folket, saknades 19 män av Davids tjänare, förutom Asahel. 31 Men Davids tjänare hade slagit Benjamin, Avners män – totalt 360 män hade dött. [I duellen (vers 14) hade 348 av Avners män dött, jämfört med 7 av Joavs män.] 32 De tog upp Asahel och begravde honom i hans fars grav som var i Betlehem. Joav och hans män gick hela natten och gryningen mötte dem i Hebron.

3

1 Och det var långvarigt krig mellan Sauls hus och Davids hus, och Davids hus växte sig starkare och starkare, men Sauls hus blev svagare och svagare.

Davids söner i Hebron

(1 Krön 3:1-4)

2 Och till David föddes söner i Hebron (hebr. Chevron) [sex söner, alla med olika mödrar]:

Hans förstfödde [son] var Amnon – [född] av Achinoam, jizreliten;

3 och hans 2:e [son] Chilav [betyder ”hans faders bild”, också kallad Daniel, se 1 Krön 3:1] – [född] av Abigal [kortformen av namnet Abigail],

karmeliten Navals hustru [änka som David sedan gifte sig med];

och den 3:e Avshalom (Absalom) – Maachas son,

dotter till Talmaj, kungen i Geshor [region i Syrien],

4 och den 4:e Adonija – Chaggits son;

och den 5:e Shefatja – Avitals son,

5 och den 6:e Itream – [född] av Davids hustru Egla [kan syfta på Michal, se 2 Sam 6:23].

Dessa [6 söner] föddes till David i Hebron. [I Jerusalem föddes Salomo av Batsheva, se 2 Sam 12:24.]

Avner går över till Davids sida

6 Och det skedde när det var krig mellan Sauls hus och Davids hus, att Avner visade sig stark (fast, säker, tapper) i Sauls hus. 7 Och Saul hade en bihustru som hette Ritspa, Ajas dotter, och han [Ish-Boshet] sa till Avner: ”Varför har du gått in till min fars bihustru?”

8 Och Avner blev mycket arg över Ish-Boshets ord och sa: ”Är jag ett hundhuvud som tillhör Juda? Idag har jag gjort nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) mot din far Sauls hus, till dina bröder och till hans vänner och har inte gett dig i Davids hand, och du anklagar mig idag för en synd med denna kvinna! 9 Må Gud (Elohim) göra så mot Avner och ännu mer, om, som Herren (Jahveh) har gett sin ed till David, jag inte gör detta till honom, 10 att flytta kungariket från Sauls hus och sätta upp Davids tron över Israel och över Juda från Dan till Beer-Sheva.” 11 Men han [Ish-Boshet] kunde inte svara Avner ett ord för han var rädd för honom. [Hans agerande påminner om hans fars rädsla, se 1 Sam 10:22.]

12 Sedan sände Avner budbärare till David rakt ner och sa: ”Vems är landet?” Och sa: ”Skär ett förbund med mig och se, min hand ska vara med dig till att föra hela Israel till dig.”

13 Så han [David] svarade: ”Gott, jag ska skära ett förbund med dig, men jag begär en sak av dig som är att du inte träder fram inför mig innan du först fört hit Michal, Sauls dotter, sedan kan du komma och se mitt ansikte.”

[Michal älskade David (1 Sam 18:20) och blev först Davids hustru som belöning för att han slog Goliat, men sedan måste han vinna henne med 100 förhudar (1 Sam 18:25). Därefter ångrar sig Saul och ger henne till en annan man (Palti, se 1 Sam 25:44). Nu vill David ha tillbaka sin hustru.]

14 Sedan sände David budbärare till Ish-Boshet, Sauls son, och sa: ”Ge mig min hustru Michal som jag förlovade mig med för 100 filisteiska förhudar.” [David och Michal hade inte skilt sig och brudpriset (motsvarigheten) hade inte återlämnats, så hon var fortfarande hans hustru, se 1 Sam 18:25.]

15 Då sände Ish-Boshet [bud] och tog henne från hennes make, från Paltiel, Lajish son. [I 1 Sam 25:44 är namnet det kortare Palti.] 16 Hennes man [Paltiel] gick med henne, gråtande gick han och följde henne till Bachurim. [Han gick efter dem längs med vägen från Jerusalem mot Jeriko. Bachurim är en by öster om Olivberget, se även 2 Sam 16:5; 17:18. Byn identifieras med Almon, 6 km nordost om Jerusalem.] Till sist sa Avner till honom: ”Gå, vänd tillbaka.” Så han vände om.

17 Och Avner talade med Israels äldste och sa: ”Även tidigare, även för tre dagar sedan, var det så att ni sökte att göra David till kung över er, 18 och nu gör det. För Herren (Jahveh) har talat till David och sagt: Genom min tjänare Davids hand ska jag rädda mitt folk Israel ur filistéernas hand och ur alla deras fienders hand.”

19 Och Avner talade även i Benjamins öron [privat med benjaminiterna, utom hörhåll för de andra], och Avner gick även och talade i Davids öron i Hebron allt det som syntes gott för Israel och till hela Benjamins hus. 20 Och Avner kom till David, till Hebron och 20 män med honom. Och David gjorde en fest för Avner och männen som var med honom. 21 Och Avner sa till David: ”Jag vill stå upp och gå och ska samla hela Israel till min herre kungen, så att de kan skära förbund med dig och du kan regera över alla som du (din själ) önskar.” Och David sände iväg Avner och han gick i frid (shalom).

Joav mördar Avner

22 Och se, Davids tjänare och Joav kom från ett plundringståg och de hade ett stort byte med sig. Men Avner var inte med David i Hebron för han hade sänt iväg honom och han hade gått i frid. 23 När Joav och hela hans armé som var med honom hade kommit, berättade de för Joav och sa: ”Avner, Ners son, kom till kungen och han har sänt iväg honom och han har gått i frid.”

24 Och Joav kom till kungen och sa: ”Vad har du gjort? Se, Avner kom till dig, varför har du sänt iväg honom i frid? Och han har redan gått? 25 Du känner Avner, Ners son, han har kommit för att bedra dig, för att lära känna hur du kommer och går och veta allt som du gör.”

26 Och när Joav kommit ut från David sände han budbärare efter Avner och de förde tillbaka honom från Siras brunn [en cistern med vatten, enligt tradition 3 km norr om Hebron], men David visste inte om det. 27 Och när Avner återkommit till Hebron tog Joav honom åt sidan till mitten av porten för att tala med honom i tysthet och där slog han honom i skrevet så att han dog, för Asahels blod, hans bror.

28 Och efteråt, när David hörde det sa han: ”Jag och mitt kungarike är utan skuld inför Herren (Jahveh) för evigt för Avners blod, Ners son. 29 Låt det falla över Joavs huvud och över hans fars hus, och låt det inte saknas någon i Joavs hus som har ett bekymmer eller som har en hudsjukdom (hebr. tsara) [3 Mos 13-14] eller som lutar sig på en stav eller som faller för svärdet eller som saknar bröd.”

30 Och Joav och Avishaj, hans bror, slog Avner eftersom han dödat deras bror Asahel vid Givon i striden.

31 Och David sa till Joav och till allt folket som var med honom: ”Riv sönder era kläder och svep in er i säcktyg och klaga över Avner.” Och kung David följde efter båren. 32 Och de begravde Avner i Hebron och kungen lyfte upp sin röst och grät vid Avners grav och hela folket grät.

33 Och kungen mässade (klagade; sjöng entonigt och utdraget – hebr. qinen) över Avner och sa [sjöng följande klagosång]:

”Skulle Avner dö som en dåre dör?

34 Dina händer var inte bundna,

dina fötter var inte fjättrade i brons [hebr. nechoshetim (brons/koppar) står i dual-formen, dvs. båda fötterna var inte fastkedjade],

som en man stupar framför syndiga söner,

så har du fallit.”

Och hela folket grät över honom.

35 Och hela folket kom till David och ville få honom att äta bröd medan det fortfarande var dag. Men David gav en ed och sa: ”Må Gud (Elohim) göra så mot mig och mer, om jag smakar bröd eller något annat innan solen har gått ner.”

36 Och hela folket lade märke till det och det behagade dem. Allt vad David gjorde behagade folket. 37 Och hela folket och hela Israel förstod den dagen att det inte var kungen som låg bakom att Avner, Ners son, dödades.

38 Och kungen sa till sina tjänare: ”Vet ni inte att det är en furste och en stor man som har fallit i Israel idag? 39 Och jag är svag idag och har precis blivit smord till kung. Och dessa män, Tserojahs söner, är för tunga för mig. Må Herren (Jahveh) belöna dem som gör ont efter deras ondska.”

4

Sauls son Ish-Boshet mördas

1 Och när Sauls son [Ish-Boshet som regerade de 11 stammarna (utom Juda) från staden Machanajim på östra sidan om Jordanfloden, se 2 Sam 2:8] hörde att Avner [hans befälhavare] var död i Hebron blev hans händer matta (tappade han både styrka och mod) och alla israeliter blev förfärade. [Avner hade mördats av Joav, se 2 Sam 3:27. Motsatta uttrycket med ”stärkta händer” finns i 2 Sam 2:7.]

2 Men Sauls son [Ish-Boshet] hade två män som var ledare för (var sitt) rövarband. [De hade motsvarande position och uppdrag som Joav hade i Davids armé, se 2 Sam 3:22.]

Namnet på den ene var Baana [betyder: ”att plåga”]

och namnet på den andre var Rechav [betyder: ”en som rider”],

de var söner till Rimmon, beerotiten av Benjamins stam. För även Beerot räknades till Benjamin, 3 men beerotiterna flydde till Gittajim och har vistats där till denna dag.

[Staden Beerot låg 7 km norr om Jerusalem i Benjamins stams område. Staden/byn Gittajim (som betyder ”två vinpressar”) har inte identifierats men bör ligga på en plats där man skördade mycket vindruvor och var känd för sina två vinpressar. Den nämns bara här och i Neh 11:33, och där också en av benjaminiternas städer intill Rama och Chadid (Neh 11:34) norr om Jerusalem nämns.]

4 [I denna vers, som är en parantes, introduceras Jonatans son Mefivoshet.] Jonatan, Sauls son, hade en son som var förlamad i sina båda fötter. Han var 5 år när rapporten från Jizreel kom om Saul och Jonatan. [Både Mefivoshets far och farfar hade dött vid slaget vid Gilboa i Jezereldalen, se 1 Sam 31:1. Mefivoshets (Israels tronarvinges) liv stod nu på spel, eftersom alla potentiella efterträdare brukade röjas ur vägen av nya härskare.] Hans barnflicka [som ansvarade för Mefivoshet då Jonatan gått ut i striden] tog (lyfte upp) honom och flydde, men under den kaosartade flykten föll han och blev lam. Hans namn var Mefivoshet.

[Även om detaljerna inte ges här är det troligt att filistéerna tog kontroll över hela regionen, och var på väg söderut för att plundra Sauls huvudstad Giva (1 Sam 10:26; 11:4, strax norr om Jerusalem), där Mefivoshet befann sig. Texten ger inga detaljer om hur han föll, kanske hoppade de från någon mur och han bröt benen, eller fick en nervskada i nacken som gjorde att han blev lam. Oavsett så måste detta skapat djupa skuldkänslor hos barnflickan som i en svår situation försökte skydda honom, men det sker en olyckshändelse och barnet blir handikappat. Namnet Mefivoshet betyder ”krossar skam”, utanför Samuelsböckerna kallas han också Meriv-Baal, se 1 Krön 8:34; 9:40. Omnämnandet av Mefivoshet just här har även en litterär poäng, i nästa vers nämns hur Sauls son Ish-Boshet som betyder ”man av skam” dör. Författaren vill ge hopp, skammen kommer krossas. Mefivoshet kommer spela en avgörande roll i framtida händelser, se 2 Sam 9:1-13; 16:1-4; 19:24-30.]

5 Beerotiten Rimmons söner, Rechav och Baana [gjorde upp en plan för att mörda Ish-Boshet och] gick ut [från Gittajim norr om Jerusalem till staden Machanajim på andra sidan Jordan nära Jabbok, se 2 Sam 2:8]. De kom till Ish-Boshets hus [palats] när dagen var som varmast [omkring tretiden på eftermiddagen] då han tog sin middagsvila [siesta efter maten]. 6 Och de kom nära, in i mitten av huset som om de skulle ha hämtat vete [i ett inre förrådsrum]. Och de slog (stack – hebr. naka) honom [Ish-Boshet] i bröstet (buken, ”den femte” – hebr. chomesh) och Rechav och hans bror Baana flydde.

[Som militära ledare kunde Rechav och Baana hämta ransoner av vete till sina underordnade, de hade säkert gjort detta tidigare. Nu använde de detta skäl som en förevändning att ta sig in i de centrala delarna av palatset. Den grekiska översättningen Septuaginta skriver att ”den kvinnliga dörrvakten rensade vete, men hade somnat”, vilket gjorde att de kunde ta sig in obemärkt. Ish-Boshet dödas på liknande sätt som Asahel och Avner hade dött, se 2 Sam 2:23; 3:27. Hebr. chomesh betyder fem, och kan syfta på det femte ”revbenet”, dvs. i hjärtat i bröstkorgen. I 2 Sam 20:10 blir resultatet att inälvorna rann ut, vilket tyder på att det är nedre delen av bröstkorgen mot buken som åsyftas.]

7 För när de kom in i huset där han [kungen Ish-Boshet] låg på sin säng i sängkammaren, slog de honom och dödade honom och halshögg honom och tog hans huvud och gick längs Aravas väg [ökenvägen] hela natten.

[Denna vers ger fler detaljer. Att ta huvudet var ett sätt att bevisa att kungen Ish-Boshet var död. De tar med sig denna grymma trofé i sina händer och beger sig den ödsligare vägen söder om Machanajim längs med Jordandalen norr om Döda havet under eftermiddagen och kvällen. Tidpunkten och värmen gör att vägen är ganska ödslig och de upptäcks inte av någon allierad med Sauls hus på väg ner mot David i Hebron.]

8 Och de förde Ish-Boshets huvud till David i Hebron och sa till kungen: ”Se, Ish-Boshets huvud, Sauls son, din fiende som sökte ditt liv, och Herren (Jahveh) har hämnats min herre kungen på Saul denna dag och på hans säd (efterkommande).”

[Senast någon kommit med ett huvud inför kungen var när David kom med Goliats huvud inför Saul, se 1 Sam 17:57. David blev belönad med en position hos kungen och i den kungliga familjen, och även befriad från skatt, se 1 Sam 17:25. Rechav och Baana förväntade sig troligen någon liknande belöning.]

9 Men David svarade Rechav och hans bror Baana, Rimmons söner, beerotiten, och sa till dem: ”Så sant Herren (Jahveh) lever, som har räddat min själ från alla trångmål [1 Kung 1:29]. 10 När någon berättade för mig och sa: Se Saul är död, och han i sina egna ögon trodde att han kom med goda nyheter, då tog jag tag i honom och slog honom i Tsiklag [i södra delen av Juda i Negevöknen], istället för att belöna honom för hans nyhet [2 Sam 1:1-16]. 11 Hur mycket mer – när onda män [som ni är] har dödat en rättfärdig man i hans eget hus i hans säng – ska inte jag utkräva hans blod [1 Mos 9:5] av er hand och utplåna (förbränna) er från jorden!”

12 Och David befallde sina unga män och de slog dem och högg av deras händer och deras fötter och hängde upp dem vid sidan av dammen i Hebron. Men de tog Ish-Boshets huvud och begravde det i Avners grav i Hebron. [Ish-Boshet blev 42 år.]

5

David blir kung över Israel

[Efter Sauls död hade riket tillfälligt splittrats under två års tid. Juda stam höll fast vid David medan Sauls befälhavare insatte Sauls son Ish-Boshet att styra de 11 andra stammarna från Machanajim i Gileads bergsbygd öster om Jordanfloden, se 2 Sam 2:8-10. Nu kommer representanter från alla stammarna tillsammans och David smörjs till kung.]

1 Och alla Israels stammar kom till David, till Hebron (hebr. Chevrón). Och de talade [till David] med orden: ”Här är vi, dina ben och ditt kött är vi. 2 Redan långt tidigare, när Saul var kung över oss, var det du som ledde ut och förde in Israel [1 Sam 18:5, 13, 16]. Och Herren (Jahveh) sa till dig: Du ska föda (valla; vara en herde för – hebr. raah) mitt folk Israel, och du ska vara furste över Israel.” [1 Sam 16:11-13; Ps 78:70-72]

3 Och alla Israels äldste kom till kungen i Hebron och kung David skar ett förbund med dem i Hebron inför Herrens (Jahvehs) ansikte och de smorde David till kung över Israel.

4 David var 30 år när han började regera och han regerade i 40 år. 5 I Hebron regerade han [först] över Juda i 7 år och 6 månader [ca 1010-1002 f.Kr.], och i Jerusalem regerade han [sedan] 33 år över hela Israel och Juda [ca 1002–970 f.Kr.].

[ Khirbet Qeiyafa – En stad som visar på Davids växande rike

Fram tills fyndet i Tell Dan 1993 i norra Israel som nämner ”Davids hus” fanns det inga arkeologiska belägg för att David har funnits. Utgrävningar 2007-2013 i Khirbet Qeiyafa, som ligger i Elah-dalen (nära Azeka där David slog Goliat), visar hur det enade riket Israel under Davids tid (ca 1010–970 f.Kr.) expanderade och stärkte sin ställning genom att nya befästningsstäder byggdes som försvar mot filistéerna. Staden var bebodd endast en kort period på 20-30 år under den senare delen av Davids regeringstid. Staden förstördes 980-970 f.Kr. Ofta har dateringar gjorts endast med hjälp av keramikfynd, men i Khirbet Qeiyafa fann man ett 20-tal olivkärnor som man kunde analysera med hjälp av kol-14 metoden vilket möjliggjorde en så exakt datering. Det som även var avgörande för dateringen är det faktum att staden var bebodd endast en kort period varefter den övergavs under lång tid.

Staden visar alla tecken (typ av mur, stadsplanering, frånvaro av benrester från gris, typ av lerkärl, osv) på att vara en judisk stad och inte en filisteisk eller kanaaneisk. Platsen är strategiskt viktig, den ligger en dagsmarsch både från Jerusalem och Hebron. Den är en gränsstad mot filistéerna (12 km till Gat västerut). Fynden har lett till att arkeologer nu också bättre kan identifiera städer från samma period vid andra utgrävningar. Några av dem är: Beit-Shemesh (lager 4), Tell en-Nasbeh, Chirvet ed-Davara, Chirvet al-Raj (2019) och Lachish (lager 5, 2023).

Muren är en så kallad kasemattmur (dubbelmur). Den tekniken användes i israeliska städer, men inte i filisteiska eller kanaaneiska. Specifikt för Juda är att muren var integrerad i boningshusen där den kunde användas som förrådsrum. En tjockare mur är visserligen starkare, men fördelen med denna ihåliga konstruktion (i detta fall var bredden på den yttre 1,5 meter och den inre 1 meter) är att den går snabbare att bygga. Fynd visar att fyra grupper byggde muren och utgick från var sin sida av de två portarna. Allt pekar på en central administration som planerade byggandet av staden.

Mellan 2007 och 2013 har en fjärdedel av staden grävts fram (vilket är mycket i arkeologiska sammanhang). Över 400 000 lerskärvor och 693 handtag från stora lerkärl har hittats. Sådana kärl användes av en central administration, där tomma kärl skickades ut för att fyllas, och fungerade som en slags beskattning. Här i Elah-dalen odlades mycket av den spannmål som behövdes för att försörja det växande riket. Bland de mer spektakulära fynden är en inskription med namnet Esh-Baal, samma namn som Sauls fjärde son (1 Krön 8:33). Av de tusentals namn som hittats på andra inskriptioner från platser i Israel, är det första gången detta namn upptäckts. Det stämmer även in tidsmässigt med de personer i Bibeln som har det namnet. Personnamn som inkluderar Baal, som betyder ”herre” men även användes om kanaanéernas gud, förekommer inte längre efter 900-talet f.Kr. i Bibeln.

Man har även hittat 12 mycket små vikter som alla har en rundad överdel och en platt bas. De användes för att väga dyrbart material, som metaller, juveler eller kryddor. De är alla olika fraktioner av vikten shekel (11,5 gram). Innan det här fyndet, var en vanlig uppfattning att det här exakta måttsystemet började användas först under 600-talet i Juda. Andra tecken på att staden hade en aktiv och välutvecklad kommers är vackra kärl från Cypern och skarabéer från Egypten. Dessutom har även många metallföremål hittats, bl.a. 15 dolkar, 10 pilspetsar, 3 svärd samt en bronsyxa.]

David intar Jerusalem

(1 Krön 11:4-9)

[Jerusalem, även omnämnt som Jevus (Jos 15:8), ligger strategiskt längs med den östvästliga vägen från Jeriko till hamnstaden Joppe och den nordsydliga patriarkernas väg från södra Juda till Galileen i norr. Under domartiden hade staden blivit slagen och delvis nerbränd av Juda (Dom 1:8). Direkt efteråt, i Dom 1:9-10, berättas dock att de drog vidare för att strida i andra områden. Staden kunde därför återtas och byggas upp igen av jevusiterna. När David nu drog upp mot staden var den 10-15 hektar stor och låg på den sydöstra bergsryggen söder om tempelberget (utanför de medeltida murarna som idag omsluter staden). Antalet invånare innanför murarna var ett par tusen, men i dåtidens städer var det vanligt att en betydande del av invånarna bodde utanför de egentliga stadsmurarna, endera i enkla hus eller som semi-nomader. Det betyder att antalet människor som hade den jevusitiska staden som sitt ”hem” kan ha varit betydligt fler. Att det var så, vittnar de enorma befästningsverken man lyckades bygga redan på patriarktiden om. Staden var väl befäst med vattenförsörjning från Gichonkällan på den östra sidan. De branta dalsidorna ingick i stadens försvarsverk. Den enda sidan av staden som inte hade något naturligt försvar var den som vette mot norr, och här hade man byggt särskilt starka murar.]

6 Och kungen [David] och hans män gick till Jerusalem mot jevusiterna, invånarna i landet. [Efter Davids kröning i Hebron vill han återta Jerusalem.] Men de talade till David och sa [arrogant och självsäkert]: ”Du ska inte komma in hit, för om [du gör det] kommer [till och med] blinda och halta att driva bort dig!” De tänkte att David kommer aldrig att ta sig in [i staden]. 7 Men David tog Sions borg (starka fäste – hebr. matsodah), det är Davids stad. 8 Ja, David sa den dagen [när han attackerade Jerusalem]: ”Den som vill slå jevusiterna, han ska via tunneln (kanalen – hebr. tsinor) nå fram till de halta och blinda som David med sin hela varelse (själ) hatar!” [David lovar också att den som först tar sig upp ska leda hans armé, se 1 Krön 11:6.] Därför säger man: ”Den blinde och den halte ska inte komma in i huset.” [Huset kan syfta på Davids palats eller den administrativa byggnaden, se vers 8, 9 och 11.]

[David använder antagligen uttrycket ”de blinda och halta” om alla jevuséer som står och hånar honom uppe vid murarna. Det gör han i respons på vad de ropat, det är ingen allmän attack mot blinda och halta. David behandlar till exempel Jonatans handikappade son Mefivoshet mycket väl, se 2 Sam 4:4; 9:10.

Ordet tsinor kan betyda rör, tunnel eller kanal. Det passar in på den delvis underjordiska tunnel som gick från den mycket välbefästa Gichonkällan in till staden. Gichonkällan omgavs av ett försvarstorn med väggar som var 4-7 meter breda, intill källan fanns en befäst stor pool/bassäng där vattnet från Gichonkällan samlades upp och man kunde hämta vatten stående på en plattform över poolen. Från Källtornet och poolen gick två parallella murar upp mot den yttre ingången till det som brukar kallas Warrens schaktsystem. Murarna är än idag bevarade upp till 8 meters höjd och är 3 meter breda. Därefter kunde man komma in i staden via en tunnel grävd genom berget. Tunneln är 1-2 meter bred och på sina ställen över 3 meter hög. Det är kanske via den här tunneln (hebr. tsinor) Joav lyckades ta sig in, se 1 Krön 11:6.]

9 Och David bodde i borgen [som syftar på den välbefästa staden som i sin helhet var en fästning] och kallade den för Davids stad. Och David byggde runtom [utanför den befintliga staden] utgående från Millo (förstärkningsvallen; ordagrant ”fyllning”), samt dess hus.

[Millo används alltid i bestämd form (hebr. ha-millo). Det som avses är antagligen trappstegskonstruktionen strax norr om den ursprungliga staden. Flera utgrävningar sedan 1920-talet har synliggjort delar av den imponerande konstruktion som byggdes för att bredda bergsryggen på dess smalaste ställe strax norr om den ursprungliga jevusitiska staden som David intog. Integrerad i och delvis byggd på denna konstgjorda konstruktion har arkeologen Eilat Mazar (1956-2021) grävt fram grunden till den byggnad som hon menade var Davids palats. Byggnaden är större än det palats man funnit i t.ex. Megiddo. Vid utgrävningar vid Millo 1963 hittades ett aeoliskt kapitäl. Sådana användes som utsmyckning vid ingångar eller fönster vid palats, t.ex. vid palatset i Megiddo. Detta är det mest skickligt utförda av alla kapitäl som hittills hittats i hela Mellanöstern. Den östra ytterväggen vid Millo är hela 7 meter bred, så byggnaden utgjorde även en förbättrad del av stadens försvar. Om det är Davids palats som avses så började David byggandet, senare (vers 11) rapporteras att han får hjälp av Hirams skickliga hantverkare för att slutföra bygget och utsmycka det.

Den imponerande byggnaden fungerade också som ett administrativt center. Man har funnit tiotals sigill vid Millo vilket är ett tecken på att det fanns officiella arkiv i byggnaden. Sigill, även kallad bulla, är en tillplattad lerklump med namn eller bild, ca 1 cm i diameter, som användes för att försegla viktiga dokument. Byggnaden förblev i bruk ända till Jerusalems förstörelse. Det vet man på grund av namn man hittat på tre av sigillen. Det är namnen på skrivare som nämns i Jeremia, nämligen Gemarjahu (Shafans son, se Jer 36:10), Jehuchal (Shelemjas son, se Jer 37:3) samt Gedaljahu (Pashurs son, se Jer 38:1). I den sistnämnda versen nämns till och med Jehuchal och Gedaljahu tillsammans! Även andra kända namn som kung Hiskia och profeten Jesaja har hittats här 2015 och 2018.]

10 Och David växte sig mäktigare och mäktigare, för Herren (Jahveh), Guden över härskarorna (Elohim Sebaot), var med honom. [David fick mer auktoritet, riket växte och ryktet om honom spred sig.] 11 Och Chiram, Tyros kung, sände budbärare till David, och cederträ och timmermän och stenhuggare. Och de byggde på [förfärdigade] Davids hus [palatset eller den administrativa byggnaden vid Millo].

[Ett spår av deras skickliga hantverk är antagligen det aeoliska kapitäl man funnit vid Millo.]

12 Och David visste [han förstod att när en av dåtidens stora kungar sänder en delegation och bidrar till palatset] att Herren (Jahveh) hade gjort honom till kung över Israel och att han hade upphöjt hans kungarike för sitt folk Israels skull.

[Drygt hundra år efter Davids tid skriver Moabs kung Mesha ner sin beskrivning av kriget med israeliterna. Stenen som kallas Mesha-stelen hittades i Dibon i Jordanien 1868. Den dateras till 840 f.Kr. Beskrivningen är i full harmoni med Bibelns version och har 34 rader. Rad 4-5 beskriver striderna med ”Omri Israels kung”, han var Nordrikets 6:e kung och regerade 884-873 f.Kr. Rad 31 nämner troligtvis ”Davids hus”, två av de fem bokstäverna är skadade, men ny 3D-teknik pekar på att det verkligen står Davids hus. Stenen finns i Paris på Louvren.]

13 Och David tog sig fler konkubiner och hustrur från Jerusalem efter att han kommit från Hebron och det föddes söner och döttrar till David. 14 Och dessa är namnen på dem som föddes åt honom i Jerusalem:

Shamoa

och Shovav

och Natan

och Salomo [dessa fyra var Batshevas söner, se 1 Krön 3:5]

15 och Jivchar

och Elishoa

och Nefeg

och Jafia

16 och Elishama

och Elijada

och Elifalet.

[Detta är den kortaste av de tre uppräkningarna av barn som föddes till David i Jerusalem, se 1 Krön 3:5-9; 14:4-6. Samtidigt som författaren visar på hur Davids rike stärktes och hur han blir välsignad med många barn, det föds fem fler barn i Jerusalem än i Hebron, anas också att detta kan orsaka problem i framtiden, se 5 Mos 17:17.]

David slår filistéerna

17 När filistéerna hörde att David hade blivit smord till kung över Israel, gick alla filistéer upp och sökte David, och David hörde om det och gick ner till borgen (starka fästet – hebr. matsodah).

[Filistéerna kom från städerna Gaza, Ashkelon, Ashdod vid Medelhavskusten och Ekron och Gat lite längre in från kustremsan och rörde sig höjdmässigt upp mot Jerusalem. En del menar att denna borg refererar till den i Adullam i närheten av Betlehem som är på lägre höjd (2 Sam 23:14), men troligare utifrån den geografiska positionen nära Refaim och Givon (vers 18, 22 och 25) är att David flyttar sitt högkvarter från palatset som nu är byggt på högre höjd, ner till borgen innanför murarna i Jerusalem.]

18 Filistéerna kom och spred ut sig i Refaims dal [gränsen mellan Juda och Benjamin sydväst om Jerusalem]. 19 Då frågade David Herren (Jahveh) och sa: ”Ska jag dra ut mot filistéerna? Ska du ge dem i min hand?”

Och Herren (Jahveh) sa till David: ”Dra ut, för jag ska med säkerhet ge filistéerna i din hand.”

20 Så David kom till Baal-Peratsim [”bräckandets herre”; strax utanför Jerusalem] och David slog dem där och han sa: ”Herren (Jahveh) har brutit mina fiender framför mig, som vattnet bryter igenom.” Därför kallas den platsen Baal-Peratsim. [Hebr. Peratsim är plural av hebr. perets – att bryta, rämna, slå en bräsch i.] 21 Där lämnade de sina avgudar och David och hans män tog bort dem.

22 Men filistéerna kom upp igen och spred sig i Refaims dal. 23 När David då frågade Herren (Jahveh) svarade han: ”Du ska inte dra ut, gör en kringgående rörelse bakom dem och kom över dem mittemot bachaträden (”de gråtande träden” – hebr. bachaim). [David ska blockera deras reträtt tillbaka västerut via Refaims dal. Trädet är troligtvis ett balsamträd (Meckabalsam, Gileadbalsam) som droppar sav när grenar och löven bryts av. Namnet kommer från verbet för att gråta (hebr. bacha), se även 1 Krön 14:14-15; Ps 84:7.] 24 Och det ska ske när du hör ljudet av en marscherande armé i bachaträdens toppar, då ska du göra dig redo, för då har Herren (Jahveh) gått ut framför dig och slagit filistéernas armé.” 25 Och David gjorde som Herren (Jahveh) hade befallt honom och han slog filistéerna från Geva [betyder ”höjd”; just väster om Jerusalem] till dess de kom till Gezer [längs med Ajiondalen västerut, halvvägs till Medelhavskusten].

6

Guds ark förs till Jerusalem

(1 Krön 13:9-12)

[Israeliterna hade tagit med arken ut i striderna eftersom man trodde Guds kraft och närvaro skulle vara med dem, men den blir istället tagen som segerbyte av filistéerna (1 Sam 4:4, 10). Under 7 månader finns den i Ashdod, Gat och Ekron (1 Sam 5), men när deras gud Dagon faller ner och invånarna blir sjuka med bölder skickar de iväg arken till Beit-Shemesh. Där hanterar folket arken på ett ovärdigt sätt, så den sänds vidare till Kirjat-Jearim (13 km väster om Jerusalem, nära Abu Gush) där den blir stående i 20 år i Avinadavs hus (1 Sam 7:1-2). Där förblir den under Sauls styre (40 år) och omkring 10 år in i Davids styre. Totalt har det alltså gått 70 år sedan arken lämnade tabernaklet i Shilo. Nu vill David föra arken till Jerusalem. Hans tal till de samlade återges i 1 Krön 13:2-3.]

1 Igen samlade David alla de utvalda i Israel, 30 000 man. 2 Och David steg upp och gick med hela folket som var med honom från Baalah i Juda [även kallat Kirjat-Jearim, 13 km väster om Jerusalem] för att därifrån föra upp Guds (Elohims) ark, över vilken Namnet är uppkallat, namnet Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) som sitter på keruberna. [På arkens lock fanns två keruber, se 2 Mos 25:18-19.] 3 Och de satte Guds (Elohims) ark på en ny vagn och förde ut den ur Avinadavs hus på kullen (hebr. givah), och Uzza och Achjo, Avinadavs söner (ättlingar) [barnbarn], drog den nya vagnen. [Enligt Moses föreskrifter skulle leviter bära arken, se 4 Mos 4:15. Davids metod att föra upp arken liknar mer filistéernas sätt, se 1 Sam 6:7, 10. Istället för att undersöka Skrifterna gör David på samma sätt som ett hedniskt folk gjort.] 4 Och de förde den ut ur Avinadavs hus som var på kullen med Guds (Elohims) ark, och Achjo gick före arken. [Och troligtvis gick Uzza bakom.] 5 Och David och hela Israels hus spelade inför Herrens (Jahvehs) ansikte med alla slags instrument gjorda av cypressträ och med kinnor-harpor (kitharor – hebr. kinnor) och med nevel-lyror (psaltare) och med tamburiner och med skallror och med cymbaler.

6 Och när de kom till Nachons tröskplats sträckte Uzza ut handen mot Guds (Elohims) ark och tog tag i den för oxarna snavade. 7 Då upptändes Herrens (Jahvehs) vrede mot Uzza, och Gud (Elohim) slog honom där för hans misstag, och han dog där vid Guds (Elohims) ark.

8 Men David blev upprörd eftersom Herren (Jahveh) hade brutit ner (hebr. perets) Uzza, så han kallade den platsen Peres-Uzza, som den heter än i dag.

[Perets betyder bryta sönder och Uzza betyder stark. Platsen ligger bara 1 km väster om Jerusalem. Arken symboliserar Guds närvaro, person och hans löften. I den guldbelagda trälådan (1,2 m lång och 0,6 m bred och hög) låg stentavlorna med budorden, se 2 Mos 25:10-22. Bara översteprästen fick gå in till arken en gång om året under strikta restriktioner, att bryta mot det var förenat med döden, se 3 Mos 16:2; 4 Mos 4:15. Leviter som var ättlingar till Kehat, kehatiterna, var de som skulle sköta sysslorna vid arken (4 Mos 4:4, 15, 17-20). Arken skulle bäras (inte köras på en vagn) och vara täckt med ett förhänge (2 Mos 40:19). När arken fördes över Jordan var det leviter som bar arken och folket skulle hålla sig på 900 meters avstånd, se Jos 3:4.

Avinadavs hus var i Juda, så han och hans söner var troligtvis inte leviter och än mindre kehatiter. Även om de var så, fraktades arken helt fel. Bröderna Uzza och Achjo hade växt upp med arken i sitt hus, det finns en risk att de i sin familjaritet inte hade tillräcklig vördnad för Guds helighet.]

9 Och David blev rädd för Herren (Jahveh) den dagen och han sa: ”Hur ska Herrens (Jahvehs) ark komma till mig?” 10 Så David flyttade inte Herrens (Jahvehs) ark till sig i Davids stad, utan bar den åt sidan in i gititen Oved-Edoms hus. 11 Och Herrens (Jahvehs) ark förblev i gititen Oved-Edoms hus tre månader, och Herren (Jahveh) välsignade Oved-Edom och hela hans hus.

12 Och man berättade för kung David och sa: ”Herren (Jahveh) har välsignat Oved-Edoms hus och alla som vistas hos honom på grund av Guds (Elohims) ark.” Och David gick och hämtade Guds (Elohims) ark från Oved-Edoms hus till Davids stad med glädje. 13 Och det skedde att när de som bar Herrens (Jahvehs) ark hade gått sex steg offrade han en oxe och en gödkalv. 14 David dansade med hela sin kraft inför Herren (Jahveh), och David var iklädd en linneefod. [David hade tagit av sig sin kungliga mantel, och var klädd som alla andra präster.] 15 Och David och hela Israels hus förde upp Herrens (Jahvehs) ark med rop och med ljudet av shofarer.

16 Och det skedde när Herrens (Jahvehs) ark kom in i Davids stad att Michal, Sauls dotter, tittade ut genom fönstret och såg kung David hoppa och dansa inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och hon föraktade honom i sitt hjärta.

17 Och de förde in Herrens (Jahvehs) ark och ställde den på sin plats mitt i tältet som David hade satt upp för den. Och David offrade brännoffer och shalomoffer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 18 Och när David hade avslutat brännoffret och shalomoffret, välsignade han folket i Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) namn. 19 Och han delade ut bland hela folket, till hela Israels folkskara, både män och kvinnor, till varenda en, ett runt bröd [brödkaka, se 3 Mos 8:26], en dadelkaka (hebr. eshpar, ett ovanligt ord, kanske kött eller bröd bakat i form) och en russinkaka [ett sött bröd, se Höga V 2:5; Hos 3:1]. Och hela folket lämnade, var och en till sitt hus. [1 Krön 16:3]

20 Sedan återvände David för att välsigna sitt eget hushåll. Och Michal, Sauls dotter, kom ut och mötte David och sa: ”Hur har inte Israels kung gett sig ära idag, som har klätt av sig själv idag inför ögonen på sina tjänares tjänstekvinnor, som en av de fåfänga männen som skamlöst klär av sig!”

[David var inte naken, han hade tagit av sig sin kungliga mantel, i ödmjukhet inför Gud, se 2 Sam 6:16, och var som en bland folket, detta retade Michal för hon gillade statusen att vara kungens fru.]

21 Och David sa till Michal: ”Inför Herrens (Jahvehs) ansikte som valt mig framför din far och över hela hans hus, till att utse mig till furste över Herrens (Jahvehs) folk, över Israel, inför Herrens (Jahvehs) ansikte har jag fröjdat mig. 22 Och jag ska ödmjuka mig mer än så, jag ska bli lätt i mina egna ögon, och angående tjänstekvinnorna som du talade om, av dem ska jag bli ärad.”

23 Och Michal, Sauls dotter, fick inga barn till sin dödsdag.

7

Guds löfte till David

[I detta stycke introduceras hovprofeten Natan. Han finns med under både Davids och Salomos regeringstid och är den troliga författaren till denna bok, se 2 Krön 9:29. Hans namn betyder ”han gav”, ”given” eller ”placerad”. Ett centralt ord i detta kapitel är hebr. bait som betyder både hus och släkt. Användandet kan jämföras med det svenska ordet kungahus, som kan syfta på både palatset och den kungliga familjen. Löftet som Mose gett om att inta landet var nu infriat, se 4 Mos 12:10.]

1 När kungen [David] satt i sitt hus [palats i Jerusalem] och Herren (Jahveh) hade gett honom ro (vila) från alla hans fiender runt omkring, 2 sa han till profeten Natan: ”Se, här bor jag i ett hus av [vackert importerat] cederträ [från Tyros, se 2 Sam 5:11], medan Guds ark bor i ett tält.”

3 Natan sa till kungen: ”Gå och gör allt som ligger på ditt hjärta, för Herren (Jahveh) är med dig.”

Ett löfte om ett evigt hus

[Davids intentioner är goda. Han ser sitt eget vackra hus och har just fört in arken till Jerusalem, se 2 Sam 6. Profeten Natan svarar på en gång, utan att rådfråga Herren och ger ett första svar baserat på vad som verkar bra. Det visar sig dock att Gud har andra planer. David hade ”spillt mycket blod och fört många krig”, se 1 Krön 22:7. Templet skulle byggas, men just nu var det inte Guds tid.

Följande stycke är ett av de starkaste profetiska orden i hela GT. Stycket består av 197 ord och är det längsta ordet från Herren sedan Mose dagar då han talade på Sinai berg.]

4 Den natten kom ett ord från Herren (Jahveh) till Natan som sa:

5 ”Gå och säg till min tjänare David: Så säger Herren:

Skulle du bygga mig ett hus att bo i?

6 Jag har inte bott i något hus från den dag jag förde Israels barn upp ur Egypten ända till i dag, utan jag har flyttat omkring i ett tält, i ett tabernakel. 7 Har jag någonsin där jag flyttat omkring med alla Israels barn talat och sagt så till någon enda av Israels stammar, någon som jag satt till herde för mitt folk Israel: Varför har ni inte byggt mig ett hus av cederträ?

8 Nu ska du säga så till min tjänare David, så säger Härskarornas Herre (Javeh Sebaot):

Det var jag som hämtade dig från betesmarken där du följde fåren,

till att bli furste över mitt folk Israel.

9 Jag har varit med dig på alla dina vägar

och utrotat alla dina fiender för dig,

och jag ska göra dig ett stort namn,

som de största namnen på jorden.

10 Jag ska bereda en plats åt mitt folk Israel

och plantera det så att det får bo kvar och inte oroas mer.

Onda människor ska inte förtrycka det mer som förr,

11 sedan tiden då jag satte domare över mitt folk Israel.

Jag ska låta dig få ro från alla dina fiender.

Och nu berättar Herren (Jahveh) för dig att Herren (Jahveh) ska bygga ett hus (släkt, dynasti) åt dig. 12 När din tid är slut och du vilar hos dina fäder ska jag efter dig upphöja din avkomling [Salomo (1 Kung 1:30), men även Messias – Davids Son, se Matt 1:1; Luk 1:32] som ska utgå ur ditt liv, och jag ska befästa hans kungadöme. 13 Han ska bygga ett hus åt mitt namn, och jag ska befästa hans kungatron för evigt.

14 Jag ska vara hans far

och han ska vara min son. [Citeras om Messias i Heb 1:5]

Gör han något orättfärdigt ska jag straffa honom med människors ris och med plågor som drabbar människors barn. 15 Men min nåd (omsorgsfulla kärlek) ska inte lämna (vika från) honom, så som jag lät den lämna (vika från) Saul, som jag tog bort (lät vika undan) för dig. [Ps 89:34-36] 16 Ditt hus [David] och ditt kungadöme ska bestå inför mig till evig tid. Din tron ska vara befäst för evig tid.”

17 Natan talade till David alla dessa ord från sin syn. [Allt Gud hade sagt.]

Davids bön

[David blir djupt rörd när han hör Natan berätta visionen från Herren om att en ättling till honom ska bygga Herrens tempel. Han går till mötestältet där arken finns och sätter sig ned i Guds närvaro.]

18 Då gick kung David in och satte sig ner inför Herrens (Jahvehs) ansikte. [Troligtvis i tabernaklet.] Han sa [frågade bedjande till Gud]:

”Vem är jag, Herre (Adonai), Herre (Jahveh),

och vad är mitt hus (min familj, släkt),

att du har fört mig ända hit [en enkel herdepojke till att bli kung över Israel]?

19 Du har talat om detta som om det vore något litet i dina ögon (som om inte detta vore tillräckligt), Herre (Adonai), Herre (Jahveh). Även om framtiden för din tjänares hus [har du talat], detta är undervisning (hebr. torah) för människan, Herre (Adonai), Herre (Jahveh). [Människan är ordagrant hebr. Adam och kan syfta på löftet om en Frälsare i 1 Mos 3:15.]

20 Vad mer kan David tala till dig?

[Detta är den tredje retoriska frågan. David refererar nu till sig själv i tredje person, det är ett sätt att förstärka att han underordnar sig Gud, och perspektivet skiftar nu till att också vara Guds perspektiv. Ordet ’känner’ kan också översättas ’du har behandlat mig på ett speciellt sätt’.]

Du känner din tjänare, Herre (Adonai), Herre (Jahveh). [Ps 94:11; 139:1] 21 Enligt ditt löfte (för ditt ords skull) och efter ditt hjärta har du gjort allt detta stora och låtit din tjänare få veta (förstå) det.

22 Därför [tack vare löftet om ett evigt hus] är du [har du alltid varit] stor Herre (Adonai) Herre (Jahveh) – för ingen är som du, och ingen [annan] Gud (Elohim) finns förutom (utöver; bortsett från) dig, efter allt vi har hört med våra [egna] öron.

23 Finns det något enda folk på jorden som ditt folk Israel,

det som Gud (Elohim) själv kom och friköpte åt sig som sitt eget [1 Mos 12:1-3],

för att göra sitt namn känt?

[De första tre frågorna i vers 18 och 20 fokuserade på Davids personliga relation med Gud, här i den fjärde retoriska frågan skiftar fokus till Guds speciella relation med israeliterna:]

Du har gjort storverk för dem och förunderliga ting för ditt land och inför ögonen på ditt folk som du friköpt från Egypten, från hednafolken och deras gudar. 24 Du har gjort ditt folk Israel till ditt folk för evig tid, och du, Herre (Jahveh), har blivit deras Gud (Elohim).

[Följande stycke, vers 25-29, är en kiasm med den centrala versen att Gud bygger Davids hus, se vers 27c.]

25 Och nu Herre (Jahveh), ordet som du har talat angående din tjänare och angående hans hus, bekräfta det för evigt och gör som du har talat. 26 Och låt ditt namn bli förhärligat för evigt så att man säger:

’Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är Gud (Elohim) över Israel.’ Och din tjänare Davids hus (Davids dynasti) ska vara fast grundat inför dig.

27 För du, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), har uppenbarat (avslöjat) för din tjänare och sagt:

’Jag ska bygga dig ett hus,’

därför har din tjänare tagit till hjärtat att be denna bön till dig.

28 Och nu, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), du ensam är Gud (Elohim) och dina ord är sanning, och du har talat (lovat) dessa goda ting (ord – hebr. davar; kan betyda både ord och sak, ting, föremål) till din tjänare.

29 Låt det nu behaga dig att välsigna din tjänares hus så att det kan bestå för evigt inför dig, för du, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), har talat det och genom din välsignelse låter du din tjänares hus vara välsignat för evigt.”

8

Davids segrar

1 Och efter detta slog David filistéerna och underkuvade dem, och David tog (befriade) Meteg-Amma ur filistéernas hand.

2 Och han slog Moab och mätte dem med ett mätsnöre, lät dem lägga sig ner på marken och han mätte två rader som han dödade och en hel rad fick leva. Och moabiterna blev Davids tjänare (slavar) och bar fram gåvor.

3 David slog även Hadadezer, Rechovs son, kung i Tsova, när han gick för att etablera sin överhöghet vid floden Eufrat. 4 Och David tog från honom 1 700 ryttare och 20 000 fotfolk, och David skar av hälsenorna på alla vagnshästar, men skonade 100 vagnar. [En skadad häst kunde inte längre bli använd i kavalleriet, se även Jos 11:6; 1 Krön 18:4; Ps 20:8; 147:10.]

5 Och när Damaskus araméer kom för att undsätta Hadadezer, Tsovas kung, slog David 22 000 män av araméerna. 6 Sedan placerade David garnisoner i Damaskus. Aram och araméerna blev tjänare (slavar) åt David och bar fram gåvor. Och Herren (Jahveh) gav seger till David överallt dit han gick.

7 Och David tog guldsköldarna som Hadadezers tjänare hade och tog dem till Jerusalem. 8 Och från Betach och från Berotaj, Hadadezers städer, tog David stora mängder brons.

9 Och när Toi, Chamats kung, hörde att David slagit hela Hadadezers armé, 10 då sände Toi sin son Joram till kung David för att gratulera honom och han välsignade honom, eftersom han hade stridit mot Hadadezer och slagit honom. För Hadadezer hade krigat med Toi och hade tagit med sig redskap av silver och redskap av guld och redskap av brons.

11 Även detta helgade David till Herren (Jahveh) med silver och guld som han helgat från alla folkslag som han underkuvat, 12 från Aram och från Moab och från Ammons söner, och från filistéerna och från Amalek och från det tillspillogivna från Hadadezer, Rechovs son, kung i Tsova.

13 Och David gjorde sig ett namn när han återvände från att ha slagit araméerna i Saltdalen, 18 000 män.

14 Och han placerade garnisoner i Edom, över hela Edom placerade han sina trupper, och alla edomiter blev tjänare (slavar) till David. Och Herren (Jahveh) gav seger till David överallt dit han gick.

[Arkeologiska fynd i Ein Hatzevah i Negev visar på försvarstorn som dateras till 1000-talet f.Kr.]

Davids tjänstemän

15 Och David regerade över hela Israel och David skipade rätt och rättfärdighet till allt sitt folk. 16 Och Joav, Tserojahs son, var över armén (general), och Jehoshafat, Achilods son, var bokförare (kansler, finansminister), 17 Och Tsadoq, Achitovs son, och Achimelech, Evjatars son, var präster, och Seraja var skrivare, 18 och Benajaho, son till Jehojada, var över kereteerna och peleteerna, och Davids söner var chefstjänstemän.

9

Davids synd (kap 9-12)

David och Mefivoshet

1 Och David sa: ”Finns det fortfarande någon kvar av Sauls hus, så att jag kan visa honom nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed) för Jonatans skull?”

2 Nu fanns där en tjänare från Sauls hus som hette Tsiva, och de kallade honom till David och kungen sa till honom: ”Är du Tsiva?”

Han sa: ”Din tjänare är han.”

3 Kungen frågade: ”Finns det fortfarande någon kvar av Sauls hus (familj) så att jag kan visa Guds (Elohims) nåd (hebr. chesed) mot honom?”

Tsiva svarade kungen: ”Jonatan har fortfarande en son som är förlamad i sina båda fötter.”

4 Och kungen sa till honom: ”Var är han?”

Tsiva svarade kungen: ”Se, han är i Machirs hus, Ammiels son, i Lo-Devar.”

5 Då sände kung David och lät hämta honom från Machirs hus, Ammiels son, i Lo-Devar.

6 Och Mefivoshet, Jonatans son, Sauls son, kom till David och föll ner på sitt ansikte och kastade sig på marken.

Men David sa: ”Mefivoshet!”

Och han svarade: ”Se, din tjänare.”

7 Och David sa till honom: ”Frukta inte, för jag ska med säkerhet visa dig nåd (hebr. chesed) för Jonatan, din fars, skull. Jag ska återställa hela din far Sauls mark och du ska alltid få äta bröd vid mitt bord.”

8 Och han böjde sig ner och sa: ”Vad är din tjänare, att du skulle se till mig som är som en död hund?”

9 Sedan kallade kungen på Tsiva, Sauls tjänare, och sa till honom: ”Allt som tillhört Saul och hela hans hus har jag gett till din herres son. 10 Och du ska bruka marken åt honom, du och dina söner och dina tjänare, och du ska bärga frukten så att din herres son har bröd att äta, men Mefivoshet, din herres son, ska alltid (oavbrutet) äta bröd vid mitt bord.” Tsiva hade 15 söner och 20 tjänare.

11 Och Tsiva sa till kungen: ”I enlighet med allt som min herre kungen har befallt sin tjänare, så ska din tjänare göra men Mefivoshet äter vid ’mitt bord’ som en av kungens söner.” [Hebreiskan har ”mitt bord”, som syftar på kung Davids bord.]

12 Mefivoshet hade en ung son som hette Micha. Och alla som bodde i Tsivas hus var tjänare åt Mefivoshet. 13 Men Mefivoshet bodde i Jerusalem, för han åt alltid (oavbrutet) vid kungens bord, och han var lam (halt) i båda sina fötter.

10

David besegrar ammoniterna

(1 Krön 19:1-19)

1 Och det hände därefter att Ammons söners kung dog och Chanon, hans son, regerade i hans ställe. [Namnet Chanon betyder villkorslös nåd, vilket är ironiskt med tanke på hur han sedan behandlar Davids tjänare, se vers 4.] 2 Och David sa: ”Jag ska visa nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) [hålla mitt förbund] till Nachash son Chanon på samma sätt som han visade nåd (hebr. chesed) [var lojal] mot mig.” Så David sände i sina tjänares händer (gåvor med sina tjänare) för att trösta honom efter hans far.

Och Davids tjänare kom till Ammons söners land. 3 Men Ammons söners furstar sa till Chanon, deras herre: ”Tror du verkligen att David vill hedra din far, genom att han har sänt tröstare till dig? Har inte David skickat sina tjänare till dig för att utforska staden och bespeja och omstörta den?” 4 Så Chanon tog Davids tjänare och rakade av dem halva deras skägg [3 Mos 19:27; Jes 50:6] och skar av deras kläder på mitten i höjd med skinkorna [så genitalierna exponerades] och skickade iväg dem.

5 När de berättade för David sände han [budbärare] för att möta dem, för männen var mycket förödmjukade (utskämda). Och kungen [David] sa: ”Stanna i Jeriko tills era skägg har vuxit ut och återkom sedan.”

6 Och när Ammons söner såg att de hade blivit förhatliga för David [de förstod att de förödmjukat David], då sände de efter

20 000 fotfolk från Beit-Rachovs och Tsovas araméer,

1 000 män av Maachas kung och

12 000 män från Tov.

[En armé på totalt 33 000 män.]

7 Och när David hörde det sände han Joav och hela hären med mäktiga stridsmän. 8 Och Ammons söner kom ut och ställde sig i stridsordning vid ingången till porten, och Tsovas och Beit-Rechovs araméer, och männen från Tov och Maacha var tillsammans med dem på fältet.

9 När nu Joav såg att fienden var uppställd mot honom både framför och bakom [då han förstod att det skulle bli ett tvåfrontskrig], valde han några av Israels bästa män [utvalda stridsmän] och ställde dem i slagordning mot araméerna, 10 och resten av folket överlät han i sin bror Avishajs händer och han ställde dem i slagordning mot Ammons söner. 11 Och han sa: ”Om araméerna blir för starka för mig, då får du hjälpa mig, men om Ammons söner blir för starka för dig, då ska jag hjälpa dig. 12 Var stark (fast, säker, tapper) och låt oss visa oss starka för vårt folk och för vår Guds (Elohims) städer och Herren (Jahveh) ska göra det som är bäst i hans ögon.”

13 Så Joav och folket [armén] som var med honom kom nära för att strida mot araméerna, och de flydde framför honom. 14 Och när Ammons söner såg att araméerna hade flytt, flydde de på samma sätt framför Avishaj och tog sig in i staden [ammoniternas huvudstad Rabbah, nuvarande Amman]. Sedan återvände Joav från Ammons söner och kom till Jerusalem.

15 Och när araméerna såg att det gick illa framför Israel samlade de ihop sig själva. 16 Och Hadadezer [Tsovas kung i norra Syrien, se 2 Sam 8:3] skickade efter och hämtade araméerna som var på andra sidan floden [Eufrat] och de kom till Chejlam med Shovach, härhövitsmannen för Hadadezers armé, framför sig.

[Chejlam betyder ”fäste”; en plats öster om Jordanfloden, men väster om floden Eufrat. Den omnämns bara här och i nästa vers (och kanske i Hes 47:16). Chejlam omnämns även i en nästan tusen år äldre egyptisk avrättningstext (för att förbanna deras fiender), framtida arkeologiska fynd kan hjälpa till att exakt identifiera var platsen låg.]

17 Och det berättades för David och han samlade hela Israel tillsammans och gick över Jordan och kom till Chejlam. Och araméerna ställde upp sig i slagordning mot David och stred med honom. 18 Och araméerna flydde framför Israel och David slog av araméerna 700 av vagnarnas ryttare och 40 000 ryttare och slog Shovach, härhövitsmannen för deras armé, så att han dog där. 19 När alla kungar som var Hadadezers tjänare [andra städer i norra regionen av Syrien och på andra sidan Eufratfloden] såg att de blivit slagna av Israel, slöt de fred med Israel och tjänade dem [de blev underställda Israel]. Och araméerna vågade aldrig mer undsätta (hjälpa) Ammons söner.

11

Davids synd med Batsheva

1 [Det har nu gått ett år.] Och det skedde vid årsskiftet (när året återvände, upprepade sig) [månadsskiftet adar/nisan] vid tiden då kungarna drar ut [i strid, vilket brukar ske tidig vår, efter vinterregnen i mars och innan skörden bärgas i maj och all arbetskraft behövdes på fälten] att David sände Joav [som sin general] och sina tjänare (sin armé) med honom. De fördärvade (förgjorde) Ammons söner och belägrade Rabbah [nuvarande Amman, Jordaniens huvudstad]. Men David stannade i Jerusalem.

2 Och det hände vid kvällstiden [kring solnedgången en vårkväll] att David steg upp från sin bädd [efter eftermiddagsvilan] och gick upp på taket till kungens hus, och från taket såg han en kvinna som badade, och kvinnan var mycket vacker (god) att se på. 3 Och David sände och frågade efter kvinnan. Och man sa: ”Är inte detta Batsheva (Batseba), Eliams dotter, hustru till hettiten Orija (Uria)?” [Han var en av Davids officerare som hade gått ut i strid tillsammans med Davids armé. Namnet Bat-sheva betyder ”löftets dotter”.] 4 [David kunde inte släppa tankarna på Batsheva.] Så David sände budbärare och tog henne och hon kom in till honom och han låg med henne, för hon hade renat sig från sin orenhet (menstruation), och hon återvände till sitt hus.

[David var väl medveten om buden i 2 Mos 20:14; 3 Mos 18:20 och det faktum att hans handling var belagt med dödsstraff, se 3 Mos 20:10; 5 Mos 22:22.]

5 Och kvinnan blev havande, så hon sände bud som berättade för David: ”Jag är gravid.” [Något behövde göras. Både hon och David kunde straffas med döden, se 3 Mos 20:10.]

[Med tanke på tidpunkten, kvällen, och det som står att hon renat sig efter sin menstruation, är det högst sannolikt att hon besökte en mikva för ett rituellt bad när David såg henne från hustaket. Veckan efter reningsbadet är också den tidpunkt i en kvinnas menstruationscykel då sannolikheten är som störst att bli gravid.]

David försöker dölja sin synd

6 [Eftersom det skulle vara uppenbart att Orija inte kunde vara far till barnet gjorde David upp en plan.] David sände då bud till [sin general] Joav: ”Sänd mig hettiten Orija.” Och Joav sände Orija till David. 7 Och när Orija kom till honom [8 mils vandring från Rabbah till Jerusalem] frågade David honom hur det gick för Joav och hur folket klarade sig och hur det gick i kriget. 8 Och David sa till Orija: ”Gå ner till ditt hus och tvätta dina fötter.”

Och Orija lämnade kungens hus, och efter honom sändes också en gåva [mat och vin] till hans hus från kungen. 9 Men Orija sov vid dörren till kungens hus med alla sin herres tjänare och gick inte ner till sitt hus.

10 Och man berättade för David och sa: ”Orija gick inte ner till sitt hus.” David sa till Orija: ”Har du inte kommit från en resa? Varför går du inte ner till ditt hus?”

11 Och Orija sa till David: ”Arken och Israel och Juda bor i hyddor och min herre Joav och min herres tjänare tältar på det öppna fältet, ska jag då gå in i mitt hus för att äta och dricka och ligga hos min hustru? Du lever och din själ lever, jag vill inte göra något sådant.”

12 Och David sa till Orija: ”Stanna här idag också och i morgon ska jag låta dig gå.” Så Orija stannade i Jerusalem den dagen och nästa dag. 13 Och David kallade på honom och han åt inför honom och drack, och han blev berusad. På kvällen gick han ut och lade sig på sin bädd med sin herres tjänare, men han gick inte ner till sitt eget hus.

14 Följande morgon skrev David ett brev till Joav och sände det i Orijas hand. 15 I brevet skrev han så här: ”Ställ Orija i frontlinjen där striden är som hetast och dra dig tillbaka från honom så att han blir slagen och dör.” 16 Och det skedde när Joav höll vakt över staden [det belägrade Rabbah] att han placerade Orija på platsen där han visste att det fanns våldsamma män [i fiendehären].

[Israels taktik var att svälta ut stadens invånare. De strider som kunde uppkomma var när ammoniterna begav sig ut från stadsporten och försökte bryta belägringen. Joav placerade troligtvis Orija nära stadsporten, se vers 23.]

17 Och stadens män gick ut och stred mot Joav och några från folket stupade, från Davids tjänare, och även hettiten Orija dog.

18 Och Joav sände bud till David och lät berätta allt som skedde i striden, 19 och han befallde budbäraren och sa: ”När du har slutat tala alla stridens ord [som du ska tala direkt] till kungen, 20 kan det hända att kungens vrede reser sig och han säger till dig: ’Varför gick ni så nära staden för att strida? Vet ni inte att de skjuter från muren? 21 Vem slog Avimelech [Dom 9:53], Jerubeshets [Gideons] son? [Avimelech var Gideons son, se Dom 9:1. Gideon kallades också Jerubaal, se Dom 6:32, här i en annan stavning där avguden Baal byts ut till boshet som betyder skam, se även Eshbaal/Ishboshet (2 Sam 2:8; 1 Krön 8:33). Jerubeshet betyder ordagrant: skammen ska strida.] Var det inte en kvinna som kastade ner den övre kvarnstenen på honom från muren så att han dog i Tevets? [Idag staden Tubas, 15 km nordost om Shechem, se Dom 9:52-53] Varför gick ni så nära muren?’ Då ska du säga: ’Även din tjänare Orija, hettiten, är död.’ ”

22 Och budbäraren gick och kom och berättade för David allt som Joav hade sänt honom (till att berätta). 23 Och budbäraren sa till David: ”Männen fick överhanden mot oss och kom ut till oss på fältet men vi var över dem till portens öppning. 24 Och skyttarna sköt mot dina tjänare från muren och några av kungens tjänare är döda och även din tjänare Orija är död.”

25 Och David sa till budbäraren: ”Detta ska du säga till Joav: ’Låt inte denna sak misshaga dig, för svärdet slukar på det ena sättet eller det andra, låt er styrkas (bli fasta, säkra, tappra) i striden mot staden och omstörta den,’ och styrk honom du.”

26 Och när Orijas hustru [Batsheva] hörde att Orija, hennes man, var död, höll hon klagosång över sin make [i sju dagar]. 27 Och när sorgetiden var förbi, sände David och tog henne till sitt hus och hon blev hans hustru och födde en son till honom. Men det som David hade gjort misshagade Herren (Jahveh).

[I detta kapitel bryter David mot tre av de tio budorden, se 2 Mos 20:13, 14, 17.]

12

Profeten Natan konfronterar David

1 Herren (Jahveh) sände Natan till David. Och han kom till honom och sa till honom:

”Det var två män som bodde i en stad, den ene var rik och den andre fattig. 2 Den rike hade överflöd av får och boskap. 3 Men den fattiga mannen hade ingenting förutom ett litet lamm som han hade köpt. Han födde upp det, och det växte upp tillsammans med honom och hans söner. Det åt av hans mat, drack från hans glas och sov i hans armar. Det var som en dotter för honom.

4 När den rike mannen fick besök av en resenär, ville han inte använda något av sina egna lamm eller boskap för att ge mat åt sin besökare. I stället tog han den fattige mannens lamm och tillredde det till mannen.”

[Besökaren i den här liknelsen kan anspela på den frestelse som kom över David. Till en början bara en besökare som sedan bjuds in och som tillåts ta över.]

5 David exploderade i ilska över hur den rike mannen betett sig. Han sa till Natan: ”Så sant Herren (Jahveh) lever, den mannen som gjorde detta förtjänar att dö. 6 Han ska ersätta lammet fyrfalt, på grund av vad han gjort och hans brist på medlidande.” [Enligt 2 Mos 22:1 ska ett lamm ersättas fyra gånger om, dock lägger David själv även till att han också förtjänar att dö. Vissa översättningar har ”sju gånger” i stället för ”fyra gånger”.]

7 Natan sa till David: ”Du är den mannen. Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Jag har smort dig till kung över Israel, och jag har räddat dig ur Sauls hand, 8 och till dig gav jag din herres hus och din herres hustru [Michal, Sauls dotter] i din famn och gav dig Israels och Juda hus, och om det var för lite så skulle jag ge dig så mycket mer. 9 Varför har du föraktat Herrens (Jahvehs) ord till att göra det som är ont i mina ögon? Orija, hettiten har du slagit med svärd och hans hustru har du tagit till att bli din hustru, och honom har du slagit med Ammons söners svärd. 10 Och nu ska svärdet aldrig lämna ditt hus [konflikter och stridigheter i familjen] eftersom du har föraktat mig och har tagit hettiten Orijas hustru till att bli din hustru.

11 Så säger Herren (Jahveh): Se, jag ska resa upp ondska mot dig från ditt eget hus och jag ska ta dina fruar framför dina ögon och ge dem åt en annan man (till din granne; någon som bor nära dig – hebr. rea) och han ska ligga med dina fruar mitt på ljusa dagen (i solskenet) [vilket Avshalom gör, se 2 Sam 16:22], 12 för du gjorde detta i hemlighet, men jag ska göra dessa ting inför hela Israel mitt på ljusa dagen (inför solen).”

David erkänner sin synd

13 David sa till Natan: ”Jag har syndat mot Herren (Jahveh).” [Bekännelsen är kort och utan undanflykter, se också Luk 18:13. Guds respons och förlåtelse är omedelbar. Senare skriver David en psalm som handlar om denna händelse, se Ps 51:2, 6.]

Och Natan sa till David: ”Herren (Jahveh) har även tagit bort din synd, du ska inte dö. [Straffet var döden (2 Mos 21:12; 3 Mos 20:10), men Gud är nådefull, se 2 Mos 34:7.] 14 Likväl (som en konsekvens), eftersom du har fått Herrens (Jahvehs) fiender att häda [eller ”verkligen visat Herren förakt”], ska sonen (hebr. ben) som är född till dig döden dö.”

[Hebreiskan i första raden kan dels tolkas att David har föraktat Herren genom denna synd. Herrens fiender kan syfta på hedningar eller israeliter som föraktar hur Gud agerar, om han låter David komma undan med mord utan något straff. Att sonen dör visar att Gud både förlåter, men också är rättfärdig och synden har konsekvenser. Det är skillnad mellan att bli förlåten för sin synd och domen av synd. Gud förlät Davids synd, men han tog inte bort alla konsekvenser av synden. Den första var att barnet dog, se även Rom 6:23. Denna händelse kommer att påverka hans familjerelationer.]

15 Och Natan gick till sitt hus.

Batshevas barn dör

Och Herren (Jahveh) slog barnet (hebr. jeled) som Orijas hustru fött åt David och det blev mycket sjukt. 16 Och David bönade till Gud (Elohim) för ynglingen (hebr. naar) och David fastade och så ofta han gick in låg han hela natten på marken.

[Även om Orija är död och David nu gift med Batsheva påminns läsaren om att barnet blev till när Orija levde. Tre olika ord för barnet används i vers 14-16: son, barn och yngling. Hebr. jeled är det vanliga ordet för ett litet barn, se vers 15, 18, 19, 21, 22. Att ordet naar används här (enda gången i detta kapitel) förstärker troligtvis Davids önskan att barnet skulle få växa upp till en frisk ung man. En liknande motsatt angivning av ålder återfinns i Rut 1:5.]

17 Och de äldste i hans hus steg upp och stod bredvid honom för att resa upp honom från marken, men han ville inte, inte heller åt han bröd (mat) med dem.

18 Och det hände på den sjunde dagen att barnet dog. Men Davids tjänare var rädda för att berätta att barnet var dött, för de sa: ”Se, när barnet fortfarande levde talade vi med honom men han lyssnade inte till vår röst, hur ska vi då kunna säga till honom att barnet är dött utan att han skadar sig själv?”

19 Men när David såg att tjänarna viskade med varandra förstod David att barnet var dött och David sa till sina tjänare: ”Är barnet dött?”

De svarade: ”Han är död.”

20 Och David steg upp från marken och tvättade och smorde sig själv och bytte kläder och han kom in i Herrens (Jahvehs) hus och tillbad. Sedan kom han till sitt eget hus och han begärde och de satte fram bröd till honom och han åt.

21 Och hans tjänare sa till honom: ”Vad är detta som du har gjort? Du fastade och grät för barnet medan det levde, men när barnet är dött stiger du upp och äter bröd.”

22 Och han sa: ”När barnet fortfarande levde fastade jag och grät, för jag sa (tänkte): Vem vet om inte Herren (Jahveh) ska ge nåd (oförtjänt kärlek, favör – hebr. chanan) och låta barnet leva? 23 Men nu är han död. Varför ska jag då fasta? Kan jag föra honom tillbaka igen [till livet]? Jag ska gå till honom [kommer en dag att dö], men han kommer inte tillbaka till mig [blir inte levande igen].”

24 Och David tröstade Batsheva (Batseba), sin hustru, och gick in till henne och låg med henne och hon födde en son och hon gav (kallade) honom namnet Salomo. Och Herren (Jahveh) älskade honom 25 och han sände [en hälsning] genom profeten Natans hand och han gav (kallade) honom namnet Jedidja, för Herrens (Jahvehs) skull. [Salomo betyder ”hans shalom”, dvs. hans frid, fred, välgång, framgång, hälsa och all himmelsk välsignelse. Jedidja betyder ”älskad av Herren”.]

Seger över ammoniterna

[Baserat på om händelserna i 2 Sam 11:27-12:25 har föregått detta så har Rabbah varit belägrat i minst 9 månader kanske ända upp till 2 år.]

26 Joav krigade mot Ammons söners Rabbah [betyder ”stor”; nuvarande Amman i Jordanien] och tog den kungliga [delen av] staden. 27 Och Joav sände budbärare till David och sa: ”Jag har krigat mot Rabbah, jag har tagit stadens vattenförråd [”vattenstaden”]. [Hade stadens vattenreservoar blivit intagen var det bara en tidsfråga innan stadens invånare skulle kapitulera.] 28 Samla nu ihop resten av folket och slå läger mittemot staden och ta den, annars tar jag staden och den blir uppkallad efter mitt namn.”

29 Och David samlade ihop hela folket och gick till Rabbah och stred mot den och intog den. 30 Och han tog av Malkams krona från hans huvud och dess vikt var en talent guld [34 kg] och på den fanns mycket dyrbara stenar och den sattes på Davids huvud. Och han förde bort bytet från staden, väldigt mycket. 31 Och han förde ut folket som var därinne och ställde dem

under sågar

och under harvar av järn

och under yxor av järn

och lät dem gå genom tegelugnen (hebr. malben),

och så gjorde han mot alla Ammons söners städer. Och David och allt folket återvände till Jerusalem.

[Uttrycket ”ställde under” kan antingen syfta på att han satte dem i hårt arbete dvs. ”underställde dem” (ordet används på det sättet i 2 Sam 8:6, 14). Det kan också tolkas rent bokstavligt att han placerade dem under sågar och andra redskap för att tortera och döda, se Heb 11:37. Ammoniterna var kända för sin grymhet, se 1 Sam 11:2; Amos 1:13. Ammoniternas avgud var Milkom (även kallad Molok), se 1 Kung 11:5, 7, 33. Ordvalet ”passera” och tegel/tegelugn kan också vara en referens till de barnoffer i eld som dessa folk praktiserade, se 3 Mos 18:21; 2 Kung 23:10; Jer 32:35; Hes 20:31. Nu fick de själva gå genom samma eld som de dödat sina barn i.]

13

Fortsatta konsekvenser av Davids synd

Avshaloms revolt

Amnon och Tamar

1 Och det skedde därefter att Avshalom (Absalom), Davids son, hade en vacker syster vars namn var Tamar. [Hon var dotter till Maacha, se 2 Sam 3:3.] Amnon, Davids [äldsta] son [2 Sam 3:2], älskade henne.

2 Och Amnon var så olycklig att han kände sig sjuk för sin syster Tamars skull, för hon var en jungfru och det verkade omöjligt för Amnon att göra någonting med henne. [De var halvsyskon och incest var förbjudet, se 3 Mos 18:11.]

3 Men Amnon hade en vän som hette Jonadav, en son till Davids bror Shimeah. [Davids son Amnon och Jonadav var kusiner. Shimeah betyder ”berömmelse”, i 1 Sam 16:9 kallas han Shammah.] Och Jonadav var en mycket slug man. 4 Och han sa till honom: ”Varför, kungens son, har du blivit så klen (mager) från dag till dag? Vill du inte berätta för mig?”

Och Amnon sa till honom: ”Jag älskar Tamar, min bror Avshaloms syster.”

5 Och Jonadav sa till honom: ”Lägg dig på din bädd och låtsas vara sjuk och när din far kommer och ser dig så säg till honom: Låt min syster Tamar komma, jag ber dig, och ge mig bröd att äta och tillreda maten framför mina ögon så att jag ser det och kan äta det ur hennes hand.”

6 Och Amnon låg ner och spelade sjuk. Och när kungen kom och såg honom sa Amnon till kungen: ”Låt min syster Tamar komma, jag ber dig, och göra några brödkakor i min åsyn så att jag kan äta ur hennes hand.”

7 Och David sände bud till Tamars hus och sa: ”Gå, jag ber dig, till din bror Amnons hus och laga mat åt honom.” 8 Och Tamar gick till sin bror Amnons hus och han låg ner. Och hon tog deg och knådade den och gjorde brödkakor i hans åsyn och hon gräddade brödkakorna. 9 Och hon tog pannan och stjälpte upp dem framför honom men han vägrade att äta.

Och Amnon sa: ”Skicka ut alla män från mig.” Och alla män gick ut från honom. 10 Och Amnon sa till Tamar: ”Ta in maten i kammaren så att jag kan äta ur din hand.” Då tog Tamar brödkakorna som hon hade gjort och förde in dem i kammaren till Amnon, sin bror. 11 Och när hon hade fört dem nära honom för att äta, tog han ett starkt (fast) grepp om henne och sa till henne: ”Kom, ligg med mig min syster.”

12 Och hon sa till honom: ”Nej, min bror, tvinga mig inte, för något sådant ska inte ske i Israel. [1 Mos 34:7; 3 Mos 18:9, 11; 20:17; 5 Mos 27:22] Gör inte denna hänsynslösa handling. 13 Och jag, hur ska jag kunna bära min skam? Och du, du kommer att bli som en av de skamliga dårarna i Israel. Och nu, tala, jag ber dig, med kungen, för han ska inte neka mig från dig.” 14 Likväl ville han inte lyssna till hennes röst, utan var starkare än hon och han tvingade henne och låg med henne.

15 Och Amnon hatade henne med ett mycket stort hat, för hatet som han hatade henne med var större än kärleken som han hade älskat henne med. Och Amnon sa till henne: ”Stig upp och försvinn.”

16 Och hon sa till honom: ”Inte så eftersom detta stora fel att köra ut mig är värre än det andra som du har gjort mot mig.”

Men han lyssnade inte på henne. 17 Och han kallade på sin tjänare som betjänade honom och sa: ”Skicka iväg denna kvinna ut från mig och bomma igen dörren efter henne.” 18 Och hon hade en dräkt i många färger på sig, för med sådana kläder var kungens döttrar klädda när de var jungfrur. Och hans tjänare skickade ut henne och bommade igen dörren efter henne. 19 Och Tamar lade aska på sitt huvud och rev sönder kläderna med många färger som hon hade på sig och hon lade sin hand på huvudet och gick sin väg och grät högt när hon gick.

20 Och Avshalom hennes bror sa till henne: ”Har Aminon [förminskad (diminutiv) form av Amnon] din bror varit med dig? Så nu, lugna dig min syster, han är din bror, ta inte detta till hjärtat.” [Den diminutiva formen används troligen för att poängtera hur Amnons namns betydelse ”trofast” inte stämde med hans agerande.] Så Tamar förblev övergiven (förkrossad, ensam) i sin bror Avshaloms hus.

21 Men när kung David hörde om alla dessa ting blev han mycket vred. 22 Och Avshalom talade varken gott eller ont till Amnon, för Avshalom hatade Amnon eftersom han hade våldtagit hans syster Tamar.

Avshalom dödar Amnon

23 Och det skedde, efter två år (två år av dagar), att Avshalom hade fårklippare i Baal-Chatsor, som ligger bredvid Efraim [två mil norr om Jerusalem]. Så Avshalom bjöd in alla kungens söner. [Avshalom har en slug plan att hämnas Amnon, målet är att få ett tillfälle att kunna döda honom. Nu hade han väntat i två år. Fårklippning firades som en festhögtid och ofta med vin, se 1 Mos 38:12; 1 Sam 25:2, 8, 36.] 24 Så Avshalom kom till kungen [David] och sa: ”Se nu, dina tjänare har fårklippning. O kung, jag ber dig, ta med dina tjänare och gå med oss (ordagrant: dina tjänare).”

25 Men kungen [David] sa till Avshalom: ”Nej, min son, låt oss inte alla gå, det blir för betungande för dig.” Trots att han [Avshalom] pressade honom [kung David] gick han inte, men han [David] gav honom sin välsignelse.

[Även om Avshalom har fått nej, så har han lyckats få Davids välsignelse. Han har också lyckats manipulera sin far till en social position som tvingar honom att säga ja till nästa begäran. Den kommer utan dröjsmål och ger ett sken av oskuld: om kungen själv inte kan komma, låt honom då sända ”min bror Amnon”, kungens tronarvinge i hans ställe.]

26 Då sa Avshalom [till sin far David]: ”Om du inte vill, jag ber dig, låt min bror Amnon gå med oss.”

Och kungen sa till honom: ”Varför skulle han gå med dig?” 27 Men Avshalom pressade honom [David] och han lät Amnon och alla kungens [Davids] söner gå med honom.

[Scenen förflyttas nu från Jerusalem till festen i Baal-Chatsor.]

28 Och Avshalom befallde sina tjänare och sa: ”Lägg märke till när Amnons hjärta är glatt av vin, och när jag säger till er: Slå Amnon, då ska ni döda honom. Frukta inte för jag har befallt er, var starka (fasta, säkra, tappra) och var riktiga krigare (ordagrant: var krigets söner).” 29 Då gjorde Avshaloms tjänare med Amnon som Avshalom hade befallt. Och alla kungens söner steg upp och varje man steg upp på sin mula och flydde.

30 Och det skedde medan de var på väg att ryktet kom till David och sa: ”Avshalom har dödat alla kungens söner och ingen av dem är kvar.” [Ryktet var fel, bara Amnon var död.] 31 Och kungen steg upp och rev sönder sina kläder och låg på marken, och alla hans tjänare stod hos honom med sina kläder sönderrivna.

[Att slita sönder sina kläder var ett klassiskt uttryck för sorg och förtvivlan, jfr Jos 7:6; 2 Sam 12:16. Natans ord om ett domens svärd som inte skulle lämna hans hus (2 Sam 12:10) måste ha ekat i hans huvud.]

32 Men Jonadav, en son till Davids bror Shimeah [vers 3], svarade och sa: ”Låt inte min herre tro att de har dödat alla de unga männen, kungens söner, för Amnon är den ende som är död, för Avshalom har bestämt detta och varit fast besluten från den dag då han våldtog hans syster Tamar. 33 Och låt nu inte kungen ta detta till sitt hjärta och tänka att alla kungens söner är döda, för det är bara Amnon som är död.”

34 Men Avshalom flydde.

Och den unge mannen som höll vakt lyfte upp sina ögon och såg och se, där kom mycket folk på en omväg vid bergssluttningen.

35 Och Jonadav sa till kungen: ”Se kungens söner kommer som din tjänare sa, så är det.”

36 Och det skedde så snart han hade slutat tala att se, kungens söner kom och lyfte upp sina röster och grät, och även kungen grät och alla hans tjänare grät mycket. 37 Men Avshalom flydde och gick till Talmaj, Amichods son, Geshors kung. [Avshalom flyr till sin morfar, se 2 Sam 3:3; 13:37; 1 Krön 3:2] Och (David) sörjde över sin son alla dagarna. 38 Sedan Avshalom hade flytt och begett sig till Geshor, stannade han där i tre år. 39 Och kung Davids själ försmäktade av längtan efter Avshalom, för han var tröstad efter Amnon som var död.

[Geshur var ett arameiskt kungarike öster om Galileiska sjön. Manasses halvstam i Transjordanien hade misslyckats med att driva ut dem under erövringen (5 Mos 3:14; Jos 13:13), så Geshur fortsatte som ett självständigt kungarike. Talmai var Avshaloms farfar.]

14

Avshalom återvänder till Jerusalem

1 Och Joav, Tserujas son, förstod att kungens [Davids] hjärta var över (tankarna kretsade på) Avshalom. [Joav är Davids systerson och general, se 1 Krön 2:15-16.] 2 Och Joav sände bud till Tekoa [söder om Jerusalem, mellan Betlehem och Hebron] och lät hämta därifrån en vis kvinna och sa till henne: ”Jag ber dig, förklä dig själv till en som sörjer och ta på dig en sorgdräkt, jag ber dig, och smörj inte dig själv med olja utan var som en kvinna som har sörjt länge över en död, 3 och gå in till kungen och tala på detta sätt med honom.” Och Joav lade orden i hennes mun.

4 Och när kvinnan från Tekoa talade till kungen föll hon ner med sitt ansikte mot marken och ödmjukade sig och sa: ”Rädda (hjälp) kungen!”

5 Och kungen sa till henne: ”Vad fattas dig?”

Hon svarade: ”I sanning jag är en änka, min man är död. 6 Och din tjänarinna har två söner och de två bråkade med varandra på fältet och det fanns ingen som delade på dem, utan den ene slog den andre och dödade honom. 7 Och se hela familjen har rest sig mot din tjänarinna och de säger: Ge oss den som slog sin bror så att vi kan döda honom för hans brors liv som han slog och så fördärva arvtagaren också. På detta sätt vill de släcka min livsgnista (mitt kol) som är kvar [mitt enda hopp och ljus], och lämna min man utan varken namn eller hågkomst på jordens ansikte.”

8 Och kungen sa till kvinnan: ”Gå till ditt hus och jag ska ge befallning om dig.”

9 Och kvinnan från Tekoa sa till kungen: ”Min herre kungen, skulden ska vara på mig över mina fäders hus, och kungen och hans tron ska vara skuldfri.”

10 Och kungen sa: ”Vemhelst som talar till dig, för honom till mig och han ska inte vidare röra dig.”

11 Och hon sa: ”Jag ber dig, låt kungen komma ihåg Herren din Gud (Jahveh Elohim) så att blodshämnaren inte fördärvar mer, annars fördärvar de min son.” Och han sa: ”Herren (Jahveh) lever, inte ett hår på din son ska falla till marken.”

12 Och kvinnan sa: ”Låt din tjänarinna, jag ber dig, tala ett ord till min herre kungen.”

Och han sa: ”Tala”

13 Och kvinnan sa: ”Och varför har du då tänkt ut en sådan sak över Guds (Elohims) folk? Genom att tala dessa ord är kungen som en som är skyldig, i det att kungen inte igen tar hem sin förvisade. 14 För vi måste döden dö och är som vatten utspillt på marken som inte kan samlas upp igen, men Gud (Elohim) tar inte bort en själ (utsläcker inte liv) utan han har planer i syfte att den förvisade inte ska vara utstött för alltid från honom.

15 Och nu när jag har kommit till att tala dessa ord till min herre kungen, är det för att folk har gjort mig rädd, och din tjänarinna sa (tänkte): ’Jag ska tala med kungen, kan hända ska kungen uppfylla sin tjänares begäran. 16 Eftersom kungen ska lyssna till att rädda sin tjänare ur den mans hand som skulle fördärva mig och min son tillsammans från Guds (Elohims) arv.’ ”

17 Och hon sa: ”Låt, jag ber dig, min herre kungens ord vara mig till tröst, för som en Herrens (Jahvehs) ängel så är min herre kungen i att urskilja det goda och det onda och Herren din Gud (Jahveh Elohim) är med dig.”

18 Och kungen svarade och sa till kvinnan: ”Göm ingenting från mig, jag ber dig, vad jag än ska fråga dig om.”

Och kvinnan sa: ”Tala, jag ber dig, min herre kungen.”

19 Och kungen sa: ”Är Joavs hand med dig i allt detta?” Och kvinnan svarade och sa: ”Min själ lever, min herre kungen, ingen kan vända (vika av) till höger och till vänster, från allt som min herre kungen talar, för din tjänare Joav han bad mig och han lade alla dessa ord i din tjänarinnas mun, 20 för att ändra på förhållandena (ordagrant snurra på ansiktet) i denna sak har din tjänare Joav gjort detta, och min herre är vis, som Guds (Elohims) änglars vishet, till att veta (känna till) allt som finns på jorden.”

21 Och kungen sa till Joav: ”Se, jag ber dig, jag har beviljat denna sak, gå och för tillbaka ynglingen Avshalom.”

22 Och Joav föll ner på marken på sitt ansikte och ödmjukade sig och välsignade kungen och sa: ”Idag vet din tjänare att jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek) i dina ögon, min herre kungen, i det att kungen har beviljat sin tjänares begäran.”

23 Och Joav steg upp och gick till Geshora och förde Avshalom till Jerusalem. 24 Och kungen sa: ”Låt honom återvända till sitt eget hus men låt honom inte se mitt ansikte.” Och Avshalom återvände till sitt eget hus och såg inte kungens ansikte.

25 I hela Israel var det ingen som prisades lika mycket för sitt vackra utseende som Avshalom, från hans fotsulor till kronan på hans huvud fanns ingen fläck (inget fel) på honom. 26 Och när han klippte sitt huvud, vid slutet på varje år klippte han det, eftersom håret var tungt på honom därför klippte han det, vägde han håret på sitt huvud och det vägde 200 shekel [2,3 kg] efter kungens vikt.

27 Och till Avshalom föddes tre söner och en dotter vars namn var Tamar, hon var en kvinna med vackert utseende.

28 Och Avshalom bodde två fulla år i Jerusalem och han såg inte kungens ansikte. 29 Och Avshalom sände efter Joav för att sända honom till kungen, men han kom inte till honom, och han sände efter honom en andra gång, men han kom inte. 30 Därför sa han till sina tjänare: ”Se, Joavs fält är nära mitt och han har korn där, gå och sätt eld på det.” Och Avshaloms tjänare satte eld på fältet.

31 Och Joav steg upp och kom till Avshalom till hans hus och sa till honom: ”Varför har dina tjänare satt eld på mitt fält?”

32 Och Avshalom sa till Joav: ”Kom hit så att jag kan sända dig till kungen och säga: Varför har jag kommit hit från Geshor? Det vore bättre för mig att fortfarande vara där. Låt mig se kungens ansikte och om det finns synd i mig, låt honom döda mig.”

33 Och Joav kom till kungen och berättade för honom. Och när han kallat på Avshalom böjde han sig ner med ansiktet mot marken framför kungen och kungen kysste Avshalom.

15

Avshaloms uppror

1 Och det skedde efter detta att Avshalom gjorde i ordning en vagn (hebr. merkavah) och hästar och 50 män till att springa [som livvakter/soldater] framför honom.

[Avshalom förberedde en kunglig procession genom staden för sin kröning till kung. Profeten Samuel använder liknande ord och fraser om kungar, se 1 Sam 8:10-11. Avshalom bryter mot traditionen att låta Gud få välja Israels kung, och sedan bekräfta detta val genom den profetiska tjänsten. Varken Saul eller David hade själva sökt tronen, se 1 Sam 10:9-27; 16:1-13. Några år efter denna händelse kommer Avshaloms yngre bror Adonija också följa samma exempel, se 1 Kung 1:5]

2 Avshalom brukade nu stiga upp tidigt och stå vid vägen som ledde till porten [in till Jerusalem], och var det så att någon hade ett ärende som skulle till kungen för ett avgörande, då kallade Avshalom på honom och frågade: ”Från vilken stad är du?” Och när han då svarade: ”Din tjänare är från en av Israels stammar.” 3 Då sa Avshalom till honom: ”Se, ditt ärende är gott och rätt, men kungen har ingen ställföreträdare som kan lyssna på dig.” 4 Och Avshalom sa [vidare]: ”Oh, om någon utsåg mig till domare i landet! Då kunde var och en som har ett ärende eller rättsfall komma till mig, så skulle jag ge honom rättvisa.” [Ordagrant: ”Vem vill göra mig till domare?” Uttrycket beskriver en önskan.]

5 Och när någon närmade sig för att böja sig inför honom, sträckte han fram sin hand och tog ett fast tag i honom och kysste honom. 6 Avshalom gjorde på detta sätt mot hela Israel som kom till kungen i rättsliga ärenden. På det sättet stal (förledde) Avshalom Israels mäns hjärtan.

[Avshaloms handling att förleda folket pågår en tid. I denna vers finns tidsangivelse ”från slutet på 40 år”. Texten säger inte vad de 40 åren markerar slutet på. Det kan inte betyda att Avshalom gjorde detta i 40 års tid, David dör då han är 70 år. Några förslag är: Sauls kröning som kung, Davids kröning av Samuel, Davids tronbestigning eller Avshaloms ålder. En del tror att skrivarna som kopierat den hebreiska texten har gjort ett misstag och skrivit arbaim (40) istället för arba (4).]

7 Och det skedde i slutet på de 40 åren [vissa manuskript har 4 år] att Avshalom sa till kungen: ”Låt mig gå, jag ber dig och betala min ed som jag har lovat till Herren (Jahveh) i Hebron (hebr. Chevrón). 8 Eftersom din tjänare avlade en ed när jag bodde i Geshor i Aram och sa: ’Om Herren (Jahveh) verkligen för mig tillbaka till Jerusalem så vill jag tjäna Herren (Jahveh).’ ”

9 Och kungen sa till honom: ”Gå i frid.” Och han steg upp och gick till Hebron.

10 Men Avshalom sände spejare till alla Israels stammar och sa: ”När ni hör shofarens röst ska ni säga: Avshalom är kung i Hebron.” 11 Och med Avshalom gick 200 män från Jerusalem som var inbjudna, de gick i enkelhet (oskyldigt, naivt) och de visste ingenting om saken. 12 Och Avshalom sände efter Achitofel, giloniten, Davids rådgivare från hans stad från Gilo medan han offrade offer. Och konspirationen var stark och mycket folk gick med Avshalom.

13 Och det kom en budbärare till David och berättade: ”Israels mäns hjärtan är efter Avshalom.”

14 Och David sa till alla sina tjänare som var med honom i Jerusalem: ”Stig upp och låt oss fly, annars kan ingen av oss fly från Avshalom, skynda att lämna så att han inte snabbt kommer över oss och för ned ondska över oss och slår staden med svärdsegg.”

15 Och kungens tjänare sa till kungen: ”Se, dina tjänare är redo att göra allt vad min herre kungen väljer.”

16 Och kungen gick och hela hans hus efter honom. Och kungen lämnade tio kvinnor som var konkubiner att vakta huset.

Davids flykt från Jerusalem

17 Och kungen gick och hela folket efter honom och de dröjde i Beit-Merchaq. 18 Och alla hans tjänare passerade över hans hand (förbi honom) och alla keretiter och alla peletiter och alla gititer, 600 män som kom till fots från Gat passerade över kungens ansikte (gick förbi honom).

19 Och kungen sa till Ittaj, gititen: ”Varför går du också med oss? Återvänd och vistas hos kungen, för du är en främling och är i exil från din egen plats. 20 Igår kom du, skulle jag idag låta dig gå upp och ner med oss och se att jag går dit jag kan? Återvänd du och ta dina bröder med dig i nåd och sanning.”

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

21 Och Ittaj svarade kungen och sa: ”Herren (Jahveh) lever och min herre kungen lever, med säkerhet på den plats där min herre kungen är, om det är för död eller för liv, där ska din tjänare vara.”

22 Och David sa till Ittaj: ”Gå och passera.” Och Ittaj, gititen gick över och alla hans män och alla små som var med honom.

23 Och hela landet grät med hög röst när hela folket gick över och när kungen gick över bäcken Kidron, hela folket passerade över och tog vägen mot öknen.

24 Och se, även Tsadoq och alla leviterna med honom kom och bar Herrens (Jahvehs) förbundsark och de ställde ner Guds (Elohims) ark, men Evjatar gick upp, till dess hela folket hade gått förbi ut ur staden.

25 Och kungen sa till Tsadoq: ”Bär tillbaka Guds (Elohims) ark till staden. Om jag finner nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i Herrens (Jahvehs) ögon ska han föra mig tillbaka och visa mig både den och hans boning, 26 men om han säger detta: Jag har ingen glädje i dig, se, här är jag (jag tar ansvar), låt honom göra med mig det som är gott i hans ögon.” [”här är jag” hebr. hineni betyder att stå till förfogande och att ta ansvar, se 1 Mos 22:1.]

27 Och kungen sa till prästen Tsadoq: ”Ser du? Återvänd till staden i frid (shalom) och Achimaats, din son och Jehonatan, Evjatars son, dina två söner med dig. 28 Se jag dröjer kvar på slätten i öknen till dess det kommer ett ord från dig att berätta för mig.” 29 Tsadoq och Evjatar bar tillbaka Guds (Elohims) ark till Jerusalem och de stannade där.

30 Och David gick upp på Olivbergets sluttning och grät medan han gick upp och han hade sitt huvud täckt och gick barfota. Och hela folket som var med honom täckte sina huvuden och de gick upp och grät medan de gick upp. 31 Och man berättade för David och sa: ”Achitofel är bland dem som konspirerar med Avshalom.” Och David sa: ”Herre (Jahveh) jag ber dig, vänd Achitofels råd till dåraktighet.”

32 Och det skedde när David kommit till toppen av sluttningen, där Gud (Elohim) brukar vördas, se Choshaj, arkiten, kom och mötte honom med sin mantel sönderriven och jord på sitt huvud. 33 Och David sa till honom: ”Om du går vidare med mig blir du en börda för mig, 34 men om du återvänder till staden och säger till Avshalom: Jag ska bli din tjänare, o kung som jag har varit din fars tjänare tidigare, så ska jag nu vara din tjänare. Och du ska omintetgöra åt mig Achitofels råd. 35 Och med dig där har du Tsadoq och Evjatar, prästerna. Därför ska det vara så att allt som du hör från kungens hus ska du berätta för Tsadoq och Evjatar, prästerna. 36 Se, de har hos sig sina två söner, Achimaats, Tsadoqs son och Jehonatan, Evjatars son, och genom dem ska de sända allt till mig så att jag får höra.”

37 Och Choshaj, Davids vän kom in i staden och det var vid samma tid som Avshalom var på väg in i Jerusalem.

16

1 Och när David kommit förbi toppen [på Olivberget], se då mötte Tsiva, Mefivoshets tjänare honom, med ett par åsnor och på dem 200 brödkakor och 100 russinklasar och 100 sommarfrukter och ett krus med vin.

2 Då sa kungen till Tsiva: ”Vad menar du med det här?”

Tsiva sa: ”Åsnorna är till kungens hushåll att rida på och brödet och sommarfrukten till de unga männen att äta och vinet så att de som blir svaga i öknen kan dricka.”

3 Kungen frågade: ”Var är din herres son?”

Tsiva svarade kungen: ”Se, han vistas i Jerusalem för han sa: Idag ska Israels hus upprätta till mig min fars kungarike.” [Detta var troligtvis en lögn från Tsiva, om Mefivoshets redogörelse längre fram stämmer, se 2 Sam 19:24-30.]

4 Och kungen sa till Tsiva: ”Se, ditt är allt som tillhör Mefivoshet” Och Tsiva sa: ”Jag ödmjukar mig själv, låt mig finna nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i dina ögon min herre kung.”

Shimi förbannar David

5 Och David kom till Bachorim. Se, där kom det ut en man som tillhörde Sauls hus släkt, vars namn var Shimi, Geras son. Han kom ut och förbannade oavbrutet när han kom. 6 Och han kastade stenar mot David och mot kung Davids tjänare och hela folket och alla mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft) som var på hans högra och hans vänstra [sida]. 7 Och detta sa Shimi när han förbannade: ”Försvinn, försvinn, du blodsman [som har blod på dina händer], du usle (värdelöse, fördärvets man – hebr. belijaal)! 8 Herren (Jahveh) har låtit komma över dig Sauls hus blod, i vars ställe du har regerat, och Herren (Jahveh) har gett kungariket i din son Avshaloms hand, och se du har fångats i din egen ondska eftersom du är en blodsman.”

9 Och Avishaj, Tserojahs son, sa till kungen: ”Varför ska denna döda hund förbanna min herre kungen? Låt mig gå över, jag ber dig, och ta av hans huvud.”

10 Och kungen sa: ”Vad har jag att göra med dig Tserojahs son? Låt honom förbanna, eftersom Herren (Jahveh) har sagt till honom: Förbanna (vanära – hebr. klal) David. Vem ska då säga: Varför har du gjort så?”

11 Och David sa till Avishaj och till alla sina tjänare: ”Se, min son som kom från min kropp, söker min själ (mitt liv). Hur mycket mer nu denna benjaminit? Låt honom vara och låt honom förbanna, för Herren (Jahveh) har sagt till honom. 12 Det kan hända att Herren (Jahveh) ska se på mina ögon och att Herren (Jahveh) ska gengälda mig gott för hans förbannelse av mig idag.”

13 Och David och hans män gick längs vägen, och Shimi gick bredvid på bergssluttningen mittemot honom och förbannade medan han gick och kastade stenar och stoft [grus] mot honom. 14 Och kungen och hela folket som var med honom blev trötta och han vederkvickte sig där.

Råd från Achitofel

15 Och Avshalom och hela folket, Israels män, kom till Jerusalem och Achitofel med honom. 16 Och det skedde när Choshaj, arkiten, Davids vän, hade kommit till Avshalom att Choshaj sa till Avshalom: ”Länge leve kungen, länge leve kungen.”

17 Och Avshalom sa till Choshaj: ”Är detta din nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed) mot din vän? Varför gick du inte med din vän?”

18 Och Choshaj sa till Avshalom: ”Nej, men den som Herren (Jahveh) och detta folk och alla Israels män har valt, han ska det bli och med honom vill jag vara. 19 Och för det andra, vem ska jag tjäna? Ska jag inte tjäna inför hans son? Som jag tjänade inför din far så ska jag vara inför ditt ansikte.”

20 Och Avshalom sa till Achitofel: ”Ge ditt råd, vad ska jag göra?”

21 Och Achitofel sa till Avshalom: ”Gå in till din fars konkubiner, som han har lämnat för att vakta huset, och hela Israel ska höra att du avskyr din far, då ska de få starka (fasta, säkra, tappra) händer, alla som är med dig.” 22 Så de satte upp ett tält åt Avshalom på husets tak och Avshalom gick in till sin fars konkubiner inför ögonen på hela Israel.

23 Och Achitofels råd som han gav i de dagarna, var som om en man frågade efter Guds (Elohims) ord. Sådana var alla Achitofels råd även till David, även till Avshalom.

17

1 Och Achitofel sa till Avshalom: ”Låt mig nu välja ut 12 000 män och jag ska stå upp och jaga efter David i natt, 2 och jag ska komma över honom när han är trött och har svaga händer och jag ska skrämma honom, och hela folket som är med honom ska fly och jag ska bara slå kungen, 3 och jag ska föra tillbaka hela folket till dig, när alla har återvänt, förutom den man du söker ska hela folket ha frid (shalom).” 4 Och hans ord behagade Avshalom väl och alla Israels äldste.

5 Och Avshalom sa: ”Kalla, jag ber dig, även på Choshaj, arkiten och låt oss höra vad han har att säga.” 6 När Choshaj kom till Avshalom, så talade Avshalom till honom och sa: ”Här är vad Achitofel har talat [det råd han har gett oss]. Ska vi göra enligt hans ord eller inte? Tala du.”

7 Så Choshaj sa till Avshalom: ”Rådet som Achitofel har gett denna gång är inte gott.” 8 Och Choshaj sa: ”Du känner din far och hans män, att de är mäktiga stridsmän (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft) och de är förbittrade i sina själar (sinnen) som en björnhona som berövats sina valpar på fältet, och din far är en stridsman och övernattar inte med folket. 9 Se, han gömmer sig nu i något hål eller på någon plats, och det ska ske när de först överfaller dem att den som hör det ska säga: Det är slakt bland folket som följer Avshalom, 10 och även en son till krigaren, vars hjärta är som ett lejons hjärta ska smälta fullständigt, för hela Israel vet (är väl förtrogna med) att din far är en mäktig krigare och de som är med honom är dugliga stridsmän.

11 Men jag ger rådet att hela Israel samlas hos dig från Dan till Beer-Sheva, lika många som sanden vid havet (omöjliga att räkna) och att du själv (personligen) drar ut i strid. 12 Så ska vi komma över honom på någon plats där han blir funnen och vi ska falla över honom som daggen faller på marken, och av honom och av alla män som är med honom ska ingen bli kvar, inte en enda. 13 Och om han drar sig undan till en stad ska hela Israel ta fram rep till den staden, och vi ska dra ner den till dalen till dess inte en enda liten sten blir funnen där.”

14 Och Avshalom och alla Israels män sa: ”Choshajs, arkitens råd är bättre än Achitofels råd.” För Herren (Jahveh) hade förordnat att omintetgöra Achitofels råd i syfte att Herren (Jahveh) skulle föra ondska över Avshalom.

15 Och Choshaj sa till Tsadoq och till Evjatar, prästerna: ”Detta och detta är Achitofels råd till Avshalom och Israels äldste och så här har jag gett dem råd. 16 Sänd därför snabbt och berätta för David och säg: Sov inte i natt på slätten i öknen utan i något lämpligt bergspass ovanför, annars blir kungen slukad och hela folket som är med honom.”

17 Och Jehonatan och Achimaats var i Ein-Rogel och en tjänstekvinna gick och berättade för dem, och de gick och berättade för David, för de ville inte bli sedda inne i staden. 18 Men en yngling såg dem och berättade för Avshalom och båda gick iväg snabbt och kom till en mans hus i Bachorim som hade en källa på sin gård och de gick ner dit. 19 Och kvinnan spred ut ett täcke över källans öppning och strödde grus ovanpå och ingen visste något.

20 Och Avshaloms tjänare kom till husets kvinna och de sa: ”Var är Achimaats och Jehonatan?” Kvinnan svarade dem: ”De har gått över vattenbäcken (hebr. michal).” [Ett ovanligt ord för bäck, kan vara dess namn.] Och när de hade letat och inte kunde finna dem återvände de till Jerusalem. 21 Och det skedde efter att de gått, att de kom upp från brunnen och gick och berättade för kung David. Och de sa till David: ”Stig upp och gå genast över vattnet [Jordanfloden], för detta råder Achitofel över er.” 22 Och David steg upp och hela folket som var med honom och gick över Jordan. Vid morgonljuset (gryningen) var det inte en enda av dem som inte hade gått över Jordan.

23 Och när Achitofel såg att hans råd inte följdes sadlade han sin åsna och steg upp och gick hem till sin stad och gjorde i ordning sitt hus och hängde sig själv och han dog. Och han blev begravd i sin fars grav.

24 Och David kom till Machanajim, och Avshalom gick över Jordan, han och alla Israels män med honom. 25 Och Avshalom hade satt Amasa över hären istället för Joav. Amasa var son till en man vars namn var Itra, jisraeliten som gick in till Abigal (hebr. Avigal) [kortformen av Abigail], Nachash dotter, syster till Tseroja, Joavs mor. 26 Och Israel och Avshalom slog läger i Gileads land.

27 Och det skedde när David kom till Machanajim, att Shovi, Nahashs son från Rabbah i ammoniternas land, och Machir, Ammiels son från Lo-Devar, och Barsillaj, en gileadit från Rogelim, 28 bar fram sängar och handfat och formade (skulpterade) lerkärl och vete och korn och mjöl och rostad säd och bönor och linser och rostade baljfrukter 29 och honung och smör (ost) och får och komjölk till David och till folket som var med honom till att äta, för de sa: ”Folket är hungrigt och trött och törstigt i öknen.”

18

Avshalom besegras

[Stycket ramas in av hur David väntar vid porten, se vers 4 och vers 19.]

1 Och David räknade folket som var med honom och satte ledare över 1 000 och ledare över 100. 2 Och David skickade ut folket, en tredjedel under Joavs hand och en tredjedel under Avishaj, Tserojahs sons hand, Joavs bror, och en tredjedel under gititen Itajs hand. Och kungen sa till folket: ”Även jag själv ska säkert gå med er.”

3 Men folket sa: ”Du ska inte gå med, för om vi måste fly bryr sig ingen om ett hjärta och om hälften av oss dör bryr sig ingen om ett hjärta, men du är som 10 000 och nu är det bättre att du undsätter oss ut från staden.”

4 Och kungen sa till dem: ”Vad är det bäst att jag gör i era ögon?”

Och kungen stod bredvid porten och hela folket gick ut (i grupper) om 100 och om 1 000. 5 Men kungen befallde Joav och Avishaj och Itaj och sa: ”För min skull, behandla ynglingen Avshalom varsamt.” Och hela folket hörde när kungen gav alla ledare befallning om Avshalom.

6 Och folket gick ut på fältet mot Israel och striden ägde rum i Efraims skog. 7 Och Israels folk blev slagna där inför Davids tjänare och det var en stor slakt den dagen, 20 000 män. 8 Och striden blev där utspridd över hela landets ansikte (yta) och skogen slukade mer folk än svärdet slukade den dagen.

9 Och Avshalom råkade hamna framför Davids tjänare. Och Avshalom red på sin mulåsna och mulåsnan gick in under de kraftiga grenarna på en terebint och hans huvud fastnade med ett stadigt grepp i terebinten och han blev hängande mellan himlarna och jorden och mulåsnan gick vidare. [Att han fastnar med huvudet i terebintens grenar beror förmodligen på hans väldiga hår som har trasslat in sig i grenarna, se 2 Sam 14:26.]

10 Och en man såg detta och berättade för Joav och sa: ”Se, jag såg Avshalom hängande i en terebint.”

11 Och Joav sa till mannen som berättat för honom: ”Och se, du såg det och varför slog du inte ner honom till marken? Jag skulle ha gett dig 10 stycken silver och en gördel.”

12 Och mannen sa till Joav: ”Även om jag skulle få 1 000 stycken silver i min hand skulle jag inte sträcka ut min hand mot kungens son, för vi hörde kungen befalla dig och Avishaj och Itaj och säga: ’Var noga med att inte röra ynglingen Avshalom.’ 13 Om jag hade agerat lögnaktigt mot min själ, och det finns ingen sak som är dold för kungen, då skulle du själv ha stått på avstånd.”

14 Och Joav sa: ”Jag kan inte stanna här med dig.” Och han tog tre pilar i sin hand och kastade dem genom Avshaloms hjärta medan han fortfarande levde, hängande i terebinten. 15 Och tio ynglingar som bar Joavs rustning omringade och slog Avshalom och dödade honom.

16 Och Joav blåste i shofaren och folket återvände från att jaga efter Israel, för Joav höll tillbaka folket. 17 Och de tog Avshalom och slängde honom i en stor grop i skogen och samlade en stor hög med stenar över honom. Och hela Israel flydde var och en till sitt tält.

18 Och Avshalom hade under sin livstid rest upp en pelare åt sig som finns i Kungadalen, för han sa: ”Jag har ingen son som bevarar mitt namn i hågkomst.” Och han gav pelaren sitt eget namn och den kallas Avshaloms hand till denna dag.

David sörjer

19 Och Achimaats, Tsadoqs son sa: ”Låt mig löpa och bära nyheten till kungen hur Herren (Jahveh) har hämnats honom hans fiender.”

20 Men Joav sa till honom: ”Du ska inte bära några nyheter idag, men du ska bära nyheter en annan dag, men idag ska du inte bära några nyheter eftersom kungens son är död.”

21 Och Joav sa till kushiten: ”Gå och berätta för kungen vad du har sett.” Och kushiten böjde sig ner inför Joav och sprang iväg.

22 Och en gång till sa Achimaats, Tsadoqs son till Joav: ”Varför låter du inte mig, jag ber dig, låt även mig springa efter kushiten.” Och Joav sa: ”Varför vill du springa min son, du kommer inte att få någon belöning för dessa nyheter?”

23 ”Vad hindrar att jag springer?”

Men han [Joav] svarade honom: ”Spring.” Och Achimaats sprang vägen över slätten och hann före kushiten.

24 Under tiden David satt mellan de två portarna, gick väktaren upp på taket till porten på muren och lyfte upp sina ögon och såg, och se, en man sprang ensam. 25 Väktaren ropade och berättade för kungen.

Kungen sa: ”Om han är ensam har han nyheter i sin mun.” Och han kom i snabb takt närmare.

26 Och väktaren sa: ”Se, en annan man springer ensam.”

Och kungen sa: ”Han har också nyheter.”

27 Och väktaren sa: ”Det ser ut som löpstilen hos den främre är som Achimaats, Tsadoqs sons löpstil.” Och kungen [David] sa: ”Han är en bra man och kommer med goda nyheter.”

28 Och Achimaats ropade och sa: ”Shalom (allt är väl)!” Sedan böjde han sig ner inför kungen med sitt ansikte mot marken och sa: ”Välsignad är Herren, din Gud (Jahveh Elohim), som har överlämnat männen som reste sig (lyfte sina händer) mot min herre kungen.”

29 Och kungen sa: ”Är det väl med ynglingen Avshalom?” Och Achimaats svarade: ”När Joav sände kungens tjänare och mig, din tjänare såg jag ett stort tumult, men jag vet inte vad det var.”

30 Och kungen sa: ”Stig åt sidan och stå där.” Och han gick åt sidan och stod still.

31 Och se, kushiten kom och kushiten sa: ”Nyheter till min herre kungen, för Herren (Jahveh) har hämnats dig idag på alla dem som reste sig upp mot dig.”

32 Och kungen sa till kushiten: ”Är det väl med ynglingen Avshalom?”

Och kushiten svarade: ”Min herre kungens fiender och alla som reste sig mot dig för att skada dig är som den ynglingen är.”

33 Och kungen blev mycket upprörd och gick upp i kammaren ovanpå porten och grät och när han gick sa han: ”Min son Avshalom, min son, min son Avshalom! Om jag hade fått dö i ditt ställe Avshalom min son, min son!”

19

1 Och man berättade för Joav: ”Se, kungen gråter och sörjer Avshalom.” 2 Och segern den dagen vändes i sorg för hela folket, för folket hörde sägas den dagen: ”Kungen sörjer sin son.” 3 Och folket smög den dagen in i staden, som folk som skäms när de drar sig undan och flyr i strid. 4 Och kungen täckte sitt ansikte och kungen ropade med hög röst: ”Min son Avshalom, Avshalom, min son, min son!”

5 Och Joav kom in i huset till kungen och sa: ”Du har idag dragit skam över alla dina tjänares ansikten, som idag har räddat ditt liv och livet på dina söner och dina döttrar och livet på dina fruar och livet på dina konkubiner, 6 i det att du älskar dem som hatar dig och hatar dem som älskar dig. Eftersom du idag har berättat att furstar och tjänare ingenting är för dig. För jag vet idag att om Avshalom hade levt och vi alla hade dött idag, skulle det ha behagat dig väl. 7 Stå nu upp, gå ut och tala till dina tjänares hjärtan, för jag bedyrar i Herren (Jahveh), om du inte går ut, kommer inte en man att bli kvar hos dig över natten, och det blir värre för dig än allt ont som har drabbat dig från din ungdom till nu.”

David återvänder

8 Och kungen steg upp och satt i porten. Och man berättade för folket och sa: ”Se, kungen sitter i porten”, och hela folket kom inför kungens ansikte. Men Israel hade flytt varje man till sitt tält. 9 Men hela folket kivades (tvistade) i alla Israels stammar och sa: ”Kungen räddade oss ur våra fienders hand och han räddade oss ur filistéernas hand, men nu har han flytt från landet för Avshalom. 10 Och Avshalom som vi smorde till kung över oss dog i striden. Och nu, varför sägs det inte ett ord om att föra kungen tillbaka?”

11 Och kung David sände bud till Tsadoq och till Evjatar, prästerna och sa: ”Tala till de äldste i Juda och säg: Varför är ni de sista att föra kungen tillbaka till hans hus?” För Israels tal hade kommit till kungen, att föra honom till hans hus. 12 ”Ni är mina bröder, ni är mina ben och mitt kött, varför ska ni då vara de sista att föra kungen tillbaka?” 13 Och säg till Amasa: ”Är du inte mitt ben och mitt kött? Må Gud (Elohim) göra så mot mig och mer därtill, om du inte blir ledare över armén inför mig oavbrutet i Joavs ställe.”

14 Och han böjde alla Juda mäns hjärtan, som om de vore en man, så att de sände bud till kungen: ”Kom tillbaka, du och alla dina tjänare!” 15 Och kungen återvände och kom till Jordan.

Och Juda kom till Gilgal för att gå och möta kungen och föra kungen över Jordan. 16 Och benjaminiten Shimi, Geras son, som kom från Bachorim, skyndade sig att komma ner med Juda män för att möta kung David. 17 Och där var 1 000 män från Benjamin med honom, och Tsiva, husets tjänare, och hans 15 söner och hans 12 tjänare med honom. Och de rusade ner i Jordan [och korsade den] före kungen. 18 Och de gick fram och tillbaka vid vadstället för att föra över kungens hushåll och göra det som var gott i hans ögon.

När Shimi, Geras son, skulle gå över Jordan, föll han ner inför kungens ansikte. 19 Han sa till kungen: ”Låt inte min herre tillräkna mig synd, kom inte heller ihåg det som din tjänare gjorde orättfärdigt den dagen min herre kungen gick ut från Jerusalem, så att kungen skulle ta det till sitt hjärta. 20 För din tjänare visste inte att han syndade. Se därför har jag kommit först av alla idag från hela Josefs hus [de norra stammarna] för att gå ner och möta kungen.”

21 Men Avishaj, Tserojahs son svarade och sa: ”Borde inte Shimi dödas för detta, eftersom han förbannade Herrens (Jahvehs) smorde?”

22 Och David sa: ”Vad har jag att göra med dig, Tserojahs son, att du idag skulle bli min advokat? Ska någon man dödas i Israel idag? Vet inte jag att jag är Israels kung idag?” 23 Och kungen sa till Shimi: ”Du ska inte dö.” Och kungen gav honom sin ed.

24 Och Mefivoshet, Sauls barnbarn (son), kom ner för att möta kungen [David] och han hade inte haft skor på sina fötter, inte klippt skägget och inte tvättat sina kläder från den dag kungen lämnade till dagen då han kom hem i frid (shalom). 25 Och det skedde när han kom till Jerusalem för att möta kungen att kungen sa till honom: ”Varför gick du inte med mig Mefivoshet?”

26 Och han [Mefivoshet] sa: ”Min herre kungen, min tjänare [Tsiva] bedrog mig [2 Sam 16:3], för din tjänare sa: Jag ska sadla en åsna åt mig så att jag kan rida på den och gå med kungen eftersom din tjänare är lam. 27 Och han har förtalat din tjänare för min herre kungen, men min herre kungen är en Guds (Elohims) ängel (budbärare), gör därför det som är gott i dina ögon. 28 Trots att hela min fars hus förtjänade döden i min herre kungens hand, satte du din tjänare bland dem som äter vid kungens eget bord. Vilken rätt har jag till det? Och till att klaga till kungen?”

29 Och kungen [David] sa till honom [Mefivoshet]: ”Varför talar du vidare om detta? Jag säger: Du och Tsiva ska dela marken.”

[David fullföljer sitt löfte mot Tsiva (2 Sam 16:4), men hans agerande gentemot Mefivoshet är inte rätt. Talmud betraktar detta som ett enormt misslyckande från kung Davids sida. För denna felbedömning straffade Gud senare David genom att dela hans land i två delar under hans sonson Rehabeams dagar. Intellektuellt visste David att Tsiva hade vilselett honom med det elaka förtalet av Mefiboshet. Men den känslomässiga effekten av den ilska han ursprungligen hade känt när han hörde att Jonatans son hade förrått honom dröjde sig kvar inom honom..]

30 Och Mefivoshet sa till kungen: ”Låt honom ta allt eftersom min herre kungen har kommit hem i frid (shalom) till sitt eget hus.”

31 Och Barzilaj, gileaditen, kom ner från Roglim och han gick till Jordan med kungen för att föra honom på vägen över Jordan. 32 Och Barzilaj var en mycket gammal man, 80 år, och han hade försett kungen med förnödenheter under tiden som han låg i Machanajim, eftersom han var en mycket stor man. 33 Och kungen sa till Barzilaj: ”Kom över med mig och jag ska försörja dig med mig i Jerusalem.”

34 Och Barzilaj sa till kungen: ”Hur många är dagarna av åren i mitt liv, att jag skulle gå upp med kungen till Jerusalem? 35 Jag är idag 80 år, kan jag skilja mellan gott och ont? Kan din tjänare känna smaken av vad jag äter eller av vad jag dricker? Kan jag fortfarande höra rösten av en man som sjunger eller en kvinna som sjunger? Varför ska då din tjänare bli en börda för min herre kungen? 36 Din tjänare ska bara gå över Jordan med kungen, och varför skulle kungen återgälda mig med en sådan belöning? 37 Låt din tjänare, jag ber dig, återvända så att jag kan dö i min egen stad, vid min fars och mors grav. Men se din tjänare Kimham, låt honom gå över med min herre kungen och gör mot honom vad som är gott i dina ögon.”

38 Och kungen svarade: ”Kimhan ska gå över med mig och jag ska göra mot honom vad som är gott i dina ögon och vadhelst du ber mig om ska jag göra för dig.”

39 Och hela folket gick över Jordan och kungen gick över, och han kysste Barzilaj och välsignade honom, och han återvände till sin egen plats.

40 Och kungen gick över till Gilgal och Kimham gick över med honom. Och hela Juda folk förde över kungen och hälften av Israels folk.

41 Och se, alla Israels män kom till kungen och sa till kungen: ”Varför har våra bröder Juda män stulit bort dig och fört kungen och hans hushåll över Jordan och alla Davids män med honom?”

42 Och alla Juda män svarade Israels män: ”Eftersom kungen är nära släkting till oss, varför är ni arga för denna sak? Har vi ätit på kungens bekostnad eller har någon gåva getts till oss?”

43 Och Israels män svarade Juda män och sa: ”Vi har tio delar (ordagrant tio händer är till oss) av kungen och även i David mer än ni. Varför föraktar ni oss (gör oss lätta) och inte låter denna sak vara först till oss att föra hem kungen?”

Men Juda mäns ord var hårdare än Israels mäns ord.

20

Shevas revolt

1 Och där mötte dem en usel (värdelös – hebr. belijaal) man vars namn var Sheva, Bichris son, en man från Benjamin. [Sheva var från samma stam som Saul, kanske t.o.m. en släkting, se 1 Sam 9:1.] Och han blåste i shofaren och sa:

”Vi har ingen del i David

och vi har inget arv i Jishajs son.

Var och en till sitt tält, Israel!”

2 Då lämnade alla Israels män (ordagrant: gick upp från att följa) David och följde [istället] Sheva, Bichris son. Men Juda män höll sig till sin kung [David], från Jordan till Jerusalem.

3 Och David kom till sitt hus i Jerusalem och kungen tog de tio kvinnorna, sina konkubiner, som han lämnat för att ta hand om huset och satte dem i en egen avdelning och gav dem underhåll, men han gick inte in till dem. De levde instängda i änkestånd till den dag de dog.

4 Och kungen sa till Amasa: ”Kalla samman Juda män inom tre dagar och var du på denna plats.” 5 Och Amasa gick och kallade samman Juda män, men han dröjde längre än den utsatta tiden som han hade fått bestämd åt sig.

6 Och David sa till Avishaj: ”Nu kommer Sheva, Bichris son, att göra oss mer ont än Avshalom gjorde. Ta din herres tjänare och jaga efter honom, annars intar han befästa städer och undkommer våra ögon.” 7 Och Joavs män gick ut efter honom och keretiterna och peletiterna och alla mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft), och de gick ut från Jerusalem för att jaga efter Sheva, Bichris son.

8 När de var vid den stora stenen som är i Givon kom Amasa ut och mötte dem. Och Joav var omgjordad med sin rustning som han tagit på sig och på den fanns en gördel med ett svärd fastspänt på höften i dess skida, och när han gick fram föll det ut.

9 Och Joav sa till Amasa: ”Shalom (är det väl med dig) min bror.” Och Joav tog Amasa i skägget med sin högra hand för att kyssa honom. 10 Men Amasa tänkte inte på svärdet som var i Joavs hand, han slog honom med det i ljumsken och hans inälvor kom ut och han slog honom inte igen och han dog. Och Joav och hans bror Avishaj jagade efter Sheva, Bichris son.

11 Och en man stod vid honom från Joavs ynglingar och sa: ”Den som är för (sympatiserar med) Joav och den som är för David, han ska följa Joav!” 12 Och Amasa låg och vred sig (rullade runt) i sitt blod mitt på huvudvägen. Och när mannen såg att allt folket stod still, bar han [mannen som talade i vers 11] bort Amasa från huvudvägen ut på fältet och han kastade en mantel över honom, eftersom han såg alla som kom över honom stå stilla. 13 När han var flyttad från huvudvägen gick hela folket efter Joav för att jaga efter Sheva, Bichris son.

14 Och han gick genom alla Israels stammar till Avel och Beit-Maacha och alla beriterna, och de samlade ihop sig och gick efter honom. 15 Och de kom och belägrade honom i Beit-Maachas Avel och de kastade upp en vall mot staden och de stod uppgivna, och hela folket som var med Joav slog på muren för att riva ner den. 16 Och en vis kvinna ropade från staden: ”Lyssna, lyssna, jag ber er, jag säger till er, till Joav, kom hit så att jag kan tala med er.” 17 Och han kom nära henne och kvinnan sa: ”Är du Joav?”

Han svarade: ”Det är jag.”

Hon sa till honom: ”Hör din tjänarinnas ord.”

Han sa: ”Jag lyssnar.”

18 Och hon talade och sa: ”Talarna som talade från början (förr i tiden) sa: De som frågar, frågar om råd i Avel, så avgjorde man (en dispyt eller frågeställning). 19 Vi är de mest fridsamma och trogna i Israel, och du försöker förgöra en moderstad (viktig central stad) i Israel. Varför vill du förstöra Herrens arv?

20 Och Joav svarade och sa: ”Vare det fjärran från mig att jag skulle sluka och att jag skulle tillspilloge. 21 Saken är inte sådan. Men en man från Efraims bergsbygd, Sheva, Bichris son, har lyft sin hand mot kungen, mot David. Ge oss honom och vi ska lämna staden.”

Kvinnan sa till Joav: ”Se, hans huvud ska kastas till er över muren.” 22 Och kvinnan gick till hela folket i sin vishet. Och de högg av huvudet från Sheva, Bichris son, och kastade det till Joav. Och han blåste i shofaren och de lämnade staden var man till sitt tält. Och Joav återvände till Jerusalem, till kungen.

Davids närmsta ledare

[Detta är andra uppräkningen av Davids närmaste ledare i Samuelsboken, se 2 Sam 8:15-18.]

23 Och Joav ledde (var över) hela Israels armé [2 Sam 8:15]

och Benajaho, Jehojadas son, ledde (var över) keretiterna

och ledde (var över) peletiterna,

24 och Adoram ledde (var över) leviterna

och Jehoshafat, Achilods son, var sekreterare,

25 och Sheva var skrivare

och Tsadoq och Evjatar var präster,

26 och även Ira, jairiten, var präst till David. [Namnet Ira betyder ”stadens väktare”, han var en präst (hebr. kohen) i det kungliga huset. Iras söner nämndes i uppräkningen i 2 Sam 8:18.]

21

Slutet på Davids styre

Hungersnöd på grund av Sauls krig

1 Och det var en hungersnöd i Davids dagar, tre år, år efter år, och David sökte Herrens (Jahvehs) ansikte. Och Herren (Jahveh) sa: ”Det är för Saul och för blodet från hans hus eftersom han dödade givoniterna.”

2 Och kungen kallade på givoniterna och sa till dem, - givoniterna tillhörde inte Israels söner utan var en kvarleva från amoréerna och Israels söner hade gett sin ed till dem, men Saul sökte att döda dem i sin nitälskan för Israels söner och Juda, - 3 och David sa till givoniterna: ”Vad ska jag göra för er? Och hur ska jag bringa försoning så att ni kan välsigna Herrens (Jahvehs) arv?”

4 Och givoniterna sa till honom: ”Det handlar inte om silver eller guld mellan oss och Saul eller hans hus. Det är inte heller vår sak att döda någon man i Israel.” Och han sa: ”Vad säger ni att jag ska göra för er?”

5 Och de sa till kungen: ”Mannen som gjorde slut på oss och som rådslog mot oss, så att vi har upphört från att vara inom några av Israels gränser, 6 låt sju män av hans söner ges till oss, och vi ska hänga upp dem till Herren (Jahveh) i Sauls Giva, Herrens (Jahvehs) utvalda.”

Så kungen sa: ”Jag ska ge er dem.”

7 Men kungen räddade Mefivoshet, Jonatans son, Sauls son, eftersom Herrens (Jahvehs) ed fanns mellan dem, mellan David och Jonatan, Sauls son. 8 Och kungen tog Ritspas, Ajas dotters, två söner som hon födde till Saul, Armoni och Mefivoshet och Sauls dotter Michals fem söner som hon fött till Adriel, Barzilajis son mecholatiten, 9 och han gav dem i givoniternas hand och de hängde dem på berget inför Herrens (Jahvehs) ansikte och de föll alla sju tillsammans. Och de dödades under skördedagarna [april/maj], på den första dagen i början på kornskörden. [Detta sker på förstlingsfruktens dag, jom ha-bikkurim.]

10 Och Ritspa, Ajas dotter, tog säcktyg och spred ut åt sig på klippan från början av skörden till dess vatten hälldes ut på det från himlarna, och hon tillät inte himmelens fåglar att vila på det på dagen och inte fältets djur på natten. [Normalt sett regnar det inte i Israel från det att kornskörden börjar på våren till dess att hela skörden är avslutad på hösten efter högtiderna. Från slutet på mars till slutet på oktober i vår kalender.] 11 Och man berättade för David vad Ritspa, Ajas dotter, Sauls konkubin hade gjort. 12 Och David gick och tog Sauls ben och hans son Jonatans ben från männen i Javesh-Gilead, som hade stulit dem från den öppna platsen vid Beit-Shan, där filistéerna hade hängt dem, den dagen filistéerna slog Saul i Gilboa. 13 Och han förde upp dem därifrån, Sauls ben och Jonatans, hans sons, ben, och samlade benen från dem som var hängda.

14 Och de begravde Sauls ben och Jonatans, hans sons, ben, i Benjamins land i Tsela i hans far Kish grav. Och de gjorde allt som kungen befallde. Och därefter var Gud (Elohim) bönhörd för landet.

Davids hjältar

(2 Sam 23:8-39; 1 Krön 20:4-8)

15 Och filistéerna var åter i krig med Israel, och David gick ner och hans tjänare [soldater] med honom och stred mot filistéerna. Men David blev trött. 16 Så Jishbi-Benov – som var barn till rafaeerna (jätten – hebr. ha-rapha), vars spjut hade vikten av 300 shekel brons i vikt [3,4 kg], han hade omgjordat sig med en ny rustning – tänkte döda David. [1 Krön 20:4] 17 Men Avishaj, Tserojahs son, hjälpte honom [David] och slog filistén och dödade honom. Och Davids män gav sin ed till honom och sa: ”Du ska inte gå ut med oss i strid igen, så att du inte utsläcker Israels lampa.”

18 Och det skedde efter detta att det var strid med filistéerna i Gov [betyder: cistern; kan vara Gezer – en handelsstad halvvägs mellan Joppe och Jerusalem, se 1 Krön 20:4]. Vid den tiden slog Sibbechaj, kushatiten, Saf [Sippaj, se 1 Krön 20:4] som var barn till rafaeerna (en jätte).

19 Och det blev åter strid med filistéerna vid Gov. Och Elchanans hand, Jaare-Oregims son, betlehemiten, slog gititen [en bror till] Goliat, vars spjut hade ett handtag som en vävbom. [I 1 Krön 20:5 förtydligas att detta var en bror till den Goliat som David tidigare hade slagit, se 1 Sam 17.]

20 Sedan det blev åter strid i Gat. Där fanns en hjälte som hade 6 fingrar på varje hand och 6 tår på varje fot – totalt 24 [fingrar och tår], och även han var född till rafaeerna (en jätte). 21 Och när han hånade Israel [Israels armé, på liknande sätt som Goliat gjort tidigare, se 1 Sam 17:10], slog Jehonatan, en son till Davids bror Shimeah, honom. [1 Krön 20:7; Shimeah var David fader Jesses tredje son, se 1 Krön 2:13.]

22 Dessa fyra [Jishbi-Benov, Sibbechaj, Goliats bror och mannen med 6 fingrar och 6 tår] var födda till rafaeerna (jättarna) i Gat och de föll för Davids hand och genom hans tjänares hand. [1 Krön 20:8]

22

Davids sång – tack för segern

1 David talade till Herren (Jahveh), denna sångs ord den dag då Herren räddat honom ur alla fienders hand, och ur Sauls hand (grepp).

[Denna sång finns också som en psalm, se Ps 18.

Några skillnader:

hand – hebr. kaf 2 Sam 22:1, jad i Ps 18:1.

ropa – hebr. qara 2 Sam 22:7, sawa i Ps 18:7

klippa förutom – mibbalade” 2 Sam 22:32, zulati i Ps 18:32.

Struktur: Sången är uppbyggd som en kiasm i flera nivåer.

A Inledande lovprisning, vers 2-7

   B Guds ingripande, vers 8-20

     C Guds trofasthet, vers 21-30

   B Gud ger kraft, vers 31-46

A Avslutande lovprisning, vers 47-51]

______

Inledande lovprisning

2 Han [David] sa: Herren (Jahveh) är

min bergsklyfta (ointagliga bergskam, skyddade plats)

och min borg (mitt starka fäste)

och min räddare (befriare).

3 Min Gud (Elohim)

min klippa (fasta punkt; mitt massiva berg) – till vilken jag tar min tillflykt [Matt 7:24],

min sköld,

min frälsnings horn [hornet på en vild oxe är en metafor för militär styrka och seger] och

mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd)

mitt värn (min tillflykt, upphöjd plats, högt på ett berg)

min frälsare (räddare)!

Du räddade mig från våldet (ondskan).

4 Halleluja (värdig att prisas, allt lov till dig)!

Jag ropade (höjde min röst i bön) till Herren (Jahveh) och blev räddad från mina fiender.

5 Dödens rep omslöt mig,

Belials flod (de ondskefulla kaotiska, sataniska) strömmarna (det forsande vattnet) förskräckte (angrep) mig [ville dränka mig].

6 Sheols (underjordens) rep virades (snärjdes) runt mig,

dödens fällor konfronterade mig (snaror kastades mot mig).

[Vers 5-6 formar en väl strukturerad kiasm med fyra uttryck för döden och fyra verb för hur den omslöt, förskräckte, virade och konfronterade David, se Ps 18:5-6.]

7 I min nöd (ångest, förtvivlan) ropade (höjde min röst i bön) jag till Herren (Jahveh),

jag skrek ut (ropade efter hjälp) till min Gud (Elohim).

Han hörde min röst från sitt tempel [vers 10 antyder att det är Guds himmelska tempel som åsyftas],

mitt kvalfyllda skrik till honom (rop efter hjälp i djup vånda) nådde hans öron.

Guds ingripande

(Ps 18)

8 Då gungade jorden (upp och ner) och den skakade,

bergens grundvalar darrade och skakade, eftersom han var vred (upptänd av ilska).

9 Rök steg upp ur hans näsa,

och förtärande eld från hans mun,

glödande kol slungades ut (antändes).

10 Han böjde himlarna (krökte universum) och kom ner,

och han steg ner med mörka moln under sina fötter.

[Det hebreiska ordet för ”böjde” är nata som betyder att expandera och spänna ut. Bibeln beskriver hur himlarna och universum böjs/kröks. Här antyds att det verkar finnas fler än de tre rumsdimensionerna. I början på 1900-talet formulerade Einstein relativitetsteorin, med tiden som en fjärde dimension, vilket resulterar i ”krökta rum”. Här anar vi hur Gud kan stå utanför tiden och känna till slutet från början (Jes 46:10), och samtidigt finnas i tiden. Idag talar forskare ofta om tio dimensioner med bl.a. ljus, supergravitation, elektromagnetism, supersträngteori, osv.]

11 Han besteg en kerub [bevingat himmelskt väsen, se 1 Mos 3:24; 1 Kung 6:24-27; Hes 1:4-28; 10:20] och flög.

Han svävade fram på vindens vingar.

12 Han svepte (dolde) sig i mörker (den mörka stormen var som en slöja),

som ett tält (hydda, täckande skydd av tillfällig natur – hebr. sukka) runt sig,

mörka vattensamlingar, täta (tjocka) moln i skyn.

13 Från strålglansen (det bländande skenet) framför honom flammade glödande kol (klot av eld, blixtar).

14 Herren (Jahveh) dundrade i (från) himlarna,

och den Högste (Elion) lät sin stämma höras.

15 Han sköt sina pilar och skingrade dem [fienderna],

flammande blixtar förvirrade dem (panik och tumult bröt ut).

16 Havsdjupen exponerades (havets strömmar),

jordens inre delar blottades vid ditt härskri (tillrättavisning, när du dånat med hög röst), Herre (Jahveh),

genom din kraftiga utblåsning från din näsa.

[Effekterna av en stor jordbävning med sprickor, slukhål och avgrundsdjup målas upp.]

17 Han sträckte sig ner från höjden [med sin hand], tog tag i mig,

drog mig upp (hebr. masha, samma ord som Mose, vars namn just betyder räddad från vattnet, se 2 Mos 2:10)

från många (stora) vatten.

[De stora haven är ofta en symbol på folk och nationer, se Upp 17:15.]

18 Han räddade mig från min starke fiende [i Davids fall Saul, se 1 Sam 31:1-4],

och från dem som hatade mig, för de var mig övermäktiga.

19 De konfronterade när jag var som svagast (när jag var som en belägrad stad),

men Herren blev mitt stöd.

[Ordet ”stöd” används i Jer 3:1 om hjälpsändningar med förnödenheter och vatten till det belägrade Jerusalem.]

20 Han förde mig ut i frihet (en rymlig plats, stora vidder) [en efterlängtad kontrast efter att ha suttit instängd i en belägrad stad],

han räddade mig, för han älskar (finner glädje i) mig.

Guds trofasthet

21 Herren (Jahveh) har behandlat mig (låtit mig få växa och mogna, gett mig lön) efter min rättfärdighet,

på grund av mina rena händer (eftersom mina handlingar är oskyldiga) har han upprättat (fört tillbaka, belönat) mig.

22 Eftersom jag har följt (vaktat på) Herrens vägar (skyddat, lytt hans bud)

och inte agerat ogudaktigt och avfallit från min Gud;

23 Eftersom jag har haft hans domar för ögonen,

och inte vikit av från hans regler.

24 Jag har varit uppriktig (helhjärtad, levt med integritet) inför honom,

och hållit mig borta (vaktat på min väg, skyddat mig) från synd (skuld, straff).

[Ordet för uppriktig är ”tamim”. Huvudbetydelsen är att vara hel, fulltalig, utan någon brist. När ordet används om Gud beskriver det hans helhet och felfrihet. När det används om människor beskriver det inte någon som är helt utan synd, utan någon som är ärlig och har integritet där ord och handlingar hör ihop. Någon som är en hel människa med allt vad det innebär, det finns inga dolda rum, baktankar eller något gömt. Ordet för synd är ett brett ord som ordagrant handlar om att vika av från vägen. Betydelsen är rik och innefattar både synden, skammen och straffet.]

25 Därför har Herren (Jahveh) behandlat mig (låtit mig få växa och mogna, gett mig lön) efter min rättfärdighet,

på grund av mina rena händer (eftersom mina handlingar är oskyldiga)

inför hans ögon har han upprättat (fört tillbaka, belönat) mig.

26 Mot den trofaste (helige, barmhärtige, kärleksfulle) [Ordet har samma rot som chesed som betyder nåd och omsorgsfull kärlek]

visar du dig trofast (helig, barmhärtig, kärleksfull).

Mot den uppriktige (helhjärtade, ärlige, sanne) [Ordet för uppriktig är tamim, se vers 24]

visar du dig uppriktig (helhjärtad, ärlig, sann).

27 Mot den som renat sig (som en metall som hettats upp och orenheterna avlägsnats),

visar du dig ren,

men mot den moraliskt fördärvade (korrupte, förvridne, som medvetet väljer fel väg),

visar du dig subtilt (motsatt, antagonistisk, i strid mot).

28 Du befriar (räddar) ett förtryckt (ödmjukt) folk,

men dina ögon fäster du på de stolta och du tar ner dem (tvingar dem till ödmjukhet).

29 För du är min lampa [som håller mig vid liv, fysiskt och andligt], Herre (Jahveh).

Min Gud (Jahveh) lyser upp mitt mörker.

30 För med (i) dig kan jag attackera (springa mot) en armé (en fiendes barrikad),

med min Gud (Elohim) kan jag storma (hoppa över) en mur. [Fil 4:13]

Gud ger kraft

31 Vad gäller Gud (El) [den ende sanne Guden] – hans väg (sätt att agera) är utan brist (har integritet),

Herrens löftesord (hebr. imrah) har visat sig vara sanna (är prövade) [Ps 12:7],

han är en sköld för alla som tar sin tillflykt i honom.

32 För vem är Gud (El) förutom Herren (Jahveh),

och vem är en klippa (berg, en säker och stabil grund) utom vår Gud (Elohim)?

33 Gud (El) som är mitt starka fäste

och gjorde min väg utan brist (hjälpte mig att vandra med integritet, gjorde mig helhjärtad, ärlig).

34 Som gjorde mina fötter [snabba och smidiga] som hindens [som med lätthet klättrar längs med de branta bergssidorna],

och ställde mig på mina höga platser (höjderna). [Profeten Habackuk använder liknande språk, se Hab 3:19, ordet används också om offerplats som ofta var belägen på en hög plats.]

35 Som lärde mina händer att strida (tränade mig för krig),

så att mina armar kunde spänna bronsbågen.

[Kan syfta på en verklig båge dekorerad med brons/koppar i ändarna, eller så är det en poetisk beskrivning av övernaturlig styrka som kan böja en båge i metall. Pilbågen var en välkänd symbol för kunglig styrka både i Assyrien och Egypten vid den här tiden. Den assyriska solguden Ashur avbildas med en pilbåge. En relief som hittats i Assyrien, skulpterad ungefär samtidigt med David, beskriver hur Ashur ger en storslagen båge till kungen.]

36 Du gav mig din frälsnings sköld,

din villighet att böja dig ned (din ödmjukhet) har gjort mig stor (har styrkt mig).

37 Du har berett plats för mina steg (utvidgat området under mig),

mina anklar har inte gått ur led (mina fötter snubblade inte, tappade inte fotfästet).

[Syftar på bilden av en hjort på smala bergsstigar.]

38 Jag förföljde mina fiender och slog dem,

jag vände inte om förrän jag gjort slut på dem.

39 Jag förtärde dem och krossade dem, så att de inte kunde resa sig,

de föll under mina fötter.

40 Du utrustade (gav, klädde) mig med kraft (styrka, mod) för striden (kriget),

du fick dem som reste sig upp mot mig att böja sig för mig.

41 Mina fiender drev du på flykten (du gav mig deras rygg och nacke),

de som hatade mig tystade jag fullständigt (jag högg av dem som man hugger bort en gren).

42 De skrek (ropade, sökte efter hjälp), men det var ingen [av deras avgudar] som hjälpte,

[de ropade efter hjälp eller skrek i avsky] mot Herren, men han svarade inte.

[I Jona 1:14 finns exempel på hur hedningar ropar till Israels Gud. I Upp 16:10-11 vänder man sig mot Gud, inte i omvändelse, utan för att häda honom.]

43 Jag krossade (malde) dem [så fullständigt så de blev] som jordens stoft,

jag stampade på dem som smuts (dy) på vägen [slängde ut dem som skräp på gatan], och trampade ner dem.

44 Du räddade mig från mitt folks (hebr. am) strider

du satte mig som huvud över hednafolken (hebr. goj).

Folkslag jag inte kände tjänar mig nu.

45 Främlingarnas söner krymper ihop (blir kraftlösa) inför mig,

så fort de hörde om mig [ryktet om vad Gud gör], lydde de mig.

46 Främlingarnas söner tappade modet (vissnade, skrumpnade ihop),

och kom haltande (darrande) fram ur sina gömslen (stängda platser, fästen).

Avslutande lovprisning

47 Herren (Jahveh) lever!

Lovad (värdig att prisa, att böja sig inför i vördnad) är min Klippa (berg som står fast),

upphöjd är Gud, min frälsnings klippa!

48 Gud (El) [den sanne Guden],

den som ger mig fullständig hämnd [plural],

den som lägger folken under mig,

49 den som befriar mig från mina fiender,

den som lyfter upp (upphöjer) mig över dem som reser sig mot mig,

den som räddar mig från våldets man (mannen som plundrar och terroriserar – hebr. ish chamas).

50 Därför vill jag tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig inför folken, Herre (Jahveh),

och lovsjunga ditt namn. [Versen citeras i Rom 15:9.]

51 Ett frälsningens torn är han åt sin Konung [men även den jordiska kungen],

han visar nåd (omsorgsfull kärlek) mot sin smorde (utvalde, kung) [Messias],

mot David och hans säd [ätt, singular, se 1 Mos 3:15; Upp 19:11-16] för evigt.

______

23

Davids sista ord

1 Dessa var Davids sista ord:

Så förkunnar (säger, proklamerar) David, Jishajs son,

så förkunnar (säger, proklamerar) den man som blev högt upphöjd,

Jakobs Guds smorde,

Israels psalmist (lovsångsledare, sång ackompanjerad med instrumental musik).

2 Herrens (Jahvehs) Ande talade genom mig

och hans ord (hebr. milah) var på (kom över till) min tunga.

3 Israels Gud (Elohim) sa,

Israels klippa talade till mig:

”Den som råder över människor ska vara rättfärdig,

den som råder i gudsfruktan,

4 och som morgonljuset när solen går upp, en morgon utan moln, som när klart ljus lyser efter regn, som det skira gräset spirar ur jorden.” [Vers 3 och 4 går att skriva både i presens och futurum.]

5 För är inte mitt hus grundat med Herren (Jahveh)

som ett evigt förbund som han har med mig,

god ordning i allt och tryggt (omgärdat)

för hela min frälsning och alla mina önskningar,

ska han inte låta det växa?

6 Men de illasinnade (tomma, helt onda; ”ondskans hantlangare” – hebr. belijaal) är som törne [i ett fält] – alla är borttagna (bortkastade, bortrensade),

man kan inte ta i dem med handen,

7 utan den man som rör dem måste vara rustad

med järn och ett spjutskaft,

och de ska fullständigt förbrännas

med eld på sin plats (där de ligger).

Davids hjältar

(2 Sam 21:15-22)

[Denna uppräkning beskriver de närmsta männen kring David. Först nämns de tre närmaste följt av en grupp av 30 män. Den sista listan innehåller några fler, men det beror på att även fallna hjältar räknas upp, se 2 Sam 23:39.]

8 Detta är namnen på Davids hjältar (mäktiga stridsmän).

Den förste – Joshev-Bashevet

Joshev-Bashevet [betyder ”vilar i vila”], en tachmonit, den främste av kämparna. Det samma var Adino, etsniten, som svängde sitt spjut över 800 slagna på en gång. [1 Krön 11:11] [Han rapporterade direkt till David.]

Den andre – Elazar

9 Och efter honom [nummer två] var Elazar, Dodos son, son till en achochit, en av de tre mäktiga männen med David, när de riskerade sina liv mot filistéerna som hade samlats till strid och Israels män hade gått därifrån, 10 han stod fast och slog filistéerna tills hans hand var trött och fastnade i svärdet, och Herren (Jahveh) gav en stor seger den dagen, och folket återvände efter honom för att plundra de slagna.

Den tredje – Shamma

11 Och efter honom [som tredje man] var Shamma, Agas son, harariten. Och filistéerna var samlade vid Lechi [eller ”som en trupp”] och där var fältet fullt av linser, och folket flydde från filistéerna. 12 Men han stod mitt på fältet och försvarade det och slog filistéerna och Herren (Jahveh) gav en stor seger.

Tre andra ledare – modig bravad

13 En gång under skördetiden [på försommaren då det är varmt och torrt] gick 3 av de 30 ledarna ner [från bergen i Juda] och kom till David vid Adullams grotta [26 km sydväst om Jerusalem, se 1 Sam 22:1], och filistéernas armé hade slagit läger i Refaims dal. [Exakt plats är inte känt, men strax sydväst om Adullam.] 14 Och David var i borgen (fästningen – hebr. matsodah) [i närheten av Adullam] och filistéernas armé var då i Betlehem. 15 Och David längtade och sa: ”Vem kan ge mig vatten att dricka från Betlehems källa som är vid porten?” 16 Och tre mäktiga män bröt sig förbi filistéernas armé och drog upp vatten ur Betlehems källa, som var vid porten, och tog det till David. Men han ville inte dricka av det utan hällde ut det till Herren (Jahveh) [som ett dryckesoffer, se 4 Mos 28:7]. 17 Och han sa: ”Vare det långt bort från mig Herre (Jahveh) att jag skulle göra detta, att jag skulle dricka dessa mäns blod som riskerade sina liv när de gick!” Därför drack han det inte. Sådana ting gjorde de 3 mäktiga männen (stridsmän, män i sina bästa år – hebr. gever).

[Blod liknas vid liv i 1 Mos 9:4 och att dricka/äta blod är förbjudet i 3 Mos 17:14. David jämställde vattnet från källan med dessa tre mäns blod, eftersom de riskerat sina liv för att hämta det. Men deras bragd var inte lönlös, David uppfyllde 5 Mos 12:16 genom att hälla ut vattnet på marken.]

Avishaj

18 Och Avishaj, Joavs bror, Tserojahs son, var ledare för de tre andra [vers 13]. Och han lyfte upp sitt spjut mot 300 och slog dem och hade ett namn (var högt aktad) bland de tre. 19 Han var mest ärbar av de tre, därför var han deras ledare, men han tillhörde inte de tre första.

Benajaho

20 Och Benajaho, Jehojadas son, son till en krigare från Kavtsel, som hade gjort mäktiga dåd, han slog Moabs två lejon (berömda hjältar) och han gick ner och slog ett lejon i brunnen (cisternen) under snötiden (vintern). 21 Och han slog en egyptier, en ansenlig man, och egyptiern hade ett spjut i sin hand, men han gick ner till honom med en käpp och slog spjutet ur egyptierns hand och slog honom med hans eget spjut. 22 Dessa ting gjorde Benajaho, Jehojadas son och hade ett namn bland de tre mäktiga männen (stridsmän, män i sina bästa år – hebr. gever). 23 Han var mer ärbar än de 30 men tillhörde inte de tre första. Och David satte honom över sin vaktstyrka.

De 30

[Denna lista räknar upp åtminstone 30 personer, det beror lite på hur personerna i vers 32-33 ska presenteras. Uppräkningen börjar och slutar med individer som dött på slagfältet. Att dessa fallna hjältar inkluderas indikerar att antalet av ”de 30” varierade under olika tider av Davids styre.]

24 Asahel, Joavs bror,

var en av de 30.

Elchanan, Dodos son, från Betlehem,

25 Shamma, chorditen,

Eliqa, chorditen,

26 Chelets, paltiten,

Ira, Iqesh son, tekoiten,

27 Aviezer, anatotiten,

Mevunaj, chushatiten,

28 Tsalmon, achochiten,

Maharaj, netofatiten,

29 Chelev, Baanas son, netofatiten,

Itaj, Rivis son från Giva [Sauls hemstad], av Benjamins söner.

30 Benajaho, en piratonit,

Hidaj från Nachal-Gaash,

31 Avialvon, arvatiten,

Azmavet, barchumiten

32 Eljachba, shaalvoniten, av Jashens söner,

Jonatan, 33 Shamma, harariten,

Achiam, Sharars son, arariten,

34 Elifelet, maachatitens, Achasbais son,

Eliam, Achitofels son, giloniten,

35 Chetsraj, karmeliten,

Paaraj, arbiten,

36 Jigal, Natans son, från Tsova,

Bani, gaditen,

37 Tseleq, ammoniten,

Nacharaj, berotiten, vapenbärare till Joav, Tserujas son,

38 Ira, jitriten,

Garev, jitriten,

39 Orija, hettiten.

Alla 37 [inklusive de som dött].

24

Plågan – orsakad av Davids folkräkning

(2 Sam 21:1-14)

[Detta stycke hör tematiskt ihop med den hungersnöd som orsakades av Sauls krig mot givoniterna.]

1 Och igen upptändes Herrens (Jahvehs) vrede mot Israel och han [Herren (Jahveh) tillät att Satan] lockade (förledde, eggade, hetsade) David mot dem och sa: ”Gå och räkna Israel och Juda.”

[I parallellreferensen (1 Krön 21:1) är det en åklagare (hebr. Satan) som uppmanade David att räkna folket, men det är också tydligt att Herren (Jahveh) tillåter Satan att pröva David. Det var tillåtet enligt Torah att göra en folkräkning, men det finns en varning om pest om den inte genomfördes på rätt sätt (2 Mos 30:12). Eftersom det var tillåtet och också ibland uppmuntrades (4 Mos 1:2; 4:2, 22; 26:2) talar för att Davids synd inte handlade om att han räknade folket. Problemet var antingen Davids motiv för folkräkningen eller sättet på vilket den genomfördes. Kanske var syftet att upphöja sig själv och lita mer på sin egen styrka än på Herrens. Alternativt uppfyllde inte David kravet att alla inskrivna män skulle betala en halv shekel som lösen som krävdes (2 Mos 30:13-16). Vad som talar för det andra alternativet är att David vid ett tidigare tillfälle inte följt alla bestämmelser för en annars tillåten handling – transporten av förbundsarken – vilket fick katastrofala följder (1 Krön 6:7).]

2 Och kungen sa till Joav, arméns general [härförare i singular], som var med honom: ”Gå nu fram och tillbaka bland alla Israels stammar från Dan [i norr] till Beer-Sheva [i söder] och räkna folket, så att jag vet folkmängden.”

3 Och Joav sa till kungen: ”Och Herren, din Gud (Jahveh Elohim), ska låta folket (armén) bli hundra gånger fler mitt framför min herre kungens ögon. Men varför behagar det min herre kungen att göra detta?”

4 Men kungens ord stod fast (starkt, säkert) mot Joav [Davids general] och mot arméns härförare. Och Joav och arméns härförare gick ut från kungens närvaro (ansikte) och räknade Israels folk.

5 Och de passerade över Jordan och slog läger i Aroer på den högra sidan om staden som är mitt i Gads dal och till Jaazer. 6 Och de kom till Gilead och till Tachtim-Chadshis land, och de kom till Dan-Jaan och runt om till Sidon, 7 och kom till Tyros fästning och till alla hivéernas och kanaanéernas städer och de gick ut till södra Juda vid Beer-Sheva.

8 Och när de gått fram och tillbaka genom hela landet, kom de till Jerusalem efter 9 månader och 21 dagar.

9 Och Joav uppgav antalet på det räknade folket till kungen, och där var i Israel 800 000 tappra (modiga) män som kan dra svärdet, och Juda män var 500 000.

10 Och Davids hjärta slog honom efter att han hade räknat folket. Och David sa till Herren (Jahveh): ”Jag har syndat stort i det jag har gjort, men nu Herre (Jahveh) ta bort, jag ber dig, synden från din tjänare för jag har handlat mycket dåraktigt.”

11 Och när David steg upp på morgonen kom Herrens (Jahvehs) ord till profeten Gad, Davids siare (profet – hebr. chozeh) [här används inte det vanliga ordet nevi], han sa: 12 ”Gå och tala till David: Så säger Herren (Jahveh): Jag lägger på dig tre ting, välj en av dem som jag ska göra mot dig.”

13 Och Gad kom till David och berättade för honom och sa: ”Ska sju år av hungersnöd komma till dig i landet? Eller vill du fly tre månader framför dina fiender när de jagar dig? Eller ska det vara tre dagar med pest i landet? Ta nu råd och tänk igenom vilket svar jag ska ge till honom som har sänt mig.”

14 Och David sa till Gad: ”Jag är i stor vånda, låt oss falla i Herrens (Jahvehs) hand för hans nåd (evig nåd, barmhärtighet – hebr. rachamim) är stor och låt mig inte falla i en människas hand.”

15 Och Herren (Jahveh) sände en pest i Israel från morgonen till den utsatta tiden, och det dog folk från Dan till Beer-Sheva, 70 000 män. 16 Och när ängeln (budbäraren) sträckte ut sin hand mot Jerusalem för att fördärva det sörjde (ångrade, sörj-tröstade) Herren (Jahveh) det onda och sa till ängeln som fördärvade folket: ”Det är nog, stoppa din hand.” Och Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) var vid jevusiten Aravnahs tröskplats.

17 Och David sa till Herren (Jahveh) när han såg ängeln som slog folket och sa: ”Se jag har syndat och jag har handlat orättfärdigt, men dessa får, vad har de gjort? Låt din hand, jag ber dig, vara mot mig och mot min fars hus.”

[När David intog Jerusalem drev han inte ut de jevusiter som bodde där. Aravnah som ägde marken har ibland identifierats som en guvernör för jevusiterna. De räknas till folkslaget hurriterna, vars ord för guvernör är snarlikt araona, vilket gör att det kan vara en titel snarare än ett namn. Det är också signifikant att ordet Jevos betyder tröskplats, så här finns en tydlig koppling.]

David bygger ett altare

18 Och Gad kom den dagen till David och sa till honom: ”Gå upp, sätt upp ett altare till Herren (Jahveh) på jevusiten Aravnahs tröskplats.” 19 Och David gick upp i enlighet med vad Gad sagt, som Herren (Jahveh) befallde. 20 Och Aravnah tittade upp och såg kungen och hans tjänare komma mot honom, och Aravnah gick ut och böjde sig ner framför kungen med sitt ansikte mot marken.

21 Och Aravnah sa: ”Varför har min herre kungen kommit till sin tjänare?” Och David sa: ”För att köpa tröskplatsen av dig till att bygga ett altare till Herren (Jahveh) så att plågan håller sig borta från folket.”

22 Och Aravnah sa till David: ”Låt min herre kungen ta och offra det som är gott i dina ögon. Se, här är oxen till brännoffer och tröskredskapen och oxens verktyg som ved.” 23 Allt detta gav kungen Aravnah till kungen [David] och Aravnah sa till kungen [David]: ”Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska ge dig nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah).”

24 Men kungen [David] svarade Aravnah: ”Nej, men jag ska köpa det av dig för ett bestämt pris, jag ska inte offra brännoffer till Herren min Gud (Jahveh Elohim) som inte har kostat mig något.”

David köpte tröskplatsen och oxen för 50 shekel [0,6 kg] silver. [En relativt liten summa. Abraham köpte Sarahs begravningsplats för 400 shekel silver (1 Mos 23:14-16). Senare blir priset för hela Jerusalem 600 shekel guld, se 1 Krön 21:25.] 25 Och David byggde där ett altare till Herren (Jahveh) och offrade brännoffer och shalomoffer. [1 Krön 22:1] Och Herren (Jahveh) rördes av enträgen bön för landet och plågan var borta från Israel.

1 Kungaboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

1 Kungaboken

Inledning

Från början var första och andra Kungaboken en bok. I denna volym (som nu är två böcker) återberättas Israels historia från Salomos tid fram till exilen till Babylon. Skriven under exilen berörs den brännande teologiska frågan om Gud hade misslyckats. Nej, Gud har inte misslyckats, det är Israel som har lämnat Gud och gått sin egen väg.

I Juda och Israel nämns sammanlagt 43 regenter (42 kungar och en drottning).

Saul var den förste kungen i det enade riket och han regerade över alla de tolv stammarna. Efter hans död blev riket tillfälligt splittrat och Sauls yngste son Ish-Boshet regerade över 11 stammar under 2 år, medan David regerade i Juda. När Ish-Boshet dödades blev David kung över alla 12 stammarna. Davids son, Salomo, blev den tredje kungen över hela riket. Alla dessa tre första kungar regerade i 40 år vardera.

Efter Salomos död delades riket i ett nordligt och ett sydligt rike:

Nordriket bestod av de 10 nordliga stammarna och kallas Israel. Det föll till assyrierna 731 f.Kr. Nordriket hade totalt 19 kungar och enligt Bibelns beskrivning var alla onda.

Sydriket bestod av Juda och Benjamins stam, och kallas ofta Juda. Sydriket fanns kvar som en egen nation fram till 586 f.Kr. då de besegrades av det babyloniska riket. Sydriket hade totalt 20 regenter (19 kungar och en drottning). Av dem beskrivs 12 som onda och 8 som goda (Asa, Jehoshafat, Joash, Amasja, Asarja, Jotam, Hiskia och Joshijaho).

Enade riket

1. Saul – 40 år (Apg 13:21)

     Ish-Boshet (2 år)

2. David – 40 år (2 Sam 5:4-5)

3. Salomo – 40 år (1 Kung 11:42)

4. Rehabeam (hebr. Rechavam) – riket splittras, han blir kung i Sydriket

Nordriket (Israel, de tio nordliga stammarna)

1. Jerobeam I (hebr. Jarovam) – 22 år (1 Kung 11:26; 14:20)

2. Nadav – 2 år (1 Kung 15:25-28)

3. Baasha – 24 år (1 Kung 15:27-16:7)

4. Elah – 2 år (1 Kung 16:6-14)

5. Zimri – 7 dagar (1 Kung 16:9-20)

6. Omri – 12 år (1 Kung 16:15-28)

7. Ahab (hebr. Achav) – 22 år (1 Kung 16:28-22:40)

8. Achasja (hebr. Achazjaho) – 2 år (1 Kung 22:40-54; 2 Kung 1:1-18)

9. Jehoram/Joram – 12 år (2 Kung 3:1-9:25)

10. Jehu – 28 år (2 Kung 9:1-10:36)

11. Jehoachaz – 17 år (2 Kung 13:1-9)

12. Joash – 16 år (2 Kung 13:10-14:16)

13. Jerobeam II (hebr. Jarovam) – 41 år (2 Kung 14:23-29)

14. Sakarja (hebr. Zecharjaho/Zecharja) – 6 månader (2 Kung 14:29-15:12)

15. Shallum – 1 månad (2 Kung 15:10-15)

16. Menachem – 10 år (2 Kung 15:14-22)

17. Peqachjah – 2 år (2 Kung 15:22-26)

18. Peqach – 20 år (2 Kung 15:27-31)

19. Hosea (hebr. Hoshea) – 9 år (2 Kung 15:30-17:6)

Sydriket (Juda och Benjamin)

1. Rehabeam – 17 år (1 Kung 11:26-14:20)

2. Avijam – 3 år (1 Kung 14:31-15:8)

3. Asa (god) – 41 år (1 Kung 15:8-24)

4. Jehoshafat (god) – 25 år (1 Kung 22:41-50)

5. Jehoram – 8 år (2 Kung 8:16-24)

6. Achasja (hebr. Achazjaho) – 1 år (2 Kung 8:24-9:29)

7. Atalja (hebr. Ataljaho) (drottning) – 6 år (2 Kung 11:1-20)

8. Joash (börjar god, men avfaller) – 40 år (2 Kung 11:1-12:21)

9. Amasja (god) – 29 år (2 Kung 14:1-20)

10. Ussia/Asarja (god) – 52 år (2 Kung 15:1-7)

11. Jotam (god) – 16 år (2 Kung 15:32-38)

12. Achaz – 16 år (2 Kung 16:1-20)

13. Hiskia (hebr. Chizqijah) (god) – 29 år (2 Kung 18:1-20:21)

14. Manasse (hebr. Menasheh) – 55 år (2 Kung 21:1-18)

15. Amon – 2 år (2 Kung 21:19-26)

16. Josia (hebr. Joshijaho) (god) – 31 år (2 Kung 22:1-23:30)

17. Jehoachaz – 3 månader (2 Kung 23:31-33)

18. Jojakim (hebr. Jehojaqim) – 11 år (2 Kung 23:34-24:5)

19. Jojakin (hebr. Jehojachin) – 3 månader (2 Kung 24:6-16)

20. Sidkia (hebr. Tsidqijaho) / Mattanja – 11 år (2 Kung 24:17-25:30)

Vid en första anblick kan det ibland se ut som om Bibelns angivelser är motsägelsefulla. Vid flera tillfällen har den grekiska översättningen Septuaginta ”rättat” den hebreiska texten. Tar man dock hänsyn till hur år räknas, tillträdesår och samregentskap, faller allt på plats.

1. Nyår – höst eller vår. I den gregorianska kalendern som vi använder är nyåret i januari. I Nordriket räknade man från nisan till nisan (mars/april till mars/april). I Sydriket däremot räknades året från tishri till tishri (sep/okt till sept/okt). När nu en kungs regeringstid i Israel jämförs med regeringstiden för kungen i Juda, kommer ett av hans regeringsår att delvis sammanfalla med två av Juda kungs regeringsår och vice versa.

2. Tillträdesåret räknades oftast med i Sydriket, medan tillträdesåret inte räknades i Nordriket.

3. Samregentskap – ibland var makten delad över olika områden i riket och ibland blev sonen medregent med sin far under dennes sista tid.

Kärnbibeln baserar ofta årtal på Edwin R. Thieles sammanställning, men i vissa fall har de uppdaterats utifrån den senaste forskningen och nya arkeologiska fynd.

Skrivet: ca 561-539 f.Kr.

Berör tidsperioden: ca 970-560 f.Kr.

Författare: Enligt judisk tradition Jeremia eller hans sekreterare Baroch (Jer 36:4).

1

Salomos väg till makten

Davids försämrade hälsa

1 Kung David var nu gammal, och i hög ålder (kommen till dagar) och de täckte honom med filtar men han kunde inte bli varm. [David var i 70-årsåldern, se 2 Sam 5:4-5] 2 Därför sa hans tjänare till honom. ”Låt det sökas upp en ung jungfru åt min herre kungen, och låt henne vara inför kungen och vara en uppasserska åt honom, och låt henne ligga i din famn så att min herre kungen kan bli varm.”

3 Så de sökte efter en ung kvinna (hebr. naarah) genom hela Israel och fann Avishag, shunnamitiskan, och förde henne till kungen. [Avishag var från staden Shunem i Jezereldalen nära berget Gilboa, kvinnan i Höga Visan är också från Shunem, se Höga V 6:13.] 4 Och den unga kvinnan var mycket vacker, och hon blev uppasserska åt kungen och betjänade honom, men kungen hade ingen intim relation med henne.

Adonijas försök att bli kung

5 Och Adonija (hebr. Adonijaho), Chaggits son, upphöjde sig själv och sa: ”Jag ska bli kung”. Och han gjorde i ordning vagnar (flera hästekipage – hebr. rechev) och ryttare och 50 män till att springa [som livvakter/soldater] framför honom.

[Han förberedde en kunglig procession genom staden för sin kröning som kung. Hans äldre bror Avshalom hade gjort på liknande sätt när han tog över makten, se 2 Sam 15:1. Då var det en vagn, Adonija har flera hästekipage. Adonija bryter mot traditionen att låta Gud få välja Israels kung, och sedan bekräfta detta val genom den profetiska tjänsten. Varken Saul eller David hade själva sökt tronen, se 1 Sam 10:9-27; 16:1-13. Nu följer tre anledningar till hans arrogans:]

6 Hans far [David] hade aldrig sårat honom [genom att tillrättavisa honom] under alla hans dagar och frågat: ”Varför gör du så här?”

Han hade även ett gott utseende

och han var född efter Avshalom [2 Sam 3:3, 13-18].

[David hade varit en frånvarande far, se Ords 3:11-12; 22:6; Heb 12:6-7. Adonija var mer fokuserad på det yttre, än på karaktär, se 1 Sam 16:7. Adonija var den äldste sonen vid liv, så han förutsatte att han skulle ha rätt till tronen.]

7 Så han överlade med [Davids general för armén] Joav, Tserojahs son, och med prästen Evjatar, och de ställde sig bakom Adonija [tog hans parti]. 8 Men prästen Tsadoq [Davids andra överstepräst, se 2 Sam 8:17; 20:25] och [chefen för Davids livvakter] Benajaho, Jehojadas son, och profeten Natan och Shimi och Rei och de mäktiga stridsmännen (hebr. gever) som hörde till David var inte med Adonija.

9 Och Adonija slaktade får och oxar och göddjur vid Zochelets sten, som ligger bredvid Ein-Rogel [en källa strax söder om Gichonkällan i Kidrondalen, vid gränsen mellan Benjamin och Juda], och han kallade på alla sina bröder, kungens söner, och alla Juda män, kungens tjänare. [Adonija följer samma mönster som hans bror Avshalom följt vid sin statskupp, se 2 Sam 15:2.] 10 Men profeten Natan och Benajaho och de mäktiga stridsmännen [”Davids veteraner” som stöttat honom före hans tid som kung] och sin [yngre] bror Salomo, kallade han inte på.

Salomo blir kung

11 Då talade [profeten] Natan till [Davids hustru] Batsheva (Batseba), Salomos mor, och sa: ”Har du inte hört att Adonija, Chaggits son, regerar (har gjort sig till kung), och David, vår herre (hebr. adón), vet det inte? 12 Och nu låt mig ge dig råd, jag ber dig (vädjar), så att du kan rädda ditt eget liv och din son Salomos liv. 13 Gå in till kung David och säg till honom: Har inte du, min herre kung, svurit (avlagt ed) till din tjänstekvinna och sagt: Med säkerhet ska din son Salomo regera efter mig och han ska sitta på min tron? Varför regerar Adonija nu? 14 Se, medan du fortfarande talar där med kungen ska även jag komma in efter dig och bekräfta dina ord.”

15 Så Batsheva gick in till kungen, in i kammaren [där David var sängliggande]. Nu var kungen mycket gammal och Avishag, shunnamitiskan, betjänade kungen. 16 Batsheva böjde sig själv inför kungen.

Kungen [David] frågade: ”Vad vill du?”

17 Hon sa till honom: ”Min herre, du svor (gav din ed) vid Herren din Gud (Jahveh Elohim) till din tjänstekvinna: ’Med säkerhet ska din son Salomo regera efter mig och han ska sitta på min tron.’ 18 Och nu, se Adonija regerar, och du, min herre kungen, vet det inte. 19 Och han har slaktat oxar och göddjur och får i mängd, och har kallat på alla kungens söner och prästen Evjatar och Joav, arméns general, men Salomo, din tjänare, har han inte kallat.

20 Och du, min herre kung, hela Israel har sina ögon på dig, att du ska berätta för dem vem som ska sitta på min herres tron, kungen efter honom. 21 Annars kommer det att ske när min herre sover med sina fäder att jag och min son kommer att räknas som lagöverträdare.”

22 Och se, medan hon ännu talade med kungen kom profeten Natan. 23 Och de berättade för kungen och sa: ”Se, Natan, profeten.” Och när han kom framför kungen böjde han sig ner inför kungen med ansiktet mot marken.

24 Och Natan sa: ”Min herre kungen, har du sagt: Adonija ska regera efter mig och han ska sitta på min tron? 25 För han har gått ner idag och har slaktat oxar och göddjur och får i mängd, och har kallat på alla kungens söner och arméns härförare och Evjatar, prästen, och se, de äter och dricker inför honom och säger: Länge leve kung Adonija. 26 Men till mig, jag din tjänare och till Tsadoq, prästen, och till Benajaho, Jehojadas son, och din tjänare Salomo har han inte kallat. 27 Har verkligen min herre kungen gjort denna sak utan att låta din tjänare veta vem som ska sitta på min herres tron, kungen efter dig?”

28 Och kung David svarade och sa: ”Kalla Batsheva till mig.” Och hon kom inför kungens ansikte och stod framför kungen.

29 Och kungen gav sin ed och sa: ”Så sant Herren (Jahveh) lever, som har räddat min själ ur alla trångmål, 30 jag har verkligen (sannerligen) gett dig min ed i Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), och sagt: Med säkerhet ska din son Salomo regera efter mig och han ska sitta på min tron i mitt ställe, jag ska verkställa (göra) detta redan idag.”

31 Och Batsheva böjde sig ner med ansiktet mot marken och ödmjukade sig för kungen och sa: ”Må min herre kung David leva för evigt.”

32 Och kung David sa [i en rad tydliga anvisningar får den gamle David tillbaka energin för att göra de nödvändiga förberedelserna så Salomo kan smörjas till kung]: ”Kalla till mig Tsadoq, prästen [som kan smörja en ny kung], och Natan, profeten, och Benajaho, Jehojadas son.” Och de kom inför kungens ansikte. 33 Och kungen sa till dem: ”Ta med er herres tjänare och låt min son Salomo rida på min egen mula och för honom ner till Gichon [källan på östra sidan av Jerusalem]. 34 Och låt Tsadoq, prästen, och Natan, profeten, smörja honom där till kung över Israel och blås i shofaren och säg: ’Länge leve kung Salomo.’ 35 Sedan ska ni komma upp efter honom och han ska komma och sitta på min tron, för han ska vara kung i mitt ställe och jag har utsett honom till att vara furste över Israel och över Juda.”

36 Och Benajaho, Jehojadas son, svarade kungen och sa: ”Amen, så säger Herren (Jahveh) Gud (Elohim), min konungs Herre (Adonai). 37 Som Herren (Jahveh) har varit med min herre kungen, så ska han vara med Salomo och göra hans tron större än min herre kung Davids tron.”

38 Och Tsadoq, prästen, och Natan, profeten, och Benajaho, Jehojadas son, och keretiterna och peletiterna gick ner och lät Salomo rida på kung Davids mula och förde honom till Gichon [källan på östra sidan av Jerusalem]. 39 Och Tsadoq, prästen, tog hornet med olja från tältet och smorde Salomo. Och de blåste i shofaren och hela folket sa: ”Länge leve kung Salomo.” 40 Och hela folket kom upp efter honom och folket blåste i flöjter och gladde sig storligen så att marken sprack (rämnade, gick sönder) av ljudet från dem.

41 Och Adonija och alla hans gäster som var med honom hörde det när de hade slutat att äta. Och när Joav hörde ljudet av shofaren sa han: ”Varför hörs det som att staden är i uppror?”

42 Medan han fortfarande talade, se, då kom Jonatan, prästen Evjatars son, och Adonija sa: ”Kom, för du är en ärlig man, och ge oss glada nyheter.”

43 Och Jonatan svarade och sa: ”Sannerligen, vår herre kung David har gjort Salomo till kung. 44 Och kungen har sänt med honom Tsadoq, prästen, och Natan, profeten, och Benajaho, Jehojadas son, och keretiterna och peletiterna och de har låtit honom rida på kungens mula. 45 Och Tsadoq, prästen, och Natan, profeten, har smort honom till kung i Gichon [källan på östra sidan av Jerusalem], och de kommer upp därifrån med så stor glädje att staden är i uppror. Detta är ljudet som ni hör. 46 Och Salomo sitter även på kungarikets tron. 47 Och dessutom kom kungens tjänare och välsignade vår herre kung David och sa: ’Gud (Elohim) ska göra Salomos namn ännu större (bättre) än ditt namn och göra hans tron mäktigare än din tron,’ och kungen böjde sig ner på sängen. 48 Och kungen [David] sa även: ’Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), som har gett en att sitta på min tron idag och mina ögon får se det.’ ” [Jonatans rapport här i vers 43-48 är skriven utifrån någon som var med och såg och hörde vad som hände.]

49 Och alla Adonijas gäster blev rädda (blev panikslagna) och steg upp och gick var och en sin väg. 50 Och Adonija fruktade för Salomo och steg upp och gick och tog ett stadigt (fast, säkert) grepp i altarets horn. 51 Och det berättades för Salomo och man sa: ”Se, Adonija fruktar kung Salomo för han har greppat altarets horn och säger: ’Låt kung Salomo ge mig sin ed att han inte ska slakta sin tjänare med svärdet.’ ”

52 Och Salomo sa: ”Om han visar sig vara en ärbar (rättskaffens, ärlig) man ska inte ett hårstrå falla från honom till marken, men om ondska blir funnen hos honom ska han dö.” 53 Och kung Salomo sände [soldater] och de tog ner honom [Adonija] från altaret och han kom och ödmjukade sig inför kung Salomo. Och Salomo sa till honom: ”Gå till ditt hus.”

2

Davids råd till Salomo

1 När dagarna närmade sig för Davids död, gav han Salomo följande instruktioner och sa:

2 ”Jag vandrar (tar nu nästa steg) på den väg allt [vi alla här] i världen måste gå. [Poetiskt uttryck för att beskriva hur allt här på jorden dör, se även Jos 23:14.] Var därför stark (fast, säker, tapper) och visa dig som en man, 3 och var noga med att hålla (vakta, skydda, bevara) Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) vägar så att du vandrar på dem till att hålla (vakta, skydda, bevara) hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”), hans budord (tydliga befallningar) och hans påbud (bindande juridiska beslut) och hans stadgar (vittnesbörd, Guds grundläggande regler) i enlighet med allt som är skrivet i Moses undervisning, för att du ska ha framgång i allt som du företar dig och vart du än vänder dig, 4 så att Herren (Jahveh) kan bekräfta (stadfästa) sitt ord som han talat om mig och sagt: Om dina söner vakar över sina vägar [lever som jag lär dem] och vandrar inför mitt ansikte i sanning med hela sitt hjärta och med hela sin själ, lovar han att det inte ska saknas någon efterträdare [från ditt släktled] på Israels tron. [2 Sam 7:13, 25]

5 Och även du vet vad Joav, Tserojahs son, gjorde mot mig och vad han gjorde mot två av Israels härhövitsmän, mot Avner, Ners son [2 Sam 3:22-39], och mot Amasha, Jeters son [2 Sam 20:8-10], som han slog och hällde ut stridsblod i fred och satte stridsblod på sin gördel som han har runt sina höfter och på sina skor som han har på sina fötter. 6 Handla därför i enlighet med din vishet och låt inte hans grå hår gå ner i Sheol (graven, underjorden, de dödas plats) i frid (shalom).

7 Men visa nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) mot Barzilajs söner, gileaditen, och låt dem vara bland dem som äter vid ditt bord, för de kom nära mig när jag flydde från Avshalom din bror.

8 Och se, där är hos dig Shimi, Geras son, benjaminiten från Bachurim, som förbannade mig med en svår förbannelse den dagen då jag gick till Machanajim [2 Sam 16:5-19], men han kom ner och mötte mig vid Jordan och jag gav en ed till honom i Herren (Jahveh) och sa: ’Jag ska döda dig med svärdet.’ [2 Sam 19:16-23] 9 Och nu, låt honom inte vara skuldfri, för du är en vis man och du vet vad du ska göra mot honom, och du ska föra ner hans gråa hår i Sheol (graven, underjorden, de dödas plats) med blod.”

Davids död

10 Så gick David till vila hos sina fäder och blev begravd i Davids stad. [Där hans grav fanns kvar även på Jesu tid, se Apg 2:29.] 11 Och dagarna som David regerade över Israel var 40 år:

7 år regerade han i Hebron (hebr. Chevron) [när han regerade över Juda]

och 33 år regerade han i Jerusalem.

12 Och Salomo satt på sin far Davids tron och hans kungarike blev mycket stabilt (fullt ut stadfäst). [Ordagrant: ”stadig hans rike mycket”, det var inga inre eller yttre stridigheter så riket kunde få sin form och etableras. Samma fras utan ordet ”mycket” återkommer vers 46.]

Salomos tidiga regeringsår

13 Och Adonija, Chagits son, kom till Batsheva, Salomos mor, och hon sa: ”Kommer du fredligt?”

Och han sa: ”Fred.” [Här använder Batsheva ordet shalom i bestämd form och Adonija svarar med shalom i obestämd form.]

14 Han sa: ”Jag har något att säga dig.”

Och hon sa: ”Tala.”

15 Och han sa: ”Du vet att kungariket var mitt och att hela Israel lyfte sina ansikten mot mig för att jag skulle regera. Men kungariket är omändrat och har blivit min brors, för från Herren (Jahveh) är det hans. [2 Sam 12:25] 16 Och nu har jag en förfrågan till dig – vänd inte bort mitt ansikte.”

Hon svarade honom: ”Tala.”

17 Och han sa: ”Tala, jag ber dig, till Salomo, kungen – för han ska inte vända ansiktet från dig – att han ger mig Avishag, shunnamitiskan, till hustru.” [1 Kung 1:3-4]

18 Och Batsheva sa: ”Gott, jag ska tala för din räkning med kungen.”

19 Och Batsheva kom inför kung Salomo till att tala med honom för Adonija. Och kungen reste sig och böjde sig inför henne och satt ner på sin tron och såg till att en tron ställdes fram till kungens mor och hon satt på hans högra.

20 Sedan sa hon: ”Jag vill be dig om en liten sak, vänd inte bort ditt ansikte (neka mig inte).” Kungen svarade henne: ”Be mig, jag ska inte vända bort mitt ansikte.”

21 Och hon sa: ”Låt Avishag, shunnamitiskan, ges till Adonija, din bror, som hustru.”

22 Och kung Salomo svarade sin mor och sa: ”Varför ber du om Avishag, shunnamitiskan, till Adonija? Be om kungariket till honom också, för han är min äldre bror, och till honom och till Evjatar, prästen, och till Joav, Tserojahs son.”

23 Och kung Salomo svor en ed i Herren (Jahveh) och sa: ”Må Gud (Elohim) göra så mot mig och mer, om Adonija inte har talat dessa ord mot sin egen själ. 24 Och nu, Herren (Jahveh) lever, som har stadfäst (etablerat) mig och satt mig på min far Davids tron, och som har gjort mig ett hus som han talat (lovat), idag ska Adonija dödas.” [2 Sam 7] 25 Och kung Salomo sände genom Benajahos hand, Jehojadas son, och han kom över honom så att han dog.

26 Och till Evjatar, prästen, sa kungen: ”Gå du till Anatot, till dina egna fält, för du förtjänar att dö, men jag ska inte döda dig denna gång, eftersom du bar Herren (Jahveh) Guds (Elohims) ark framför min far David och eftersom du var plågad med allt som min far David var plågad av.” 27 Och Salomo avskedade (drev ut) Evjatar från att vara Herrens (Jahvehs) präst, så att Herrens (Jahvehs) ord skulle fullbordas som han talat angående Elis hus i Shilo. [1 Sam 2:34-36]

28 Och ryktet nådde Joav, för Joav hade följt efter Adonija, men inte följt efter Avshalom. Och Joav flydde till Herrens (Jahvehs) tält och tog ett stadigt (fast, säkert) tag om altarets horn. 29 Och det berättades för Salomo: ”Joav har flytt till Herrens (Jahvehs) tält och se, han är vid altaret.” Och Salomo sände Benajaho, Jehojadas son, och sa: ”Fall över (döda) honom.”

30 Och Benajaho kom till Herrens (Jahvehs) tält och sa till honom: ”Så säger kungen: Kom ut.”

Men han svarade: ”Nej, jag vill dö här.”

Och Benajaho framförde detta till kungen och sa: ”Så talade Joav och så svarade han mig.”

31 Och kungen sa till honom: ”Gör som han har talat och fall över (döda) honom och begrav honom, så att du tar bort blodet, som Joav har spillt utan anledning, från mig och min fars hus. 32 Och Herren (Jahveh) ska vända tillbaka hans blod över hans eget huvud, eftersom han har slagit två män som var mer rättfärdiga och bättre än han, och han dödade dem med svärd och min far David visste det inte. Avner, Ners son, Israels härförare [2 Sam 3:22-39], och Amasa, Jeters son, Juda härförare [2 Sam 20:8-10]. 33 Så ska deras blod återvända över Joavs huvud och över hans säds huvud för alltid. Men till David och till hans säd och till hans hus och till hans tron, ska det vara frid (shalom) för evigt från Herren (Jahveh).”

34 Och Benajaho, Jehojadas son, gick upp och kom över honom (mötte honom, för att döda – hebr. parag) och slog honom, och han blev begraven i sitt eget hus i öknen. 35 Och kungen satte Benajaho, Jehojadas son, i hans ställe över hären och Tsadoq, prästen, satte kungen i Evjatars ställe.

36 Och kungen sände och kallade på Shimi och sa till honom: ”Bygg dig ett hus i Jerusalem och bo där och gå inte vidare någon annanstans. 37 För när (den dagen) du går ut och passerar över bäcken Kidron, ska du med säkerhet veta att du ska döden dö, ditt blod ska komma över ditt eget huvud.”

38 Och Shimi sa till kungen: ”Ditt ord (tal) är gott, som min herre kungen har talat, så ska din tjänare göra.” Och Shimi bodde i Jerusalem många dagar.

39 Och det skedde när tre år hade gått att två av Shimis tjänare sprang iväg till Achish, Maachas son, Gats kung. Och man berättade för Shimi och sa: ”Se, dina tjänare är i Gat.” 40 Och Shimi steg upp och sadlade sin åsna och gick till Gat, till Achish för att leta efter sina tjänare, och Shimi gick och förde tillbaka sina tjänare från Gat.

41 Och det berättades för Salomo att Shimi hade gått från Jerusalem till Gat och kommit tillbaka. 42 Och kungen sände och kallade på Shimi och sa till honom: ”Lät inte jag dig svära (avlägga en ed) vid Herren (Jahveh) och varnade dig och sa: Vet med säkerhet att den dag du går ut och vandrar iväg ska du döden dö? Och du sa till mig: Ditt tal är gott, jag har hört det. 43 Varför har du inte hållit Herrens (Jahvehs) ed och befallningen (hebr. mitzvot) som jag har befallt (hebr. tsavah) över dig?”

44 Och kungen sa till Shimi: ”Du känner väl till all ondska som ditt hjärta har erkänt, som du har gjort mot min far David, därför ska Herren (Jahveh) låta ondskan komma tillbaka över ditt eget huvud. 45 Men kung Salomo ska vara välsignad, och Davids tron vara befäst inför Herrens (Jahvehs) ansikte för evigt.”

46 Och kungen befallde Benajaho, Jehojadas son, och han gick ut och föll över (dödade) honom så att han dog. Och kungariket blev stadfäst (formades) i Salomos hand.

3

Salomos styre

Giftermål med en egyptisk prinsessa

1 Och Salomo gick i allians med farao, Egyptens kung, genom äktenskap och tog faraos dotter och förde henne till Davids stad, till dess han avslutat byggandet av sitt hus och Herrens (Jahvehs) hus och Jerusalems mur runtomkring. 2 Men folket offrade [till Gud] på de höga platserna, eftersom det inte hade byggts något hus åt Herrens (Jahvehs) namn fram till dessa dagar. 3 Och Salomo älskade Herren (Jahveh) och vandrade efter sin far Davids förordningar (ordagrant ”saker inristat”) förutom att han offrade på de höga platserna.

Salomo ber om vishet – får välstånd och vishet

4 Och kungen gick till Givon och offrade där, för det var den stora höga platsen. 1 000 brännoffer offrade Salomo på altaret. 5 I Givon [en mil nordväst om Jerusalem där den största offerhöjden i landet fanns innan templet blev klart] uppenbarade sig Herren för Salomo i en dröm om natten [samma dag som han offrat där, se 2 Krön 1:7].

Gud sa: ”Be om vad du vill och jag ska ge dig det.”

6 Salomo svarade: ”Du har redan visat stor nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed) mot din tjänare, min far David, därför att han vandrade inför dig i sanning, i rättfärdighet och med ett ärligt hjärta [under alla sina levnadsdagar]. Du har fortsatt att visa honom denna stora nåd (omsorgsfulla kärlek, trofasthet) genom att ge honom en son som nu regerar på hans tron. 7 Herre (Jahveh) min Gud (Elohim), du har nu gjort din tjänare till kung efter min far David. Jag är bara ett barn [Salomo är omkring 20 år, men uttrycket syftar på att vara oerfaren och under upplärning], jag vet inte hur jag ska gå ut (börja) eller komma in (avsluta) [leda som kung]. 8 Din tjänare är här mitt bland ditt folk som du har utvalt, ett stort folk, så många och otaliga att de inte går att räkna.

9 Så ge din tjänare ett hjärta som hör (förstår, hörsammar) [ett lyhört sinne], för att döma ditt folk, så att jag kan skilja mellan gott och ont. För vem skulle annars kunna döma [vara domare och regera över] detta ditt stora folk?”

10 Att Salomo bad om detta (hade frågat om denna sak) var välbehagligt inför Herren (var gott i Adonais ögon), 11 och Gud (Elohim) sa till honom: ”Eftersom du har bett om detta och inte om ett långt liv eller om rikedom eller om dina fienders liv, utan om att kunna förstå vad som är rätt, 12 ska jag göra som du vill. Jag ska ge dig ett vist och förståndigt hjärta så att det aldrig har funnits och aldrig kommer att finnas någon som är lik dig. 13 Jag ska också ge dig det du inte bett om – rikedom och ära (gott anseende). Det kommer inte att finnas någon annan kung lik dig under din livstid. 14 Om du vandrar på mina vägar och håller fast vid mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och budord (tydliga befallningar), så som din fader David gjorde, då ska jag också lägga till dagar till ditt liv.”

15 Och Salomo vaknade, och se, det var en dröm, och han kom till Jerusalem och stod framför Herrens (Jahvehs) förbundsark och offrade brännoffer och offrade shalomoffer och gjorde en fest för alla sina tjänare.

Två kvinnor – Salomos vishet att döma

16 Vid den tiden kom två prostituerade till kungen och trädde fram inför honom. 17 Den första kvinnan sa: ”Hör på mig, herre. Jag och den här kvinnan bor i samma hus och jag födde barn där i huset hos henne. 18 Tre dagar efter att jag hade fött mitt barn, födde den här kvinnan också ett barn. Vi var ensamma, ingen annan var hos oss i huset, det var bara vi två. [Det finns alltså inga vittnen.] 19 En natt dog den här kvinnans son, för hon låg på (rullade över) honom. 20 Då gick hon upp mitt i natten och tog min son från min sida, medan din tjänarinna sov, och lade honom i sin famn. Men sin döde son lade hon i min famn. 21 Jag steg upp på morgonen för att amma min son – då var han död! När jag [senare] på morgonen [när det blivit ljusare] tittade närmare upptäckte jag att det inte var min son, den som jag hade fött.”

22 Då sa den andra kvinnan: ”Nej! Min son lever och din son är död.” Men den första kvinnan svarade: ”Nej, din son är död medan min son lever.” Så grälade de inför (ordagrant: talade i ansiktet till) kungen.

23 Kungen sa: ”Den ena säger: ’Det här är min son som lever, och din son är död.’ Den andra säger: ’Nej, din son är död och min son lever.’ ” 24 Då sa kungen: ”Ge mig ett svärd.” Man kom med svärdet till kungen 25 och han sa: ”Hugg itu det levande barnet och ge den ena hälften åt den ena kvinnan och den andra hälften åt den andra!”

26 Den kvinna som var mor till barnet som levde sa då till kungen, för hennes hjärta brann av kärlek till sonen: ”Min herre, ge henne barnet som lever, döda det inte!”

Men den andra sa: ”Det ska varken vara mitt eller ditt. Hugg ni!”

27 Då tog kungen till orda och sa: ”Ge henne [kvinnan som inte vill att barnet dödas] det levande barnet. Döda det inte. Hon är barnets mor.” 28 När hela Israel fick höra talas om domen som kungen hade fällt, häpnade de över kungen, för de såg att Guds (Elohims) vishet fanns i honom så att han kunde skipa rätt.

4

Organisation

1 Och kung Salomo var kung över hela Israel. [Alla senare kungar regerade bara i delar av landet.] 2 Dessa var hans furstar (högt uppsatta män):

Asarja (hebr. Azarijaho) – son till prästen Tsadoq,

3 Elichoref och Achija, Shishas söner – skrivare (sekreterare),

Jehoshafat, Achilods son – bokförare,

4 och Benajaho, Jehojadas son – överbefälhavare (han var över hären) [1 Kung 2:35],

och Tsadoq och Evjatar – präster,

5 och Asarja, Natans son, var över hövitsmännen (ledare för guvernörerna för de olika distrikten)

och Zavod, Natans son – präst och kungens vän,

6 och Achishar – över hushållet

och Adoniram, Avdas son – över uppbördsmännen. [Troligtvis samma person som Adoram, se 2 Sam 20:24.]

7 Och Salomo hade 12 överhuvuden över hela Israel som försåg kungens hushåll med livsmedel, varje man skulle förse för en månad varje år. 8 Och dessa är deras namn:

Hurs son – i Efraims bergsbygd;

9 Dekers son – i Makats och i Shalavim, och Beit-Shemesh och Elon-Beit-Chanan;

10 Cheseds son – i Arubot, till honom hörde Socho och hela Chefers land;

11 Avinadavs son – hela Dors område, han hade Salomos dotter Tafat som hustru;

12 Baana, Achilods son – i Taanach och Megiddo och hela Beit-Shean som ligger bredvid Tsaretan, mellan Jizreel från Beit-Shean till Avel-Mechola så långt som bortom Jokmeam;

13 Gevers son – i Ramot-Gilead, som hade Jairs, Manasses sons, byar i Gilead; han hade även Argovs område i Bashan, 60 stora städer med murar och bommar av brons;

14 Achinadav, Iddos son – i Machanajim;

15 Achimats – i Naftali, han tog Salomos dotter Basmat till hustru;

16 Baana, Choshajs son – i Asher och Bealot;

17 Jehoshafat, Paroachs son – i Isashchar;

18 Shimi, Elas son – i Benjamin;

19 Gever, Oris son – i Gileads land, landet som tillhört Sichon, amoréernas kung, och Og, Bashans kung, och en ledare i landet (betyder förmodligen att han var chef över de övriga ledarna i samma område).

Dagligt underhåll

20 Juda och Israel var lika omöjliga att räkna som sanden vid havet [1 Mos 22:17; 32:12], de åt och drack och var glada.

[Här i vers 21 börjar kapitel 5 i den hebreiska texten:]

21 Och Salomo regerade över hela kungariket från floden till filistéernas land och till gränsen mot Egypten, de bar fram gåvor och tjänade Salomo alla hans livsdagar.

22 Och Salomos underhåll [för att livnära alla tusentals personer som var i hans tjänst] för en dag var

30 kor-mått [30 tunnor; motsvarar 12 kubikmeter (10 ton)] fint mjöl

och 60 kor-mått [60 tunnor; motsvarar 24 kubikmeter (20 ton)] grovt mjöl,

23 10 feta (gödda) oxar [från stallet]

och 20 oxar från fälten [som gått på bete]

och 100 får, förutom hjortar och gaseller och rådjur och gödda fåglar.

[Antalet människor som tjänade administrativt som fick sitt underhåll av Salomo beräknas vara mellan 14 000 – 32 000 människor.]

24 Eftersom han rådde över hela området på denna [västra] sida floden [Eufrates] från Tifsach [stad längs med Eufrates (Asadsjön i Syrien) som markerade den nordöstra gränsen av Salomos rike] ända till Gaza [i sydväst], över alla kungar på denna [västra] sida floden, och han hade fred (shalom) på alla sidor runtomkring. 25 Och Juda och Israel bodde i trygghet, varje man under sin vinstock och under sitt fikonträd, från Dan till Beer-Sheva, alla Salomos dagar.

26 Och Salomo hade 40 000 häststall för sina vagnar och 12 000 ryttare.

27 Och dessa ledare [för de tolv regionerna] försåg kung Salomo och alla som kom till kungens bord med proviant, varje man sin månad, de lät ingenting saknas. [Över tid blir bördan för stor och folket ber Salomos efterträdare att lätta på skattebördan, se 1 Kung 12:1-4. Orden från Mose 5 Mos 17:14-20 finns som en varning.] 28 Korn och halm till hästarna och snabba hästar till de platser där de ska vara, varje man enligt hans uppdrag.

Salomos vishet

29 Och Gud (Elohim) gav Salomo vishet och mycket stor kunskap och ett stort (ordagrant expanderat, utvidgat) hjärta, som sanden på havets strand. 30 Och Salomos vishet överträffade visheten av alla österns söner och all Egyptens vishet, 31 för han var visare än alla människor, än esraiten Ejtan [Ps 89:1] och Heman [Ps 88:1] och Kalkol och Darda, Machols söner, och hans berömmelse var i alla länder runtomkring. 32 Och han talade 3 000 ordspråk, och hans sånger var 1 005. [Ordet tala – hebr. davar, betyder både att tala och skapa, vilket här gör att han både formulerar/uppfinner och uttalar 3 000 ordspråk förutom sångerna.] 33 Och han talade om träd, från cedern som finns i Libanon liksom om isopen som växer på muren, han talade även om djur och fåglar och om krypande varelser och om fiskar. 34 Och alla slags människor kom för att höra Salomos vishet, från alla jordens kungar som hade hört om hans vishet.

5

Chiram från Tyros

1 Och Chiram, Tyros kung, sände sin tjänare till Salomo, för han hörde att de smort honom till kung efter hans far David, för han hade älskat David alla sina dagar. 2 Och Salomo sände bud till Chiram och sa [skrev följande text i ett brev]:

3 ”Du vet hur David, min far, inte kunde bygga ett hus till Herrens (Jahvehs), sin Guds (Jahveh Elohims) namn [för att ära Herren], på grund av krigen [han var tvungen att föra] på alla sidor kring honom, till dess Herren (Jahveh) lade dem under hans fotsulor. 4 Men nu har Herren min Gud (Jahveh Elohim) gett mig ro (tystnad) på alla sidor, ingen Satan (åklagare) och ingen förekomst av ondska. 5 Och se, jag har för avsikt att bygga ett hus till Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohims), namn, så som Herren (Jahveh) min Gud (Eloha) talade till min far David och sa: ’Din son, som jag ska sätta på din tron i ditt ställe, han ska bygga huset till mitt namn.’

6 Befall därför nu att de hugger cederträ åt mig från Libanon, och mina tjänare ska vara tillsammans med dina tjänare, och jag ska betala dig för dina tjänare efter allt som du säger, för du vet att det finns ingen bland oss som har samma skicklighet att hugga timmer som sidonierna.”

7 Och det skedde när Chiram hörde Salomos ord att han gladde sig storligen och sa: ”Välsignad är Herren (Jahveh) idag, som har gett till David en vis son över detta stora folk.” 8 Och Chiram sände [bud] till Salomo och sa:

”Jag har hört det som du har sänt till mig. Jag ska göra (uppfylla) alla dina önskningar angående timmer av ceder och timmer av cypress. 9 Mina tjänare ska föra ner det från Libanon till havet och jag ska låta dem göra (binda ihop) det till flottar för att transporteras på havet till den plats som du ska utse åt mig, och jag ska se till att det blir uppburet där och du ska ta emot det, och du ska uppfylla mina önskningar med att ge bröd (mat) till mitt hus.”

10 Och Chiram gav Salomo timmer av ceder och timmer av cypress enligt alla hans önskningar. 11 Och Salomo gav Chiram 20 000 kor-mått [tunnor] vete som mat till hans hus, och 20 kor-mått [tunnor] av slagen (pressad) olivolja, detta gav Salomo till Chiram år för år. 12 Och Herren (Jahveh) gav Salomo vishet som han talat (lovat), och det var fred (shalom) mellan Chiram och Salomo och de skar ett förbund tillsammans.

13 Och kung Salomo tog ut en plikttjänstgöring från hela Israel, och de utskrivna var 30 000 män. 14 Och han sände dem till Libanon, 10 000 en månad i grupper, en månad var de i Libanon och två månader var de hemma, och Adoniram var ledare över de tjänstepliktiga. 15 Och Salomo hade 70 000 som bar bördor och 80 000 som var stenhuggare i bergen, 16 vid sidan av Salomos uppsyningsmän över arbetet, 3 300, som styrde (samordnade) över folket som deltog i arbetet. 17 Och kungen befallde och de bröt stora stenar, dyrbara stenar, till att lägga husets grund med huggna stenar. 18 Och Salomos byggare och Chirams byggare och gevaliterna formade dem och gjorde i ordning timret och stenarna till husbygget.

6

Templet byggs

(2 Krön 3)

1 Och det skedde i det 480:e året efter att Israels söner kommit ut från Egyptens land, i det fjärde året som Salomo regerade över Israel, i månaden ziv [motsvarar april/maj], som är den 2:a månaden att han började bygga Herrens (Jahvehs) hus.

[Denna vers tillsammans med de 300 åren i Dom 11:26 pekar på att uttåget skedde på 1400-talet f.Kr. Vanligt är att datera invigningen av templet till 966 f.Kr., vilket då ger året för uttåget till 1446 f.Kr. De som hävdar ett senare datum för uttåget (ca 1260 f.Kr.) ser talet 480 symboliskt för 12 generationer av de tolv domarna (40 x 12 = 480). Den grekiska översättningen Septuaginta skriver numret 440.

Här och i vers 37 används det ovanliga namnet Ziv för den andra månaden. Ordet kommer från ordet för ljus (hebr. ohr) och anspelar på att det blir vår och ljusare. Uttrycket ”andra månaden” är det som annars används, se 1 Mos 7:11; 2 Mos 16:1; 4 Mos 9:10-11; 1 Krön 27:4. I den moderna judiska kalendern används namnet Iiar.]

Exteriör

2 Huset som Salomo byggde till Herren (Jahveh) var

60 alnar [27 meter] långt

20 alnar [9 meter] brett och

30 alnar [13,5 meter] högt.

[Måtten är enligt den kungliga alnen som är 54 cm lång, se 2 Krön 3:3]

3 Och förhallen framför tempelhuset, 20 alnar [9 meter] var dess längd som bredden på huset och 10 alnar [4,5 meter] dess bredd framför huset. 4 Och huset gjorde han med fönster som var vida inåt men smala utåt. [Denna fönsterkonstruktion håller en stor del av solvärmen borta samtidigt som den tillåter att en stor mängd solljus tillvaratas.]

5 Och mot husets mur byggde han små kammare runtomkring, mot husets mur runtom, både templet och det allra heligaste, och han gjorde sidokamrarna runtom. 6 Den nedersta våningen av kamrarna var 5 alnar [2,3 meter] bred och den mellersta 6 alnar [2,7 meter] bred och den tredje 7 alnar [3,2 meter] bred, för på utsidan gjorde han en avsats i husets mur runtom, så att bjälkarna inte skulle sitta fast i husets mur.

7 Och huset när det byggdes, var byggt av stenar som gjorts färdiga i stenbrottet, och varken hammare eller yxa eller något annat verktyg av järn hördes i huset när det byggdes. 8 Dörren till den nedersta raden av kammare var på den högra sidan av huset och de gick upp genom spiraltrappor till den mellersta raden och från mellersta till den tredje.

9 Så byggde han huset och avslutade det och han täckte huset med plankor av cederträ över bjälkarna. 10 Och han byggde förråd i sidokamrarna mot hela huset, vart och ett 5 alnar [2,3 meter] högt, och de vilade på huset med timmer av cederträ.

Herrens ord

11 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Salomo, han sa:

12 ”Detta gäller det hus som du bygger:

Om du vandrar i (lever efter)

mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”)

och gör mina påbud (bindande juridiska beslut)

och håller (vaktar, skyddar, bevarar) alla mina budord (tydliga befallningar)

och vandra efter dem (lever efter allt detta),

då ska jag stadfästa (etablera) mitt ord hos dig, som jag talat till David, din far,

13 och jag ska bo därinne bland Israels söner,

och ska inte överge mitt folk Israel.”

14 Och Salomo byggde huset och fullbordade det.

Interiör

15 Och han byggde husets väggar invändigt med plankor av cederträ, från husets golv till takets bjälklag täckte han dem med trä och han täckte husets golv med plankor av cypress. 16 Och han byggde 20 alnar [9 meter] i den bakre delen av huset med ceder från golvet till bjälklaget, och han byggde åt sig från huset till helgedomen, till det allra heligaste. 17 Och huset är 40 alnar [18 meter] långt, det är templet framför. 18 Allt cederträ inuti huset var utskuret med knoppar och utslagna (öppna) blommor, allt i cederträ, ingen sten var synlig. 19 Och han gjorde i ordning helgedomen mitt i husets inre till att ställa Herrens (Jahvehs) förbundsark där. 20 Och framför det allra heligaste som var 20 alnar [9 meter] långt och 20 alnar [9 meter] brett och 20 alnar [9 meter] högt, överdraget med rent guld, ställde han altaret som var täckt med cederträ. 21 Och Salomo pläterade huset invändigt med rent guld, och han drog guldkedjor över väggen framför det allra heligaste, och han pläterade det med guld. 22 Och hela huset pläterade han med guld till dess huset var fullbordat (färdigt), och hela altaret som tillhör det allra heligaste pläterade han med guld.

[I följande stycke återkommer talet 10 flera gånger. Det är summan av 5 plus 5, nådens tal. Här talas om dubbel nåd. Talet står ofta annars också för styre och makt, se även Upp 17:12; Dan 7:7.]

23 Och i det allra heligaste gjorde han två keruber av olivträ, de var 10 alnar [4,5 meter] höga. 24 Och 5 alnar [2,25 meter] var kerubens ena vinge och 5 alnar [2,25 meter] kerubens andra vinge, från den yttersta spetsen på den ena vingen till den yttersta spetsen på den andra vingen var det 10 alnar [4,5 meter]. 25 Och den andra keruben var 10 alnar [4,5 meter], båda keruberna hade samma mått och samma utformning. 26 Höjden på en kerub var 10 alnar [4,5 meter] och likadan var den andra keruben. 27 Och han placerade keruberna i husets innersta, och vingen på en kerub var utsträckt så att vingen rörde vid ena väggen och vingen på den andra keruben rörde den andra väggen och deras vingar rörde varandra mitt i huset. 28 Och han pläterade keruberna med guld.

[Olivträd växte i Israel och behövde inte importeras via Chiram från Libanon, 1 Kung 5:6-10. Det är naturligt oljigt vilket gjorde att det inte behövde behandlas och oljas in som andra träslag, vilket var lämpligt för de inre delarna av templet där översteprästen gick in en gång per år.]

29 Och han snidade alla husets väggar runtom med utskurna motiv av keruber och palmträd och utslagna (öppna) blommor invändigt och utvändigt.

30 Och husets golv pläterade han med guld invändigt och utvändigt. 31 Och till ingången till det allra heligaste gjorde han dörrar av olivträ, dörrposten inuti stommen hade fem gångjärn. 32 Och på de två dörrarna av olivträ snidade han utskurna keruber och palmträd och utslagna (öppna) blommor, och pläterade dem med guld, och han placerade guldet på keruberna och på palmträden. 33 Och till öppningen till templet gjorde han dörrposter av olivträ i en fyrkantig ram, 34 och två dörrar av cypressträ. De två dörrbladen på den ena dörren var vikbara och de två dörrbladen på den andra dörren var vikbara. 35 Och han skar ut keruber och palmträd och utslagna (öppna) blommor på dem, och han pläterade dem med guld anpassat på det utskurna arbetet.

36 Och han byggde den inre gården med tre rader av huggna stenar och en rad med cederbjälkar.

37 I det 4:e året var grunden till Herrens (Jahvehs) hus lagd i månaden ziv [den 2:a månaden – infaller april/maj]. 38 Och i det 11:e året i månaden (hebr. jerach) bol [i den fenisiska kalendern; betyder ”regnig”], som är den 8:e månaden (hebr. chodesh) [cheshvan – okt/nov], var huset fullbordat i alla sina delar enligt alla dess ritningar. Och huset blev byggt på 7 år.

[Templet blev klart i okt/nov 959 f.Kr. Här används både det äldre jerach (från jerah måne) och mer vanliga chodesh för månad, men också nymånad, se även 1 Kung 8:2.]

7

Salomos palats

1 Och Salomo byggde sitt eget hus 13 år och han fullbordade hela sitt hus. 2 Och han byggde huset av Libanons skog, dess längd var 100 alnar [45 meter] och dess bredd var 50 alnar [22,5 meter] och dess höjd var 30 alnar [13,5 meter], på fyra rader av cederpelare med cederbjälkar på pelarna. 3 Och det var täckt med cederträ ovanpå, på sidokamrarna som låg på 45 pelare, 15 i rad. 4 Och det var bjälkar i tre rader och fönster till fönster i tre rader. 5 Och alla öppningar och dörrposterna var kvadratiska, och fönster var mittemot fönster i tre rader.

6 Och han gjorde en hall av pelare, dess längd var 50 alnar [22,5 meter] och dess bredd 30 alnar [13,5 meter] och en hall ”över deras ansikten” och pelare (plural) och en bjälke ”över deras ansikten”.

7 Och han gjorde en tronsal där han skulle döma, en domsal. Och han täckte den med cederträ från golv till golv. 8 Och hans hus där han bodde, vid den andra gården bakom tronsalen, var gjort på samma sätt. Han byggde också ett hus till faraos dotter som Salomo hade tagit till hustru, på samma sätt som tronsalen.

9 Alla dessa var dyrbara stenar efter måttet på huggna stenar, sågade med sågar, invändigt och utvändigt, från grunden ända upp till murkrönet och från utsidan till den stora gården. 10 Och grunden var av dyrbara stenar efter måttet på huggen sten, stora stenar, stenar som var 10 alnar [4,5 meter] och stenar som var 8 alnar [3,6 meter]. 11 Och ovanpå var dyrbara stenar efter måttet på huggen sten och cederträ. 12 Och den stora gården runt om hade tre rader med huggen sten och en rad med cederbjälkar, på samma sätt som den inre gården till Herrens (Jahvehs) hus och tronsalens gård.

Templet

13 Och kung Salomo sände och hämtade Chiram ut från Tyros. 14 Han var son till en änka från Naftalis stam och hans far var en man från Tyros, en kopparslagare (ordagrant: ”en som plöjer/graverar i brons”). Och han [Chiram] var full av vishet och kunskap och yrkesskicklighet, för att göra alla slags arbeten i brons. Och han kom till kung Salomo och utförde allt hans arbete.

Bronspelarna

15 Han gjorde de två bronspelarna, 18 alnar [8 meter] höga vardera, och en tråd (mätsnöre) som var 12 alnar [5,4 meter] mätte omkretsen på andra pelaren. [Pelarna var ihåliga och tjockleken en handsbredd (8-9 cm). I 2 Krön 3:15 anges den sammanlagda höjden på pelarna.] 16 Och han gjorde de två kapitälen för att sätta på toppen av pelarna. Höjden på det ena kapitälet var 5 alnar [2,25 meter] och höjden på det andra kapitälet var 5 alnar [2,25 meter]. 17 Han gjorde nät av rutor och kransar av kedjor till kapitälen som var ovanpå pelarna, sju till det ena kapitälet och sju till det andra kapitälet. 18 Och han gjorde pelarna, och det var två rader runt om på det ena nätet för att täcka kapitälen som var ovanpå granatäpplena, och likadant gjorde han till det andra kapitälet. 19 Och kapitälen som var ovanpå pelarna i hallen var liljeverk (gjorda, utformade som liljor), 4 alnar [1,8 meter]. 20 Och kapitälen på de två pelarna även över midjan på nätverket, och granatäpplen som var 200 i rader runt om på varje kapitäl.

21 Och han satte upp pelarna i templets förhall, och han satte upp den högra pelaren och gav (kallade) den namnet Jachin och han satte upp den vänstra pelaren och gav (kallade) den namnet Boaz. 22 Och ovanpå pelarna var liljeverket, så avslutades arbetet med pelarna.

Bronshavet

(2 Krön 4)

23 Och han gjorde det gjutna havet, 10 alnar [4,5 meter] från kant till kant (diameter), runt i formen och dess höjd var 5 alnar [2,25 meter] och omkretsen var 30 alnar [13,5 meter] runtom. 24 Och kalebasser (som avlånga knoppar) var under kanten på det runt om, runt det, 10 alnar [4,5 meter] omgav havet runt havet, kalebasserna var i två rader gjutna i ett stycke (med havet). 25 Det stod på tolv oxar, tre vände sina ansikten åt norr, och tre vände sina ansikten åt väster, och tre vände sina ansikten åt söder och tre vände sina ansikten åt öster, och havet var placerat på dem, ovanpå och alla deras bakdelar var inuti (vända mot varandra under havet). 26 Och det var en handsbredd [8-9 cm] tjockt och dess kant var som kanten på en kopp, som en lilja. Det rymde 2 000 bat [totalt 60 kubikmeter].

[Chirams tredje projekt var att göra tio flyttbara ställ för kärlen som behövdes för olika ritualer i templet. Varje kärl rymde omkring 900 liter vatten, vilket väger närmare ett ton. Fyllda med vatten var totalvikten över 2 ton!]

27 Han gjorde också tio ställ (fundament) av brons [för vattenkärlen]. Vart och ett var

4 alnar [1,8 meter] långt,

4 alnar [1,8 meter] brett och

3 alnar [1,4 meter] högt.

28 Och de var utformade på följande sätt: De hade sidor (kanter, lister), och sidor (kanter, lister) mellan hörnen. 29 Och på sidorna, mellan hörnen, fanns [utsmyckningar av] lejon, oxar och keruber, och vid hörnen, både ovan och under lejonen och oxarna, fanns dekorerade hängande kransar (ordagrant: ”kransar utformade hängande”).

[Budordet att inte göra någon avbild (2 Mos 20:3-5) har genom alla tider präglat judisk konst. Det är lätt att särskilja judisk mosaik, utsmyckningar och mönster eftersom det aldrig avbildar människor eller djur. Istället är det ornament, blommor och växter. I instruktionerna för tabernaklet och dess inredning som Mose ger i 2 Mos 30:17 nämns inget om lejon och oxar för dessa ställ (se även vers 36). Det är möjligt att detta var Chirams idé. Salomo och hans rådgivare måste ha känt till budorden, men resonerade kanske att dessa fundament inte var föremål för egen tillbedjan och gav sitt godkännande. I 5 Mos 17:14-20 ges fem krav på en kung. Senare i sitt liv gjorde Salomo tvärtom på flera av dessa punkter, se 1 Kung 11:1-12.]

30 Och varje ställ hade fyra hjul av brons och axlar av brons, och dess fyra hörn hade ett sidostycke under karet där sidostycket var gjutet med en krans på sidan av varje. 31 Och dess mun (öppning) invändigt kapitälet och ovanför var 1 aln [45 cm] hög, och dess mun var rund som stället, 1,5 aln [68 cm], och på munnen var det snidat, och dess kant var kvadratisk, inte rund. 32 Och de fyra hjulen satt under sidolisterna, och hjulaxlarna var fästa i stativet, och varje hjul var 1,5 aln [68 cm]. 33 Och arbetet på hjulet var som arbetet på ett vagnshjul, dess axlar och dess fälgar och dess ekrar och dess nav var allt gjutet.

34 Det fanns fyra bärarmar vid de fyra hörnen på varje ställ, dess bärarmar var gjorda i ett stycke med stället. 35 Och överst på stället fanns en rund omslutning (kant), 0,5 aln [23 cm] hög. Upptill på varje ställ satt hållare och sidolister, gjorda i ett stycke med det. 36 Och på hållarnas sidor och på hörnen ristade han in keruber, lejon och palmer, så många som fick plats på ytan, och kransar däromkring. 37 På detta sätt gjorde han 10 hållare, alla hade en (samma, likadan) gjutning, ett (samma, likadant) mått och en (samma, likadan) form.

38 Och han gjorde tio bronsskålar, en skål rymde 40 bat-mått [1,2 kubikmeter] och varje skål var 4 alnar [1,8 meter]. Och på varje av de 10 ställen en skål. 39 Och han placerade ställen, 5 på den högra sidan om huset och 5 på den vänstra sidan om huset och han ställde havet på höger sida om huset österut, vänt mot söder. 40 Och Chiram gjorde kärl och skovlar och vattenkaren.

Så avslutade Chiram allt arbete som han hade gjort åt Salomo på Herrens (Jahvehs) hus:

41 Två pelare

och två kapitälhuvuden som är på toppen av pelarna,

och de två näten som täcker de två kapitälhuvudena på toppen av pelarna,

42 och de 400 granatäpplena till nätet, två rader granatäpplen till varje nät,

för att täcka de två kapitälhuvudena på toppen av pelarna,

43 och de 10 ställen och de tio skålarna på ställen,

44 och havet,

och de 12 oxarna under havet,

45 och kärl och skovlar och skålar.

Alla redskap som Chiram gjorde till kung Salomo i Herrens (Jahvehs) hus, var av polerad brons. 46 På Jordans slätt göt kungen dem, på lermarken mellan Sukkot och Tsaretan. 47 Och Salomo lämnade alla redskap ovägda för de var alldeles för många, vikten av brons gick inte att räkna ut.

48 Och Salomo gjorde alla redskap som var i Herrens (Jahvehs) hus:

det gyllene altaret

och bordet med skådebröd var i guld,

49 och menororna av rent guld – fem på den högra sidan och fem på den vänstra framför det allra heligaste,

och blommorna och lamporna och tängerna av guld,

50 och bägarna och vektrimmarna

och skålarna och grytorna och fyrfaten, av rent guld,

och gångjärnen både till dörrarna i det inre huset, det allra heligaste,

och till husets dörrar som är till templet, av guld.

51 Och hela arbetet fullbordades som kung Salomo hade gjort i Herrens (Jahvehs) hus. Och Salomo förde in föremålen som David, hans far, hade avskilt (helgat), silvret och guldet och redskapen och placerade dem i skattkammaren i Herrens (Jahvehs) hus.

8

Templet invigs

Introduktion

[Detta är det centrala kapitlet i kapitel 3-11 som är en kiasm. Även kapitel 8 är format i en kiasm med sju sektioner där Salomos bön är den centrala delen:

A Introduktion (vers 1-2)

  B Invigning (vers 3-13)

    C Salomo välsignar folket (vers 14-21)

      D Salomos bön (vers 22-54)

    C Salomo välsignar folket (vers 55-61)

  B Invigning (vers 62-64)

A Avslutning (vers 65-66)

Färdigställandet av templet är Salomos största bedrift. Denna byggnad både konkretiserar och symboliserar Israels band med Gud. Mitt i allt detta är det också helt uppenbart att himlarnas Gud inte kan bo i ett hus byggt av människor, något som Salomo också tar upp i sin bön, se vers 27 och Apg 17:24.]

1 Vid den tiden (sedan) samlade Salomo Israels äldste och alla stammarnas huvuden (ledare), furstarna för Israels fäders hus, till kung Salomo i Jerusalem för att föra upp Herrens (Jahvehs) förbundsark ut från Davids stad som är Sion. 2 Och alla Israels män samlades till kung Salomo vid festen [lövhyddohögtiden] i månaden (hebr. jerach) etanim [i den kanaaneiska kalendern], som är [motsvarar] den 7:e månaden (hebr. chodesh) [tishri – sept/okt]. [Invigningen sker 11 månader efter att templet färdigställts. Detta sker under lövhyddohögtiden (sukkot) som är den mest glädjefyllda högtiden av alla, se 3 Mos 23:33-44.]

Invigning

(2 Krön 5:2-6:2)

3 Och alla Israels äldste kom och prästerna tog upp (lyfte) arken. 4 Och de förde upp Herrens (Jahvehs) ark och mötestältet och alla de heliga redskapen som var i tältet, och de bar upp detta, prästerna och leviterna. [Davids stad ligger precis söder om tempelberget och det är en ganska stor höjdskillnad upp till tempelberget i norr.] 5 Och kung Salomo och hela Israels församling som var samlade hos honom, var med honom framför arken och offrade får och oxar som inte gick att räkna för det var så många. 6 Och prästerna förde in Herrens (Jahvehs) förbundsark till sin plats, in i husets helgedom, till det allra heligaste, under kerubernas vingar, 7 för keruberna spred ut sina vingar över arkens plats och keruberna täckte arken och dess stavar ovanför den. 8 Och stavarna var så långa att ändarna av dem syntes från det heliga framför det allra heligaste, men de kunde inte ses utifrån, och där är de till denna dag. 9 Det fanns ingenting kvar i arken förutom de två stentavlorna som Mose lade dit vid Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg], när Herren (Jahveh) skar förbund med Israels söner, när de kom ut från Egyptens land. [Det hebreiska ordet för Horeb delar rot med cherev som betyder svärd.] 10 Och det skedde när prästerna kom ut från det allra heligaste att molnet fyllde Herrens (Jahvehs) hus, 11 så att prästerna inte kunde stå och tjäna på grund av molnet, för Herrens (Jahvehs) härlighet fyllde Herrens (Jahvehs) hus. 12 Sedan sa Salomo: ”Herren (Jahveh) har sagt att han ska bo i det tjocka (mörka) molnet. [Ordet arafel betyder ett tjockt kraftigt åskmoln och kan därför även översättas som mörker.] 13 Jag har verkligen byggt dig ett hus att vistas i, en plats där du kan bo för evigt.”

[Här står ordet evigt i plural, vilket gör att man också kan översätta det som i evigheters evigheter. Vissa grekiska översättningar har även med en rad till: ”Är inte detta skrivet i Jashars bok?”, samma fras finns i Jos 10:13; 2 Sam 1:18.]

Salomo välsignar folket

(2 Krön 6:3-11)

14 Och kungen vände sitt ansikte om och välsignade hela Israels församling, och hela Israels församling var stående. 15 Och han sa: ”Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), som har talat med sin mun till David, min far, och i hans hand har fullbordat det. Han sa: 16 Från den dag jag förde fram mitt folk Israel ut från Egypten, valde jag ingen stad från alla Israels stammar till att bygga ett hus, så att mitt namn ska vara där, men jag valde David att vara över mitt folk Israel. 17 Och det var i Davids hjärta, min far, att bygga ett hus till Herrens (Jahvehs) namn, Israels Gud (Elohim). 18 Men Herren (Jahveh) sa till David min far: ’Då det var i ditt hjärta att bygga ett hus till mitt namn, gjorde du väl i att det var i ditt hjärta, 19 men likväl ska du inte bygga huset, utan din son som ska komma från din länd, han ska bygga huset till mitt namn.’ 20 Och Herren (Jahveh) har bekräftat sitt ord som han talade, och jag har rests upp i min far Davids ställe och sitter på Israels tron, som Herren (Jahveh) talade (lovade), och har byggt huset till Herrens (Jahvehs) namn, Israels Gud (Elohim). 21 Och där har jag gjort en plats för arken vari Herrens (Jahvehs) förbund finns, som han skar med våra fäder när han förde dem ut ur Egyptens land.”

Salomos bön

(2 Krön 6:12-42)

[I redogörelsen i 2 Krön 6:13 berättas också att Salomo stod på en talarstol.]

22 Och Salomo stod inför Herrens (Jahvehs) altare framför hela Israels församling och sträckte ut sina händer mot himlarna 23 och sa:

______

”Herre (Jahveh) Israels Gud (Elohim) det finns ingen Gud (Elohim) lik dig i himlarna däruppe och på jorden längst ner, som håller (vaktar, skyddar, bevarar) förbund och nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) med dina tjänare, som vandrar inför ditt ansikte med hela sitt hjärta, 24 som du har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) med din tjänare David, min far, som du talade till honom, och du talade med din mun och med din hand har du fullbordat det, som det är till denna dag.

25 Och nu Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), håll (vakta, skydda, bevara) till din tjänare David, min far, det som du har talat till honom, och sagt: ’Det ska inte saknas en ättling till dig (ordagrant: huggas av till dig en man från) framför mitt ansikte som sitter på Israels tron, om bara dina söner håller (vaktar, skyddar, bevarar) sina vägar till att vandra inför mitt ansikte, som du har vandrat inför mitt ansikte.’ 26 Och nu Israels Gud (Elohim), låt ditt ord, jag ber dig, bli bekräftat som du har talat till din tjänare David, min far.

27 Kan då verkligen Gud bo på jorden? [Nej, självklart inte] Se, himlarna och himlarnas himlar [hela universum till sin yttersta gräns], de kan inte rymma dig, hur mycket mindre detta hus som jag har byggt! 28 Vänd dig ändå hit (svara med din favör och närhet), hör din tjänares bön och åkallan, Herre, min Gud. Svara på det rop och den bön som din tjänare nu ber inför dig i dag. 29 Låt dina ögon vara öppna mot detta hus – mot den plats som du har sagt: ’Mitt namn ska vara där’ – så att du hör den bön som din tjänare ber, när han vänder sig mot denna plats. 30 Svara på din tjänares och ditt folk Israels bön, när de vänder sig i bön mot denna plats. Hör (lyssna till) dem från himlarna, där du bor. Hör (lyssna till) dem och förlåt dem [deras synd].

31 När en man syndar mot sin granne och ett löfte avkrävs honom för att få honom att avlägga en ed, och han kommer och avlägger en ed inför ditt altare i detta hus, 32 hör (lyssna) då du i himlarna och gör och döm din tjänare, förklara den onde skyldig och låt hans egna vägar komma över hans huvud, och rättfärdiga den rättfärdige till att ge honom efter hans rättfärdighet.

33 När ditt folk Israel är nedslaget framför fienden, när de syndar mot dig, om de vänder om igen till dig och bekänner ditt namn och ber och bönfaller till dig i detta hus, 34 och du hör (lyssnar) i himlarna och förlåter ditt folk Israels synd, och för dem tillbaka till landet som du gav deras fäder.

35 När himlarna är stängda och det inte regnar, när de syndar mot dig, om de ber mot denna plats och bekänner ditt namn och vänder om från sin synd när du hemsöker dem, 36 och du hör (lyssnar) i himlarna och förlåter dina tjänares synd och ditt folk Israel, när du undervisar dem den goda vägen som de ska vandra, och sänder regn över landet som du har gett till ditt folk som ett arv.

37 Om det blir hungersnöd i landet, om det blir pest, om det blir rost eller mjöldagg, gräshoppor eller larver, om fienden belägrar dem i deras städers land, vilken plåga som helst, vilken sjukdom som än drabbar, 38 alla böner, alla enträgna böner som bes av alla människor av hela ditt folk Israel, som varje man ska veta (vara väl förtrogen med) sitt eget hjärtas sjukdom (sår, plåga) och sträcker ut sina händer mot detta hus, 39 då ska du höra (lyssna) i himlarna, din boning, och förlåta och göra och ge till var man i enlighet med alla hans vägar, vars hjärta du känner, för du ensam är intimt förtrogen med hjärtat hos alla människornas söner (varje människa individuellt), 40 för att de ska vörda dig alla dagar som de lever i landet som du har gett till deras fäder.

41 Främlingar som inte tillhör ditt folk Israel, ska komma från avlägsna länder på grund av ditt namn (ryktet om dig) [din närvaro]. 42 När de hör talas om ditt stora namn och din starka hand (din förmåga att utföra mäktiga gärningar) och din utsträckta arm, ska de komma och be vända mot detta tempel.

43 [Herre] Hör (lyssna) då från himlarna, din boning, och svara på alla böner från främlingarna. Då ska alla folk på jorden lära känna (bli intimt förtrogna med) ditt namn och i vördnadsfull tillbedjan frukta dig som ditt folk Israel gör, och förstå att detta tempel jag byggt är helgat åt ditt namn (tillhör dig). [Detta är en profetisk bön som visar att evangeliet ska förkunnas för hela världen, så som det blev när lärjungarna fullföljde missionsbefallningen.]

44 Om ditt folk går ut i strid mot sina fiender, vilken väg du än sänder dem, och de ber till Herren (Jahveh) mot staden som du har valt och mot huset som jag har byggt till ditt namn, 45 och hör (lyssna) du i himlarna deras böner och deras enträgna böner och utför deras sak.

46 När de syndar mot dig – för det finns ingen människa som inte syndar – och du blir vred på dem och ger dem till fienden så att de för bort dem som fångar till fiendens land, långt bort eller nära, 47 om de där kommer till besinning i landet dit de förts i fångenskap, och vänder om och bönfaller till dig i landet dit de har förts som fångar och säger: ’Vi är skyldiga och vi har syndat, vi har gjort det onda.’ 48 Om de kommer tillbaka till dig med hela sitt hjärta och med hela sin själ i sina fienders land som förde dem i fångenskap, och ber till dig mot sitt land som du gav till deras fäder, staden som du har valt [Jerusalem] och huset [templet] som jag har byggt till ditt namn, 49 då hör (lyssna) du deras bön och åkallan (deras innerliga bön) i himlarna, din boning, och utför deras sak (ger dem rätt). 50 Förlåt ditt folk som har syndat mot dig, och alla deras överträdelser varmed de har överträtt mot dig, och ge dem nåd (barmhärtighet, oändlig nåd – hebr. rachamim) inför dem som förde bort dem i fångenskap, så att de ska ge nåd (rachamim) mot dem. 51 För de är ditt folk och ditt arv som du har fört ut från Egypten, den heta smältugnen (ordagrant: från mitten av järnugnen).

52 Låt dina ögon vara öppna för dina tjänares böner och ditt folk Israels innerliga böner, till att höra (lyssna) till dem när än de ropar till dig. 53 För du har avskilt dem från alla jordens folk, till att vara ditt arv som du har talat genom din tjänare Moses hand när du förde ut våra fäder ur Egypten, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).”

______

54 Och det skedde när Salomo slutat att be till Herren (Jahveh) alla böner och dessa innerliga böner, att han reste sig från Herrens (Jahvehs) altare, från att knäböja på sina knän med sina händer uppsträckta mot himlarna.

Salomo välsignar folket

55 Och han stod och välsignade hela Israels församling med en hög (stark) röst och sa: 56 ”Välsignad är Herren (Jahveh) som har gett vila (betyder även ro och tröst – hebr. menocha) till sitt folk Israel i enlighet med alla sina ord (löften), inte ett enda ord som han talat har misslyckats (inget löfte har uteblivit, alla ord har blivit som de talats), som han talade genom sin tjänare Moses hand. 57 Herren vår Gud (Jahveh Elohim) är med oss, som han var med våra fäder, låt honom inte lämna oss och inte överge oss, 58 så att han lutar (böjer, sträcker) våra hjärtan mot honom, till att vandra på hans vägar, och hålla (vakta, skydda, bevara) hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och hans förordningar (ordagrant ’saker inristat’) och hans påbud (bindande juridiska beslut) som han har befallt (hebr. tsavah) våra fäder. 59 Och låt dessa mina ord som jag har bett inför Herrens (Jahvehs) ansikte vara nära Herren vår Gud (Jahveh Elohim) dag och natt, så att han kan utföra (upprätthålla) sin tjänares sak och kan utföra (upprätthålla) sitt folk Israels sak, som behövs varje dag, 60 så att alla jordens folk ska veta att Herren (Jahveh) är Gud (Elohim), det finns ingen annan. 61 Och låt era hjärtan vara fullkomliga (kompletta, fullständiga, hela) med Herren er Gud (Jahveh Elohim) till att vandra i hans förordningar (ordagrant ’saker inristat’) och hålla (vakta, skydda, bevara) hans budord (tydliga befallningar) som det är idag.”

Invigning

62 Och kungen och hela Israel med honom offrade offer inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 63 Och Salomo offrade shalomoffer (gemenskapsoffer) som han offrade till Herren (Jahveh), 22 000 oxar och 120 000 får. Så avskilde (invigde) kungen och alla Israels söner Herrens (Jahvehs) hus. 64 Samma dag helgade kungen den mellersta gården som var framför Herrens (Jahvehs) hus, för där offrade han brännoffret och matoffret och det feta från shalomoffret, eftersom bronsaltaret som var inför Herrens (Jahvehs) ansikte, var för litet för att ta emot brännoffret och matoffret och det feta från shalomoffret.

Avslutning

65 Och Salomo höll fest vid denna tid och hela Israel med honom, en stor församling från Chamats ingång till Egyptens bäck, inför Herren vår Guds (Jahveh Elohims) ansikte, sju dagar och sju dagar, fjorton dagar. 66 På den åttonde dagen sände han iväg folket och de välsignade kungen och gick till sina tält glada och med goda hjärtan, för all den godhet som Herren (Jahveh) hade visat till David, sin tjänare, och till Israel, sitt folk.

9

Herren godkänner templet

[Denna episod avslutar bokens redogörelse för Salomos första 20 år som regent, se 1 Kung 9:10. Han hade tidigare fått ett ord från Herren att bygga templet i Givon, se 1 Kung 6:11-13. Detta ord från Herren sker troligtvis natten efter templets invigning som beskrevs i förra kapitlet, se 2 Krön 7:12.]

1 Och det skedde när Salomo hade avslutat bygget av Herrens (Jahvehs) hus och kungens hus och allt som Salomo längtat efter (villigt förbundit sig vid att göra, hebr. chesheq), det som behagade honom (han själv hade glädje i – hebr. chafets) att göra, 2 att Herren (Jahveh) uppenbarade sig för Salomo en andra gång, som han hade uppenbarat sig för honom i Givon. [1 Kung 3:5] 3 Och Herren (Jahveh) sa till honom:

”Jag har hört dina förböner och dina innerliga böner som du har bett inför mitt ansikte. Jag har helgat (avskilt) detta hus som du har byggt för att placera mitt namn där för evigt, och mina ögon och mitt hjärta ska vara där alla dagar (oavbrutet så länge tiden varar, till dagarnas slut).

4 Och du, om du vandrar inför mitt ansikte som David, din far, vandrade i hjärtats renhet (integritet, fullhet, helhjärtat – hebr. tam) [delar rot med tamim som är rituell renhet och beskriver det felfria och perfekta offret] och i uppriktighet, och gör allt det som jag har befallt dig och håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina förordningar (ordagrant ’saker inristat’) och mina påbud (bindande juridiska beslut), 5 då ska jag stadfästa ditt kungarikes tron över Israel för evigt, så som jag talade (lovade) till David, din far, och sa: ’Det ska inte saknas en ättling till dig (ordagrant: huggas av till dig en man från) framför mitt ansikte som sitter på Israels tron.’ [2 Sam 7:16]

6 Men om du vänder bort från att följa mig, du eller dina söner, och inte håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina budord (tydliga befallningar) och mina förordningar (ordagrant ’saker inristat’) som jag har gett framför er, utan går och tjänar andra gudar och tillber dem, 7 då ska jag hugga av Israel, ut från landet som jag har gett dem, och detta hus som jag har helgat (avskilt) till mitt namn, ska jag kasta bort från mitt ansikte, och Israel ska bli ett ordspråk och ett skällsord bland alla folkslag. 8 Och detta hus som är så högt, alla som går förbi det ska bli förvånade och ska väsa, och när de säger: ’Varför har Herren (Jahveh) gjort så mot landet och mot detta hus?’ 9 då ska man svara: ’Eftersom de övergav Herren (Jahveh) sin Gud (Elohim) som förde deras fäder ut från Egyptens land, och tog tag i (med ett fast, säkert grepp) andra gudar och tjänade dem, därför har Herren (Jahveh) låtit all denna ondska komma över dem.’ ”

Chiram från Tsor

10 Och det skedde i slutet av det tjugonde året, när Salomo hade byggt de två husen: Herrens (Jahvehs) hus [templet, som tog 7,5 år] och kungens hus [sitt palats som tog 13 år, se 1 Kung 7:1], 11 att Chiram, Tyros kung, hade försett Salomo med cederträ och cypressträ och med guld, efter alla hans önskemål, då (vid den tiden) gav kung Salomo till Chiram 20 städer i Galileens land. [Troligtvis i nordvästra delen, nära Tyros.] 12 Och Chiram kom från Tyros för att se städerna som Salomo gett honom, men de behagade inte hans ögon. 13 Och han sa: ”Vilka städer är detta som du har gett mig, min bror?” Och de gavs namnet Kavol, (som de heter) till denna dag.

[Kavol betyder bunden, fjättrad. Namnet återfinns en gång tidigare i Jos 19:27, där det är en stad i Ashers område vid gränsen mot Tyros (någon mil öster om Haifa och Akko). Chiram verkar plocka upp namnet på den staden, och använda den på hela detta område. Ordet låter lite som de hebreiska orden för något värdelöst eller flyktigt. Den judiske historikern Josefus skriver att det låter som ”inte behagligt” på feniciska. Troligtvis var dessa städer i dåligt skick. Chiram tar inte emot dessa städer, så Salomo byggde senare upp dessa städer och lät hebréer flytta dit, se 2 Krön 8:2]

14 Och Chiram sände 120 talenter [4 ton] guld till kungen. [Motsvarar 330 guldtackor som väger 12,5 kg st, se även 1 Krön 22:14.]

Organisation

15 Och detta är orsaken till den arbetsstyrka (skatt, arbetsplikt, tvångsarbetare – hebr. mas) som kung Salomo samlade för att bygga

Herrens (Jahvehs) hus

och sitt eget hus

och Millo [försvarsmuren och förstärkningsvallen för palatset]

och Jerusalems mur

och [städerna] Chatsor [norr om Galileiska sjön]

och Megiddo [i Jezereldalen]

och Gezer [handelsstaden halvvägs mellan Joppe och Jerusalem].

[Arkeologiska fynd från dessa städer visar hur konstruktionen av dessa portar är speciell och särskiljer sig från andra städer. Detta talar för en byggmästare som satte sin prägel med mått, proportioner och design.]

16 Farao, Egyptens kung, hade gått upp och tagit Gezer [handelsstad halvvägs mellan Joppe och Jerusalem] och bränt det i eld och slagit kanaanéerna som bodde i staden och gett den som en del till sin dotter, Salomos hustru. [Han gifte sig med henne tidigt, se 1 Kung 3:1. Att hon får ett eget hus visar en särställning bland Salomos 700 fruar, se 1 Kung 7:8; 11:3.] 17 Och Salomo byggde Gezer och Beit-Choron, det nedre, 18 och Baalat och Tadmor [Palmyra; mellan Damaskus och Eufrat] i öknen, i landet, 19 och alla förrådsstäder som Salomo hade, och städerna till hans vagnar och städerna till hans ryttare, och det som Salomo längtat efter (villigt förbundit sig vid att göra – hebr. chesheq) att bygga för sin tillfredsställelse (hebr. chashaq) i Jerusalem och i Libanon och i hela landet som han rådde över. [30 000 rekryterades för dessa projekt, se 1 Kung 5:13; 12:4.]

20 Allt folk som var kvar av amoréerna, hettiterna, perisséerna, hivéerna och jevusiterna som inte tillhörde Israels söner, 21 sönerna som var kvar efter dem i landet som Israels söner inte helt kunnat utrota, av dem tog Salomo en skatt som slavar till denna dag. 22 Men av Israels söner gjorde Salomo ingen till slav, utan de var stridsmän och hans tjänare och hans furstar och hans härförare och ledare för hans vagnar och ryttare. 23 Detta är hövitsmännen över Salomos arbete, 550 som var ledare för folket som utförde arbetet.

24 Men faraos dotter [i Egypten] kom ut från Davids stad [Jerusalem] till sitt hus som byggdes till henne, sedan byggde han Millo [försvarsmuren och förstärkningsvallen för palatset, se vers 15].

25 Och tre gånger om året offrade Salomo brännoffer och shalomoffer på altaret som han byggt till Herren (Jahveh) och offrade där på altaret [1 Kung 8:22] inför Herrens (Jahvehs) ansikte [3 Mos 3:1]. Så fullbordade han huset. [Tre gånger om året är vid de tre vallfartshögtiderna pesach, shavuot och sukkot, se 2 Mos 23:14-17; 5 Mos 16:1-17.]

26 Och kung Salomo gjorde (lät tillverka) en flotta i Etsjon-Gever som är vid Elot [nuvarande Eilat] på stranden till Vasshavet (hebr. jam sof) [Aqabaviken – den östliga armen av Röda havet] i Edoms land. 27 Och Chiram sände sina tjänare till flottan, sjömän som hade kunskap om havet, tillsammans med Salomos tjänare. 28 Och de kom till Ofir [region känd för sitt guld, se Job 28:16; Jes 13:12; troligtvis söder om Röda havet] och köpte guld därifrån, 420 talenter [16 ton – motsvarar 1152 guldtackor på 12,5 kg], och förde till kung Salomo.

10

Drottningen av Saba besöker Salomo

[Detta kapitel hör tematiskt i kiasmen ihop med 1 Kung 3:16-28 där två kvinnor kommer till Salomo och han dömer med vishet.]

1 När drottningen av Saba (hebr. Sheva) fick höra ryktet om Salomo och Herrens namn [sambandet mellan hans ära och hans gudsrelation, hans moraliska och andliga vishet], kom hon för att sätta honom på prov med svåra frågor (ordspråk, problem).

[Saba låg antagligen i södra Arabien och var ett stort rike som kan ha sträckt sig över Röda havet ända till Etiopien. Sträckan upp till Israel genom öken och bergigt landskap är över 200 mil.]

2 Hon kom till Jerusalem med ett mycket stort följe, kameler lastade med väldoftande kryddor, guld i mängd och dyrbara ädelstenar. Hon besökte Salomo och talade med honom om allt som låg på hennes hjärta. 3 Salomo svarade på alla hennes frågor (ordagrant: Salomo berättade för henne alla hennes ord). Inga ord [svar på hennes komplexa frågor och ordspråk] var dolda för kungen, som han inte kunde berätta för henne.

[Vi den här tiden var det vanligt att man diskuterade praktiska, existentiella och etiska problem genom ordspråksliknande frågor och svar. Denna berättartradition är än idag vanlig i den hebreiska kulturen liksom i hela Mellanöstern. Att ordet berättar (hebr. nagad) används i vers 3 visar att Salomo och drottningen ägnade sig åt denna för tiden och området mycket typiska berättartradition. Detta till skillnad från den senare grekiska traditionen som både Sokrates, Platon och Aristoteles är exempel på där just det förfinade samtalet skulle föras explicit med frågor och svar. I den hebreiska berättartraditionen är det istället just berättandet med ordspråk och andra finurliga formuleringar, gåtor och ibland underfundigheter, som präglar det sofistikerade samtalet. Raka frågor och förenklade svar finns inte i detta sätt att konversera. Istället böljar samtalet fram och tillbaka som ett historieberättande där ordens olika valörer betonas med anekdoter och ordspråk. Ordspråksboken finns många av dessa nedskrivna. Ett exempel på en fråga som drottningen kunde ha ställt var: ”Vilken kroppsdel är starkast?” Salomo skulle då ha svarat: ”Tungan, eftersom den har makt över död och liv”, se Ords 18:21.]

4 När drottningen av Saba själv såg all Salomos vishet, såg huset som han byggt [hans eget palats eller templet], 5 rätterna på hans bord, hur tjänarna satt vid borden, hur de personliga tjänarna betjänade, hur de var klädda, hans munskänkar (vinprovare), och brännoffren som han bar fram i Herrens (Jahvehs) hus, blev hon helt mållös (tappade hon andan).

6 Hon sa till kungen: ”Det var alltså sant, det jag hörde i mitt land om dig och din vishet. 7 Jag trodde inte på det förrän jag kom hit och fick se det med egna ögon. Ändå hade man inte ens berättat hälften för mig, din vishet och ditt välstånd överträffar allt jag fått höra. 8 Lyckliga är dina män, lyckliga är dina tjänare, dessa som står inför dig oavbrutet hörande din vishet. 9 Välsignad är Herren din Gud (Jahveh Elohim) som lutar sig mot dig och ger (har satt) dig på Israels tron, eftersom Herren (Jahveh) älskar Israel för evigt och därför har gjort dig till kung till att göra rätt och rättfärdighet.”

10 Och hon gav kungen 120 talenter [4 ton] guld och kryddor i mycket stora mängder och dyrbara stenar, där kom aldrig mer en så stor myckenhet av kryddor som den Sabas drottning gav kung Salomo.

11 Och även Chirams flotta som förde guld från Ofir, förde in från Ofir stora mängder sandelträ och dyrbara stenar. 12 Och av sandelträet gjorde kungen pelare till Herrens (Jahvehs) hus och till kungens hus, harpor och psaltare till sångarna. Sådant sandelträ har inte kommit och inte setts till denna dag.

13 Och kung Salomo gav Sabas drottning allt hon önskade – vadhelst hon bad om, förutom det kung Salomo fritt gett henne (ordagrant: gett enligt hans hand). Och hon vände och gick till sitt land, hon och hennes tjänare.

[Det finns olika avarter av tolkningar av denna vers. En judisk legend hävdar att Salomo fick en son till drottningen, vilket var hennes ”önskan”. Den etiopiska traditionen liknar den judiska och hävdar att den kungliga abessinska linjen grundades av avkomman till Salomo och drottningen av Saba. Ingen av dessa traditioner har någon historisk grund, och de kan inte heller underbyggas av den bibliska texten. Jesus använder drottningen som ett exempel på den ansträngning man bör vara beredd att göra för att höra Guds ord (Matt 12:42). Hon reste över 200 mil för att fråga Salomo, men Jesu åhörare vägrade att lyssna på Guds egen Son.]

Salomos stora vishet och välstånd

Årlig intäkt

14 Vikten av guldet som kom till Salomo under ett år var 666 talenter guld [23 ton – 1827 guldtackor på 12,5 kg vardera], 15 förutom det som kom med handelsmännen och från handelsresorna och alla kungens araber och landets guvernörer.

[De årliga intäkterna i guld på 23 ton var under Israels storhetstid, det är mycket, men inte orimliga siffror. I Egypten finns en inskription där Shishak (farao i Egypten 945-922 f.Kr.) donerar 200 ton guld till gudarna, en del av detta måste ha kommit från Jerusalem, se 2 Krön 12:2, 9. Några århundraden senare vid Alexander den stores seger vid Persepolis värderades guldet och silvret där till 120 000 talenter (4 500 ton).

• Det uppskattas att 190 000 ton guld har grävts fram genom historien (skulle rymmas i en kub som mäter 28 meter på varje sida).

• Den internationella valutafonden har 2 814 ton guld (2021).

• Sveriges riksbank har 126 ton guld (2024).]

Guldsköldar

16 Och kung Salomo gjorde 200 långsköldar (hebr. tsinah) av hamrat guld. 600 viktenheter [shekel – 6,9 kg] guld gick åt till en sköld. [Skölden var gjord av trä och belagd med guld.] 17 Och han gjorde 300 sköldar (hebr. magen) av hamrat guld, tre minor (hebr. mane) guld gick åt till en sköld. [Dessa sköldar hade hälften så mycket guld, se 2 Krön 9:16] Och kungen placerade dem i Libanons skogshus.

[Dessa 500 sköldar var troligtvis placerade på de 13,5 meter höga väggarna. Huset var 46 meter långt och 23 meter brett, se 1 Kung 7:2. Se även 1 Kung 14:26-28.]

Tron

18 Och kungen [Salomo] gjorde (lät tillverka) en stor tron av elfenben och förgyllde den med finaste (bästa) guld. 19 Det var sex trappsteg till tronen och tronens huvud (den översta delen) var runt i bakstycket (ryggsidan, ordagrant ”bakom den”) och det var armstöd på båda sidor om sittplatsen, och två lejon stod bredvid armstöden. 20 Och tolv lejon stod där, ett på ena sidan och ett på andra sidan på de sex trappstegen. Det fanns ingenting liknande tillverkat i något annat kungarike.

Allt var av guld!

21 Och alla kung Salomos dryckeskärl var av guld och alla redskap i Libanons skogshus var av rent guld, ingenting var av silver, det räknades inte som värdefullt under Salomos dagar. 22 För kungen hade en egen Tarshish-flotta på havet tillsammans med Chirams flotta. Vart tredje år kom Tarshish-flottan [hem] med guld och silver, elfenben och apor och påfåglar.

23 Och kung Salomo överträffade alla jordens kungar i rikedom och i vishet. 24 Och hela jorden uppsökte Salomos ansikte för att höra hans vishet, som Gud (Elohim) hade lagt i hans hjärta. 25 Och de förde med sig varje man sin gåva, redskap av silver och redskap av guld och dräkter och rustningar och kryddor, hästar och mulor, föremål år efter år.

26 Och Salomo samlade ihop vagnar och ryttare, och han hade 1 400 vagnar och 12 000 ryttare som han placerade i vagnsstäderna och med kungen i Jerusalem. 27 Och kungen lät silver vara lika vanligt i Jerusalem som stenar, och cedrar [dess värde] lät han vara lika vanligt [fanns det så stor mängd av] som sykomorträd i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd]. 28 Och Salomos hästar hade förts ut från Egypten [i söder] och från Qove [motsvarar Kilikien i nuvarande sydöstra Turkiet, hästarna här var kända för sin styrka och uthållighet]. Kungens köpmän köpte dem från Qove till bestämt pris. 29 Och en vagn kom upp och gick ut från Egypten för 600 shekel [priset av 6,9 kg] silver och en häst för 150 [shekel silver – motsvarar 1,7 kg]. Och lika till hettiternas kungar och för Arams kungar, de förde ut dem för ett fast pris.

11

Salomos giftermål med utländska kvinnor

[Detta stycke ramar in kiasmen i kapitel 3-11. Just giftermålen med utländska kvinnor var det som han inte skulle göra (5 Mos 7:3-4; 17:16-17), och visade sig få honom på fall. Inom arkeologin har man på senare år börjat göra analyser av fingeravtryck på lerskärvor. I utgrävningar där det finns kanaaneiska tempel (bl.a. Tell Burna 2022) har man sett att just avgudar, figuriner, masker och kärl för religiöst bruk var gjorda av kvinnliga krukmakare, medan vanliga kärl var gjorda av män. Här bekräftar arkeologin att just utländska kvinnor var involverade att skapa dessa ockulta föremål.]

1 Och kung Salomo älskade många främmande (utländska) kvinnor, förutom (vid sidan av) faraos dotter [som exkluderas, se 1 Kung 3:1] – moabiter, ammoniter, edomiter, sidonier och hettiter – 2 från folkslagen om vilka Herren (Jahveh) sagt till Israels söner: ”Ni ska inte komma och gå bland dem och de ska inte komma och gå bland er, för de ska med säkerhet vända bort era hjärtan efter sina gudar [om du gör så].” [2 Mos 34:16; 5 Mos 7:3] Salomo höll (klistrade) sig till dessa [kanaaneiska kvinnor] i kärlek. 3 Och han hade 700 fruar, prinsessor, och 300 konkubiner, och hans fruar vände bort hans hjärta. 4 Och det hände när Salomo var gammal att hans fruar vände bort hans hjärta till andra gudar, och hans hjärta var inte fullkomligt (helhjärtat) med Herren (Jahveh), hans Gud (Elohim), som hans far Davids hjärta. [Ordet fullkomligt här är shalem och delar rot med ordet shalom som handlar om att ha både frid och fred med Gud, men också om att vara komplett, helöverlåten och ”en-hjärtad”.] 5 Och Salomo gick efter Ashtoret [Ishtar – kärlekens och krigets gudinna; himmelens drottning, Baals hustru], sidoniernas gudinna och efter Milkom [även kallad Molok, se vers 7] ammoniternas vidrighet. 6 Så gjorde Salomo det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, han följde inte fullt ut (ordagrant: ”uppfyllde inte efter” – var inte lojal mot) Herren (Jahveh) som David, hans far.

7 Vid den tiden byggde Salomo en hög plats till Kemos, Moabs vidrighet [4 Mos 21:29], på berget som är framför Jerusalem, och till Molok, Ammons söners vidrighet. 8 Och så gjorde han till alla sina främmande fruar som offrade offer till sina gudar.

9 Och Herren (Jahveh) var vred på Salomo eftersom hans hjärta var bortvänt från Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), som hade uppenbarat (visat) sig för honom två gånger, 10 och hade befallt honom angående dessa ting, för att han inte skulle gå efter andra gudar, men han höll (vaktade, skyddade, bevarade) inte det som Herren (Jahveh) hade befallt. 11 Och Herren (Jahveh) sa till Salomo: ”Eftersom detta finns i ditt sinne och du inte har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) mitt förbund och mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) som jag har befallt dig, ska jag med säkerhet riva isär kungariket från dig och ska ge det till dina tjänare. 12 Men jag ska inte göra det i dina dagar, för din far Davids skull, men jag ska riva isär det ur handen på din son. 13 Men jag ska inte riva bort hela kungariket, jag ska ge en stam till din son, för min tjänare Davids skull och för Jerusalems skull som jag har utvalt.”

Motståndare

14 Och Herren (Jahveh) reste upp en motståndare till Salomo, edomiten Hadad, han var av kungens säd i Edom (ättling till Edoms kung). 15 För det skedde när David var i Edom att Joav, arméns hövitsman, gick upp för att begrava de slagna och han slog alla män i Edom, 16 för Joav och hela Israel stannade där sex månader till dess han hade huggit av varje man i Edom, 17 att Hadad flydde, han och några edomiter från hans fars tjänare med honom, och de gick till Egypten, då var Hadad en liten yngling (förmodligen i 5-10 års ålder). 18 Och de steg upp från Midjan och kom till Paran och de tog män med sig från Paran och kom till Egypten, till farao, Egyptens kung, som gav honom ett hus och tilldelade honom underhåll och gav honom mark.

19 Och Hadad fann nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i faraos ögon så att han gav honom till hustru sin egen frus syster, drottningmoderns – tachpeneis – syster. [Ordet tachpeneis är troligtvis inte ett namn utan en transkribering av den egyptiska frasen t-h-p-nsw som motsvarar drottning/drottningmoder, jfr 1 Kung 2:19; 15:13.] 20 Och tachpeneis [drottningmoderns] syster födde en son till honom, Genuvat, som tachpeneis [drottningmodern] avvande i faraos hus, och Genuvat var i faraos hus bland faraos söner.

21 Och när Hadad i Egypten hörde att David sov hos sina fäder och att Joav, arméns hövitsman, var död, sa Hadad till farao: ”Låt mig lämna så att jag kan gå till mitt eget land.”

22 Och farao sa till honom: ”Men vad har du saknat hos mig, varför ber du att få gå till ditt eget land?” Och han svarade: ”Ingenting, men låt mig få lämna ändå.”

23 Och Gud (Elohim) reste upp en annan motståndare till honom, Rezon, Eljadas son, som hade flytt från sin herre Hadadezer, Tsovas kung. 24 Och han samlade män runt sig och blev hövitsman för en trupp när David slog dem, och de gick till Damaskus och bodde där och regerade i Damaskus. 25 Och han var en motståndare till Israel alla Salomos dagar, förutom de bekymmer som Hadad orsakade, och han avskydde Israel och regerade över Aram.

Jerobeam gör uppror

26 Och Jerobeam (hebr. Jarovam), Nevats son, en efraimit från Tsereda, en Salomos tjänare vars mor var Tseroa, en änka, han lyfte också sin hand mot kungen. 27 Och detta var anledningen till att han lyfte upp sin hand mot kungen: Salomo byggde Millo och reparerade sprickorna i sin far Davids stad. 28 Och mannen Jerobeam var en mäktig stridsman, och Salomo såg att den unge mannen var flitig och han gav honom ansvar över alla arbetare från Josefs hus.

29 Och det skedde vid den tiden när Jerobeam gick ut från Jerusalem att profeten Achija, shiloniten, fann honom på vägen. Och han hade klätt sig själv i en ny mantel och de två var ensamma på fältet. 30 Och Achija tog den nya manteln som han hade på sig och rev isär den i tolv bitar. 31 Och han sa till Jerobeam: Ta dig tio bitar, för så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Se jag ska riva kungariket ur Salomos hand och ska ge tio stammar till dig, 32 men han ska ha en stam för min tjänare Davids skull och för Jerusalems skull, staden som jag har utvalt bland alla Israels stammar, 33 eftersom de har övergett mig och har tillbett

Ashtoret [Ishtar – kärlekens och krigets gudinna; himmelens drottning och Baals hustru], sidoniernas gudinna,

Kemosh, Moabs gud och

Milkom [även kallad Molok], amoréernas gud,

och inte vandrat på mina vägar till att göra det som är rätt i mina ögon och hålla (vakta, skydda, bevara) mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och mina påbud (bindande juridiska beslut) som hans far David gjorde.

34 Men jag ska inte ta hela kungariket ur hans hand utan jag ska låta honom vara furste alla sitt livs dagar [hela sitt liv], för min tjänare Davids skull som jag valde, eftersom han höll (vaktade, skyddade, bevarade) mina budord (tydliga befallningar) och mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”). 35 Men jag ska ta kungariket ur hans söners händer och ska ge det till dig, 10 stammar. 36 Och till hans son ska jag ge en stam, så att David, min tjänare, alltid har en lampa inför mitt ansikte i Jerusalem, staden som jag har valt åt mig för att placera mitt namn där. 37 Och jag ska ta dig och du ska regera över allt som din själ önskar och ska vara kung över Israel. 38 Och det ska ske om du lyssnar till allt jag befaller (hebr. tsavah) dig och vandrar på mina vägar och gör allt som är rätt i mina ögon till att hålla (vakta, skydda, bevara) mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och mina befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot), som David, min tjänare, gjorde, att jag ska vara med dig och ska bygga till dig ett stadigt hus, som jag byggde för David, och ska ge Israel till dig. 39 Och för detta ska jag hemsöka Davids säd, men inte för alltid.

40 Salomo försökte därför döda Jerobeam, men Jerobeam steg upp och flydde till Egypten, till Shishaq, Egyptens kung, och var i Egypten till Salomos död.

Salomos död

41 Vad mer som är att säga om Salomo och allt som han gjorde och hans vishet, det finns skrivet i Salomos gärningars bok (Salomos krönika). 42 Och tiden som Salomo regerade i Jerusalem över hela Israel var 40 år. 43 Och Salomo sov med sina fäder och blev begraven i sin far Davids stad, och Rehabeam (hebr. Rechavam), hans son, regerade i hans ställe.

12

Nordriket – de sju första kungarna (kap 12-16)

Nordrikets 1:e kung – Jerobeam

[I detta stycke beskrivs de sju förste kungarna i det norra riket. Jerobeam är Nordrikets förste kung. Han regerar 22 år (1 Kung 14:20) 931-910 f.Kr.]

1 Och Rehabeam (hebr. Rechavam) gick till Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6], för hela Israel hade gått till Shechem för att göra honom till kung. 2 Och det skedde när Jerobeam, Nevats son, hörde om det, för han var fortfarande i Egypten dit han hade flytt från kung Salomos ansikte, och Jerobeam bodde i Egypten, 3 att de sände och kallade på honom så att Jerobeam och hela Israels församling kom och talade till Rehabeam och sa: 4 ”Din far gjorde vårt ok tungt, gör därför du din fars tunga tjänst och hans tunga ok som han lade på oss lättare, och vi ska tjäna dig.”

5 Och han sa: ”Lämna tre dagar och kom sedan tillbaka till mig.” Och folket lämnade.

6 Och Rehabeam tog råd från äldre män som stått inför Salomo, hans far, när han fortfarande levde och sa: ”Vilket råd ger ni mig att svara till detta folk?”

7 Och de talade med honom och sa: ”Om du vill vara en tjänare för detta folk idag, och vill tjäna dem, svara dem och tala goda ord till dem, då ska de vara dina tjänare för alltid.”

8 Men han övergav de äldre männens råd som de hade gett honom och tog råd av unga män som vuxit upp med honom och stod inför hans ansikte. 9 Och han sa till dem: ”Vilket råd ger ni som jag ska svara till detta folk som har talat till mig och sagt: Gör din fars ok som han lagt på oss lättare?”

10 Och de unga männen som vuxit upp med honom talade med honom och sa: ”Så ska du göra med folket som har talat till dig och sagt: Din far gjorde vårt ok tungt men du ska lätta det för oss, så ska du tala till dem: Mitt lillfinger är tjockare än min fars höfter. 11 Och om min far belastade er med ett tungt ok, ska jag belasta ert ok ytterligare. Min far tuktade er med piskor men jag ska tukta er med skorpioner.”

12 Och Jerobeam och hela folket kom till Rehabeam den tredje dagen som kungen hade talat till dem och sagt: ”Kom till mig den tredje dagen.” 13 Och kungen svarade folket hårt och övergav rådet som de äldre männen hade gett honom, 14 och talade till dem efter de yngre männens råd och sa: ”Min far gjorde ert ok tungt, men jag ska belasta ert ok ytterligare, min far tuktade er med piskor men jag ska tukta er med skorpioner.” 15 Och kungen lyssnade inte till folket, för det var något som Herren (Jahveh) lät ske för att han skulle stadfästa sitt ord som Herren (Jahveh) hade talat genom Achijas hand, shiloniten, till Jerobeam, Nevats son. [Jerobeam I, Nordrikets förste kung.]

16 Och när hela Israel såg att kungen inte lyssnade på dem svarade folket kungen och sa:

”Vilken del har vi i David?

Vi har inget arv i Jishajs son.

Till era tält, Israel,

se om ditt eget hus, David.”

Och Israel gick till sina tält. 17 Men för Israels söner som bodde i Juda städer, regerade [fortfarande] Rehabeam över dem. 18 När kung Rehabeam sände Adoram som var skattmästare, stenade hela Israel honom med stenar så att han dog. Och kung Rehabeam skyndade sig att stiga upp i sin vagn för att fly till Jerusalem. 19 Och Israel gjorde uppror mot Davids hus till denna dag.

20 Och det skedde när hela Israel hörde att Jerobeam hade kommit tillbaka, att de sände och kallade honom till församlingen och gjorde honom till kung över Israel. Där fanns ingen som följde Davids hus utom Juda stam.

21 Och när Rehabeam kom till Jerusalem församlades hela Juda hus och Benjamins stam 180 000 utvalda män som var stridsmän, för att strida mot Israels hus för att föra kungariket tillbaka till Rehabeam, Salomos son.

22 Men Guds (Elohims) ord kom till Shemaja, en gudsman [2 Krön 12:5, 7, 15]. Han sa: 23 ”Tala till Rehabeam, Salomos son, Juda kung, och till hela Juda hus och Benjamin och till resten av folket och säg: 24 Så säger Herren (Jahveh): Ni ska inte gå upp, inte strida mot era bröder, Israels söner. Återvänd var man till sitt hus, för detta är från mig.” Och de lyssnade till Herrens (Jahvehs) ord och återvände och gick sin väg enligt Herrens (Jahvehs) ord.

Guldkalv i Betel och Dan

25 Och Jerobeam byggde Shechem i Efraims bergsbygd och bodde där och han gick därifrån och byggde Penoel.

[Shechem var en strategisk knutpunkt där flera vägar möttes mellan bergen Gerizim och Ebal. Peniel var den plats vid floden Jabbok, på östra sidan av Jordanfloden, där Jakob brottades med Gud. Staden fanns på Gideons tid (Dom 8:8-9, 17), men nu bygger Jevoram upp den på nytt. Staden identifieras med Tell ed-Dhahab.]

26 Och Jerobeam sa (tänkte) i sitt hjärta: ”Nu ska kungariket återvända till Davids hus. 27 Om folket går upp och offrar offer i Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem då kommer folkets hjärta att återvända till sin herre, till Rehabeam, Juda kung, och de kommer att döda mig och återvända till Rehabeam, Juda kung.”

28 Och kungen tog råd och gjorde två kalvar av guld och han sa till dem: ”Ni har gått upp länge nog till Jerusalem, se era gudar, Israel, som förde er upp ur Egyptens land.” 29 Och han placerade en i Betel och den andra placerade han i Dan. 30 Och detta blev en synd, för folket gick och tillbad framför den ända till Dan.

31 Och han gjorde hus på höga platser och gjorde präster från hela folket som inte var Levis söner. 32 Och Jerobeam påbjöd en fest i den 8:e månaden [cheshvan – okt/nov] på den 15:e dagen i månaden som liknade festerna i Juda, och han gick upp till altaret. Detta gjorde han i Betel och offrade till kalven som han hade gjort, och han placerade prästen i Betel på den höga platsen som han hade gjort. [De bibliska hösthögtiderna infaller en månad tidigare i den 7:e månaden (tishri), se 3 Mos 23:23, 27, 34.] 33 Och han gick upp till altaret som han hade gjort i Betel på den 15:e dagen i den 8:e månaden [chesvan – okt/nov], den månad som han hade bestämt i sitt eget hjärta, och han påbjöd en fest för Israels söner och gick upp till altaret och offrade. [De bibliska hösthögtiderna infaller den 7:e månaden (tishri), se 3 Mos 23:23, 27, 34.]

13

Gudsmannen från Juda

1 Och se, där kom en gudsman från Juda med Herrens (Jahvehs) ord till Betel, och Jerobeam stod vid altaret för att offra. 2 Och han ropade Herrens (Jahvehs) ord mot altaret och sa: Altare, altare, så säger Herren (Jahveh): Se, en son ska födas till Davids hus, Josia (hebr. Joshijaho) [betyder: den som Herren helar] är hans namn, och på dig ska han offra de höga platsernas präster som offrar på dig och människors ben ska brännas på dig. 3 Och han gav ett tecken samma dag och sa: Detta är tecknet som Herren (Jahveh) har talat: Se altaret ska rämna (brista, gå sönder) och askan på det ska spridas ut.

4 Och det skedde när kungen hörde gudsmannens ord som han ropade mot altaret i Betel, att Jerobeam sträckte fram sin hand mot altaret och sa: ”Ta tag i honom” och hans hand som han hade sträckt fram mot honom torkade (stelnade) så att han inte kunde dra tillbaka den. 5 Och altaret rämnade och askan rann ut från altaret i enlighet med tecknet som gudsmannen hade gett genom Herrens (Jahvehs) ord.

6 Och kungen svarade och sa till gudsmannen: ”Bönfall, jag ber dig, vid Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) ansikte och be för mig att min hand blir återställd.” Och gudsmannen bönföll Herren (Jahveh) och kungens hand blev återställd och blev som den var tidigare.

7 Och kungen talade till gudsmannen: ”Kom med mig till mitt hus och vederkvick dig och jag ska ge dig en gåva.”

8 Men gudsmannen sa till kungen: ”Om du vill ge mig halva ditt hus ska jag inte gå med dig, jag ska inte äta bröd och inte dricka vatten på denna plats.” 9 För så är det bestämt för mig genom Herrens (Jahvehs) ord som sa: ”Du ska inte äta bröd, inte dricka vatten och inte återvända samma väg som du kom.” 10 Och han gick en annan väg och återvände inte den väg som han kommit till Betel.

11 Och en gammal profet bodde i Betel, och hans söner kom och återberättade för honom allt det som gudsmannen hade gjort den dagen i Betel och de ord som han hade talat till kungen och de återberättade detta för sin far. 12 Och deras far talade till dem: ”Vilken väg gick han?” För hans söner hade sett vilken väg gudsmannen gick, som kom från Juda. 13 Och han sa till sina söner: ”Sadla åsnan åt mig.” Och de sadlade åsnan åt honom och han red på den. 14 Och han gick efter gudsmannen och fann honom sittande under en terebint, och han frågade honom: ”Är du gudsmannen som kom från Juda?”

Han svarade: ”Det är jag.”

15 Då sa han till honom: ”Kom med mig till mitt hus och ät bröd.”

16 Men han svarade: ”Jag återvänder inte med dig och går inte in med dig, och jag ska inte äta bröd och inte dricka vatten med dig på denna plats, 17 för det blev sagt till mig genom Herrens (Jahvehs) ord: ’Du ska inte äta bröd, inte dricka vatten och inte återvända samma väg som du kom.’ ”

18 Och han sa till honom: ”Jag är också en profet som du och en ängel talade Herrens (Jahvehs) ord till mig och sa: För tillbaka honom till ditt hus så att han kan äta bröd och dricka vatten.” Men han ljög för honom. 19 Så han gick tillbaka med honom och åt bröd och drack vatten.

20 Och det skedde när de satt vid bordet att Herrens (Jahvehs) ord kom till profeten som hade fört tillbaka honom.

21 Och han ropade till gudsmannen som kommit från Juda och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Lika mycket som du har gjort uppror mot Herrens (Jahvehs) mun och inte har lytt hans befallning (budord – hebr. mitsvah) som Herren (Jahveh) din Gud (Elohim) befallde (hebr. tsavah) dig, 22 utan kom tillbaka och åt bröd och drack vatten på platsen om vilken [Herren] talat: Ät inget bröd och drick inget vatten, så ska din kropp inte komma till dina fäders grav.” 23 Och det skedde efter att han ätit bröd och efter att han druckit, att han sadlade åsnan för honom, till profeten som han hade återfört. 24 Och när han [profeten från Juda] gick mötte ett lejon honom på vägen och slog honom, och hans kropp kastades på vägen och åsnan stod vid den och lejonet stod också vid kroppen. [Lejon var inte så vanliga i Israel, samtidigt inte okänt, se Dom 14:5.] 25 Och se, män passerade förbi och såg kroppen kastad på marken och lejonet stående vid kroppen, och de talade om det i staden där den gamla profeten bodde.

26 Och när profeten som förde honom tillbaka från vägen hörde om det sa han: ”Det är gudsmannen som gjorde uppror mot Herrens (Jahvehs) ord, därför har Herren (Jahveh) gett honom till lejonet, som rev honom och slog honom enligt Herrens (Jahvehs) ord som han talade till honom.”

27 Och han talade till sina söner och sa: ”Sadla åsnan åt mig.” Och de sadlade den. 28 Och han gick och fann hans kropp kastad på vägen och åsnan och lejonet som stod vid kroppen. Och lejonet hade inte ätit kroppen och inte rivit åsnan. 29 Då tog profeten gudsmannens kropp och lade den på sin åsna och förde tillbaka den, och han kom till den gamla profetens stad, och han sörjde och begravde honom. 30 Och han lade hans kropp i sin egen grav och höll klagan över honom: Ve, min broder.

31 Och det skedde efter att han hade begravt honom att han talade med sina söner och sa: ”När jag är död, begrav mig i graven där gudsmannen är begravd, lägg mina ben bredvid hans ben. 32 För orden som han ropade genom Herrens (Jahvehs) ord mot altaret i Betel och mot de höga platsernas alla hus, som är i Samariens städer, ska med säkerhet ske (infrias).”

33 Efter dessa ting återvände inte Jerobeam från sina onda vägar, men gjorde igen från hela folket präster till de höga platserna, den som ville [bli präst] honom avskilde han så att han blev en av de höga platsernas präster. 34 Och genom detta blev det en synd till Jerobeams hus (familj, släkt), så att det blev avhugget, och fördärvat så att det inte längre fanns på jordens ansikte.

14

Achijas profetia mot Jerobeam

1 Vid den tiden blev Avijah, Jerobeams son, sjuk. 2 Och Jerobeam sa till sin hustru: ”Stå upp, jag ber dig, och förklä dig själv så att du inte blir igenkänd som Jerobeams hustru, och gå till Shilo. Se, där är Achija, profeten som talade om mig att jag skulle bli kung över detta folk. 3 Och ta med dig tio brödkakor och kex och ett krus med honung och gå till honom. Han ska berätta för dig vad som ska ske med denna yngling.” 4 Och Jerobeams hustru gjorde så och steg upp och gick till Shilo och kom till Achijas hus.

Nu kunde inte Achija se, för hans ögon var svaga på grund av hans ålder. 5 Och Herren (Jahveh) sa till Achija: ”Se, Jerobeams hustru kommer för att fråga dig om sin son för han är sjuk. Så och så ska du tala till henne, för det ska ske när hon kommer in att hon ska utge sig själv för att vara en annan kvinna.”

6 Och det blev så när Achija hörde ljudet av hennes fötter när hon kom in genom dörren att han sa:

”Kom in Jerobeams hustru, varför utger du dig för att vara någon annan? Jag är sänd till dig för att ge dig tunga besked. 7 Gå och berätta för Jerobeam:

______

’Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Lika mycket som jag har upphöjt dig från folket och gjort dig till furste över mitt folk Israel, 8 och rivit isär kungariket från Davids hus och gett det till dig, och ändå har du inte varit som min tjänare David som höll (vaktade, skyddade, bevarade) mina budord (tydliga befallningar) och som vandrade efter mig med hela sitt hjärta till att göra endast det som var rätt i mina ögon, 9 men du har gjort ont (hebr. raa) i allt som var inför dig och du har gått och gjort dig andra gudar och gjutna beläten för att provocera mig och har kastat mig bakom din rygg.

10 Därför, se, jag ska föra ondska (hebr. raa) över Jerobeams hus och ska hugga bort från Jerobeam var och en som urinerar mot muren [nedvärderande uttryck för en man; i uttrycket liknas han också vid en oren hund, se vers 11] – [både] instängd (fängslad) och frisläppt – i Israel. Jag ska bränna Jerobeams hus, som man bränner gödsel tills det är helt borta (fullbordat). 11 Den av Jerobeams hus som dör i staden ska hundarna äta upp och den som dör på fältet ska himlarnas fåglar äta upp, för Herren (Jahveh) har talat.

12 Stig upp och gå till ditt hus, och när dina fötter stiger in i staden ska barnet dö. 13 Och hela Israel ska sörja över honom och begrava honom, för han är den ende av Jerobeam som ska få en grav, eftersom det i honom fanns något gott gentemot Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).

14 Och därtill ska Herren (Jahveh) resa upp åt sig en kung över Israel som ska hugga av Jerobeams hus den dagen. Och vad är det även denna gång? 15 Och Herren (Jahveh) ska slå Israel som vass skakas i vattnet, och han ska rycka upp Israel från det goda land som han gav till deras fäder, och ska skingra dem bortom floden, eftersom de har gjort sina aseror [pålar för avgudadyrkan] för att provocera Herren (Jahveh). 16 Och han ska ge Israel på grund av Jerobeams överträdelser som han har överträtt, med vilka han har fått Israel att begå överträdelser.’ ”

______

17 Och Jerobeams hustru steg upp och lämnade och kom till Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah], och när hon kom till husets tröskel dog ynglingen. 18 Och hela Israel begravde honom och sörjde (ordagrant slet sitt hår och slog sig på bröstet, vilket är uttryck för sorg) över honom efter Herrens (Jahvehs) ord som han talade genom sin tjänare Achijahos hand, profeten.

19 Vad mer finns om Jerobeams gärningar, hur han krigade och hur han regerade, det är skrivet i Israels kungars krönika (böcker). [Syftar inte på Kungaböckerna i Bibeln utan på offentliga protokoll, från vilka uppgifter hämtades av profeterna och skrevs ned i de kanoniska böckerna.] 20 Och dagarna som Jerobeam regerade var 22 år, och han sov med sina fäder och Nadav, hans son, regerade i hans ställe.

[Nadavs styre återges i 1 Kung 15:25. Berättelsen återvänder nu till Rehabeam, Salomos son och efterträdare, Sydrikets förste kung.]

[ Kungliga krönikor

Viktiga händelser registrerades år för år i officiella krönikor, se Est 2:23; 6:1. Vissa av den antika världens kända krönikor (t.ex. de assyriska kungarnas) är användbara för att rekonstruera kronologi och geografiska platser, men innehåller ofta propaganda. Andra (t.ex. de från den nybabyloniska perioden) har mer neutral information. Hänvisningen till Israels kungars årsböcker visar att de bibliska författarna hämtade sin berättelse från större och mer detaljerade källor. Israels kungars krönika refereras här: 1 Kung 15:31; 16:5, 14, 20, 27; 22:39; 2 Kung 1:18; 10:34; 13:8, 12; 14:15, 28; 15:11, 15, 21, 26, 31; 2 Krön 33:18. Juda kungars krönika här: 1 Kung 14:29; 15:7, 23; 22:46; 2 Kung 8:23; 12:19; 14:18; 15:6, 36; 16:19; 20:20; 21:17, 25; 23:28; 24:5.]

Sydrikets 1:a regent – Rehabeam

[Rehabeam var Sydrikets 1:a regent (regerade 930-913 f.Kr.).]

21 Och Rehabeam, Salomos son, regerade i Juda. Rehabeam var 41 år när han började regera och han regerade 17 år i Jerusalem, staden som Herren (Jahveh) hade utvalt bland alla Israels stammar för att placera sitt namn där, och hans mor [drottningmoder] var Naama, ammonitiskan.

22 Juda gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och de drev honom till nitälskan med alla överträdelser som de begick, mer än alla deras fäders överträdelser. 23 För de byggde även höga platser och aseror [pålar för avgudadyrkan] på varje hög kulle och under varje lummigt träd. 24 Ja, det fanns även manliga tempelprostituerade (hebr. qadesh) i landet, de gjorde alla de styggelser som folken gjort, vilka Herren (Jahveh) drivit ut framför Israels söner.

25 Men i Rehabeams 5:e år drog Shishak, Egyptens kung, upp mot Jerusalem. [Shishak var från den 22:a dynastin i Egypten. Han gömde Jerobeam efter att Salomo försökt döda honom, se 1 Kung 11:40.] 26 Och han tog bort skatterna (rikedomarna) från Herrens (Jahvehs) hus och skatterna från kungens hus. Han tog bort allt och han tog bort alla sköldar av guld som Salomo hade gjort. 27 Och kung Rehabeam gjorde (tillverkade) i deras ställe sköldar av brons och överlät dem i händerna på hövitsmannen för vakten som bevakade dörren till kungens hus. 28 Och det var så att när kungen gick in i Herrens (Jahvehs) hus, bar vakten dem och förde tillbaka dem till vaktens kammare.

29 Vad mer finns om Rehabeams gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. 30 Och det var oavbrutet krig mellan Rehabeam och Jerobeam. 31 Och Rehabeam sov hos sina fäder och blev begravd i sin far Davids stad. Och hans mors [drottningmoderns] namn var Naama, ammonitiskan. Och Avijam, hans son, regerade i hans ställe.

15

Sydrikets 2:a regent – Avijam

[Avijam var Sydrikets 2:a regent. Han regerade 913-910 f.Kr. i Jerusalem. Han krigade med Nordriket och slog Jerobeam i Efraim (ca 912 f.Kr.), se 2 Krön 13:1-20.]

1 Och i det 18:e året av kung Jerobeams son Nevat, började Avijam att regera över Juda. 2 Han regerade tre år i Jerusalem och hans mors [drottningmoderns] namn var Maacha, Avishaloms dotter. [I 2 Krön 13:2 stavas hennes namn Mikaja.]

3 Och han vandrade i alla sin fars överträdelser, som han hade gjort före honom, och hans hjärta var inte helt med Herren (Jahveh), hans Gud (Elohim), som Davids hjärta, hans far. 4 Men för Davids skull gav Herren (Jahveh), hans Gud (Elohim), honom en lampa i Jerusalem, och satte hans son efter honom för att bevara Jerusalem, 5 eftersom David gjorde det som var rätt i Herrens (Jahvehs) ögon och inte vände åt sidan från något som han hade befallt honom alla hans livs dagar, förutom incidenten med Orija, hettiten.

6 Och det var krig mellan Rehabeam och Jerobeam alla hans livs dagar. 7 Vad mer finns om Avijams gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. Och det var krig mellan Avijam och Jerobeam. 8 Och Avijam sov hos sina fäder och de begravde honom i hans far Davids stad. Och Asa, hans son, regerade i hans ställe.

Sydrikets 3:e regent – Asa

[Asa var Sydrikets 3:e regent (regerade 905-874 f.Kr.).]

9 Och i Jerobeams 20:e år, Israels kung, började Asa regera Juda. 10 41 år regerade han i Jerusalem, och hans farmors (mors/farmors – hebr. im) namn [drottningmoders namn; Avijams mor, se vers 2] var Maacha, Avishaloms dotter.

11 Asa gjorde det som var rätt (rakt, uppriktigt) i Herrens (Jahvehs) ögon som sin förfader (far – hebr. av) David. 12 Och han tog bort de manliga tempelprostituerade (hebr. qadesh) ur landet och tog bort alla deras avgudar som hans fäder hade gjort (tillverkat). 13 Ja, även sin farmor [mor/farmor] Maacha avsatte han från sin position som drottningmoder, eftersom hon hade gjort en styggelse, en asera [påle för avgudadyrkan]. Och Asa högg ner hennes avgud och brände den i Kidrondalen. 14 Men de höga platserna blev inte borttagna, likväl var Asas hjärta helt med Herren (Jahveh) alla hans dagar. 15 Och han förde in i Herrens (Jahvehs) hus de föremål som hans far hade helgat och de föremål som han själv hade helgat, silver och guld och redskap.

16 Och det var krig mellan Asa och Baasha, Israels kung, alla deras dagar. 17 Och Baasha, Israels kung, gick upp mot Juda och byggde Rama för att hindra någon från att komma och gå till Asa, Juda kung.

18 Och Asa tog allt silver och guldet som var kvar i skattkammaren i Herrens (Jahvehs) hus och skatterna i kungens hus och gav dem i sina tjänares händer och kung Asa sände dem till Ben-Hadad, Tavrimons son, Chezions son, Arams kung, som bodde i Damaskus och sa: 19 ”Det finns ett förbund mellan mig och dig och mellan min far och din far, se jag har sänt gåvor till dig av silver och guld. Gå och bryt ditt förbund med Baasha, Israels kung, så att han lämnar mig.”

20 Och Ben-Hadad lyssnade till kung Asa och sände hövitsmännen för sina arméer mot Israels städer och slog Ijon och Dan och Avel-Beit-Maacha och hela Kinneret [Galileen] med hela Naftalis land. 21 Och det skedde när Baasha hörde om det, att han lämnade byggandet av Rama och bodde i Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah]. [Tirtsah blir snart Nordrikets huvudstad, se vers 33.] 22 Och kung Asa gjorde ett påbud (tillkännagivande) i hela Juda, ingen var undantagen, och de bar bort Ramas stenar och timret som Baasha hade byggt med, och kung Asa byggde Geva i Benjamin av det (materialet) och Mitspah.

23 Vad mer finns om Asas gärningar, och all hans styrka, och vad han gjorde och alla städer som han byggde det är skrivet i Juda kungars krönika. Men när han var gammal blev han sjuk i sina ben. 24 Och Asa sov hos sina fäder och blev begravd med sina fäder i sin far Davids stad. Och Jehoshafat, hans son, regerade i hans ställe.

[Jehoshafat blir Sydrikets fjärde kung. Han beskrivs i 1 Kung 22:41-50. Han regerar 872-848 f.Kr.]

Nordrikets 2:e kung – Nadav

[Israels (det norra rikets) andre kung – Nadav (903-902 f.Kr.)]

25 Och Nadav, Jerobeams son, började regera i Israel [Nordriket], i Juda kung Asas andra år [Asa var Sydrikets 4:e kung], och han regerade över Israel två år. 26 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och vandrade på sin fars vägar och i hans överträdelser, varmed han fick Israel att begå överträdelser.

27 Och Baasha, Achijas son från Issachars hus, konspirerade mot honom och Baasha slog honom i Gibbeton som tillhör filistéerna, för Nadav och hela Israel belägrade Gibbeton. 28 Och i Asas, Juda kungs, tredje år, slog Baasha honom (Nadav) och regerade i hans ställe.

29 Och det skedde att så snart han blivit kung slog han hela Jerobeams hus. Han lämnade inget som andades till Jerobeam, till dess han förgjort honom, enligt Herrens (Jahvehs) ord som han talade genom sin tjänare Achijas hand, shiloniten, 30 för Jerobeams överträdelser som han begick och varmed han fick Israel att överträda, eftersom han med dem provocerade Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).

31 Vad mer finns om Nadavs gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Israels kungars krönika. 32 Och det var krig mellan Asa och Baasha, Israels kung, alla deras dagar.

Nordrikets 3:e kung – Baasha

[Israels (det norra rikets) tredje kung – Baasha (909-886 f.Kr.). Hans berättelse finns i 1 Kung 15:16-16:7.]

33 I det tredje året som Asa var kung i Juda började Baasha, Achijas son, regera över hela Israel i Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah] och regerade i 24 år. 34 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och vandrade på Jerobeams vägar och i hans överträdelser varmed han fick Israel att begå överträdelser.

16

1 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jehu, Chananis son, över Baasha han sa: 2 ”Lika mycket som jag upphöjde dig ur stoftet och gjorde dig till furste över mitt folk Israel, och du har vandrat på Jerobeams vägar och har fått mitt folk Israel att synda och provocera mig med sina synder, 3 se, så ska jag fullständigt svepa bort Baasha och hans hus, och jag ska göra ditt hus likt Jerobeams hus, Nevats son. 4 Den av Baasha som dör i staden ska hundarna äta och den av honom som dör på fältet ska himlarnas fåglar äta.”

5 Vad mer finns om Baashas gärningar, och vad han gjorde och hans styrka, det är skrivet i Israels kungars krönika (bokrulle). [På samma sätt som tidigare kungars krönikor är nedskrivna, se 1 Kung 14:19.] 6 Och Baasha sov med sina fäder och han begravdes i Tirtsah [Nordrikets huvudstad, nordost om Shechem], och Elah, hans son, regerade i hans ställe.

7 Och även genom profeten Jehus hand, Chananis son, kom Herrens (Jahvehs) ord mot Baasha och mot hans hus, över allt ont som han gjorde i Herrens (Jahvehs) ögon för att provocera honom med sina händers arbete, genom att vara på samma sätt som Jerobeams hus och eftersom han slog honom.

Nordrikets 4:e kung – Elah

[Israels (det norra rikets) fjärde kung – Elah (886-885 f.Kr.)]

8 I det 26:e året Asa var kung i Juda, började Elah, Baashas son, att regera över Israel i Tirtsah [Nordrikets huvudstad, nordost om Shechem] och han regerade i två år. 9 Men hans tjänare Zimri, hövitsman över hälften av hans vagnar, konspirerade mot honom. En gång när han [kungen Elah] var i Tirtsah och drack sig berusad i Artsas hus, han som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) i Tirtsah, 10 gick Zimri dit och slog honom till döds – det hände i det 27:e året som Asa var kung över Juda – och regerade i hans [Elahs] ställe.

Nordrikets 5:e kung – Zimri

[Zimri var Nordrikets femte kung (regerade 885 f.Kr.)]

11 Och det skedde när han började regera, så snart han satt på sin tron, att han slog hela Baashas hus. Han lämnade inte en enda som urinerar mot muren [nedvärderande uttryck för en man; i uttrycket liknas han också vid en oren hund], ingen av hans släktingar (någon som kunde bli en återlösare – hebr. goel) och ingen av hans vänner. 12 Och Zimri omintetgjorde hela Baashas hus i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord som han talat mot Baasha genom profeten Jehu, 13 för alla Baashas synder och hans son Elahs synder, som han syndade och varmed han fick Israel att synda och provocera Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), med deras fåfänga (tomhet – hebr. hevel) [avgudadyrkan]..

14 Vad mer finns om Elahs gärningar, och allt som han gjorde, det är skrivet i Israels kungars krönika.

15 I det 27:e året av Juda kung Asa, regerade Zimri [bara] sju dagar i Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah]. Och folket var lägrat mot Giveton som tillhör filistéerna. 16 Och folket som lägrats hörde sägas: ”Zimri har konspirerat och har även slagit kungen.” Därför gjorde hela Israel Omri, arméns härförare, till kung över Israel den dagen i lägret. 17 Och Omri gick upp från Giveton och hela Israel med honom och de belägrade Tirtsah. 18 Och det skedde, när Zimri såg att staden hade intagits, att han gick in i den befästa delen av kungens hus och där brände han ner kungens hus över sig med eld, och dog. 19 Detta skedde på grund av hans synder som han syndade med, när han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, i det han vandrade på Jerobeams vägar och i hans synder som han gjorde för att få Israel att synda.

20 Vad mer finns om Zimris gärningar, och hans förräderi som han gjorde, det är skrivet i Israels kungars krönika.

Nordrikets 6:e kung – Omri

[Israels (det norra rikets) sjätte kung – Omri (884-873 f.Kr.)

Namnet Omri betyder ”kärve med säd”.]

21 Vid den tiden var Israels folk splittrat i två delar, hälften av folket följde Tivni, Ginats son, och gjorde honom till kung, och den andra halvan följde Omri. 22 Och folket som följde Omri var starkare (fasta, tapprare) än folket som följde Tivni, Ginats son, och Tivni dog och Omri regerade.

23 I det 31:a året av Juda kung Asa [Sydrikets 4:e kung], började Omri regera över Israel och regerade 12 år, 6 år regerade han i Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah]. 24 Och han köpte Samariens kulle av Shemer (hebr. shemer) för två talenter silver [totalt 70 kg] och han byggde på kullen och gav staden som han hade byggt namnet Samarien (hebr. Shomron) efter ägaren till kullen som hette Shemer. [Båda namnen stavas med samma konsonanter smr på hebreiska Shin-Mem-Resh.]

25 Och Omri gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och gjorde mer ont än alla som varit före honom. 26 Och han vandrade på alla Jerobeams, Nevats sons, vägar och i hans synder, varmed han fick Israel att synda och provocera Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), med sin fåfänga (avgudadyrkan).

27 Vad mer finns om Omris gärningar, och vad han gjorde och den styrka som han visade, det är skrivet i Israels kungars krönika. 28 Och Omri sov med sina fäder och begravdes i Samarien, och Ahab (hebr. Achav; betyder ”fars bror”), hans son, regerade i hans ställe.

Nordrikets 7:e kung – Ahab

[Israels (det norra rikets) sjunde kung – Ahab (874-853 f.Kr.)

Hans namn Achav betyder ”fars bror”.]

29 Ahab (hebr. Achav), Omris son, blev Israels [det norra rikets åttonde] kung. Detta skedde under Asas, kungen i Juda [det södra rikets], 38:e år vid makten. Ahab, Omris son, regerade över Israel i Samarien i 22 år [874-853 f.Kr.] 30 Och Ahab, Omris son, gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, mer än alla före honom. 31 Och det skedde, som om det vore en lätt sak för honom att vandra i Jerobeams, Navats sons, synder, att han tog till hustru Isebel (hebr. Izevel), Etbaals dotter, sidoniernas kung, och gick och tjänade Baal och tillbad honom. 32 Och han reste upp ett altare till Baal i baalstemplet (Baals hus) som han hade byggt i Samarien. 33 Och Ahab gjorde aseran, och Ahab gjorde ännu mer för att provocera Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), än alla Israels kungar som funnits före honom.

34 I hans dagar byggde beteliten Chiel upp Jeriko, med Aviram, sin förstfödde, lade han dess grund och med sin yngste son Segov satte han upp dess portar, i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord [Jos 6:26] som han hade talat genom Josuas hand, Nuns son.

17

Profeten Elia

Elia och Ahab

1 Tishbiten Elia [hebr. Eliajahu; betyder ”Jahveh är min Gud”], från Tishbe i Gilead [öster om Jordanfloden], sa till Ahab (hebr. Achav): ”Lika säkert som Herren (Jahveh), Israels Gud, lever, honom som jag tjänar, så ska det de närmsta åren varken falla dagg eller regn tills jag säger det.”

[Ahab hade infört baalsdyrkan. Baal var en fruktbarhetsgud och herre över regnmolnen. Genom att säga att det inte ska regna utmanar Herren själva kärnan i den här falska religionen.] 2 Herren (Jahveh) sa till Elia: 3 ”Lämna den här platsen [staden Samarien där Elia besökte kungen Ahab och gav detta budskap, se 1 Kung 16:29] och gå österut. Göm dig vid bäckravinen Kerit öster om Jordan [en sträcka på ca 5 mil]. 4 Drick från vattnet i ravinen [bäcken som rinner där under regnperioden], jag har redan sagt till (befallt) korparna att förse dig med mat där.” 5 Så han gjorde som Herren (Jahveh) hade sagt till honom, han begav sig till ravinen Kerit nära Jordan och bodde där. 6 Korparna kom med bröd och kött varje morgon och kväll, och han drack från bäcken.

7 Och det hände efter en tid att bäcken torkade ut, eftersom det inte regnade i landet. 8 Då kom Herrens ord till Elia: 9 ”Stå upp, gå till Sarefat som ligger intill Sidon och slå dig ner (bo) där. Jag har redan befallt en änka som bor där att förse dig med mat.”

10 Så Elia gav sig iväg till Sarefat. [En sträcka på 16 mil från Kerit där han gömt sig för Isebel fram till nu. Sarefat betyder ”smälta, testa, pröva”, och blir en plats där Elia prövas. Staden låg mellan Tyros och Sidon vid Medelhavets kust i området som styrdes av Isebels far Etbaal, se 1 Kung 16:31. Här i hjärtat av baalsdyrkan lovar Gud att försörja Elia genom en fattig änka!] När han kom till stadsporten såg han en änka som samlade pinnar till ved. Han ropade till henne: ”Kan du hämta lite vatten i en kopp, så jag får dricka.” 11 När hon var på väg för att hämta vattnet ropade han: ”Kan du också ta med dig en liten brödbit i din hand?”

12 Hon sa: ”Så sant Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), lever, jag äger inte en brödkaka, bara en handfull mjöl i krukan och lite olja i kruset. Här plockar jag nu ett par vedpinnar, sedan ska jag gå hem och laga en sista måltid till mig och min son. När vi har ätit det kommer vi sedan att dö av svält.”

13 Elia sa till henne: ”Var inte rädd. Gå och gör som du har sagt, men gör först ett litet tunt bröd och kom med det till mig [ära Gud genom att ge bort den första delen, se Hes 44:30; Ords 3:9], sedan gör du i ordning något till dig och din son, 14 för så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): ’Mjölet i krukan ska inte ta slut och oljan i flaskan ska inte tryta fram till den dag då Herren låter regnet falla på jorden igen.’ ”

15 Hon gick och gjorde som Elia hade sagt, och det fanns alltid tillräckligt med mat för henne, Elia och hennes familj. 16 Mjölet i krukan tog inte slut och oljan i flaskan tröt inte, precis som Herren (Jahveh) hade talat genom Elia. [Herren försåg dem dagligen med bröd och olja.]

17 Men efter detta [efter att änkan och hennes son i staden Sarefat räddats från att dö av hunger och nu fått mjöl och olja varje dag på ett övernaturligt sätt], blev sonen till kvinnan som ägde huset sjuk. Hans sjukdom var så allvarlig att han slutade andas.

18 Hon sa till Elia: ”Vad har du med mig att göra du gudsman? Har du kommit för att påminna mig om min synd och döda min son?”

19 Men han sa till henne: ”Ge mig din son.” Han tog honom från hennes armar och bar upp honom till det övre rummet (gästrummet) där han bodde och lade honom på sin säng. 20 Elia ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), skulle du göra så illa mot denna änka som jag bor hos, att hennes son skulle dö?”

21 Därefter sträckte han sig ut över pojken tre gånger och ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), låt denne pojkes själ (liv, livsande) komma tillbaka in i honom.” 22 Herren (Jahveh) hörde Elias röst (hörde hans bön), och pojkens själ kom tillbaka in i honom och han fick liv igen. [Detta är första gången i Bibeln som någon blir uppväckt från de döda.] 23 Elia tog pojken, och gick ner med honom från sitt rum och gav honom till hans mor, och Elia sa: ”Se, din son lever.”

24 Då sa kvinnan till Elia: ”Nu vet jag att du är en profet och Herrens (Jahvehs) ord i din mun är sanning.”

18

Elia och Obadja

1 Och det hände efter många dagar att Herrens (Jahvehs) ord kom till Elia i det tredje året, han sa: ”Gå och visa dig för Ahab och jag ska sända regn över landet.” 2 Och Elia gick för att visa sig för Ahab.

Och hungersnöden var stor i Samarien 3 och Ahab kallade på Obadja [hebr. Ovadjaho – betyder: ”Herrens tjänare”], som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [i staden Samaria]. Och Obadja vördade Herren (Jahveh) mycket, 4 för det var så att när [Ahabs hustru] Isebel (hebr. Izevel) högg av Herrens (Jahvehs) profeter hade Ovadjaho tagit 100 profeter och gömt dem 50 i varje grotta och gett dem bröd och vatten. 5 Och Ahab sa till Ovadjaho: ”Gå genom landet till alla vattenkällor och till alla bäckar, till äventyrs ska du finna gräs och rädda hästarnas och åsnornas liv, så att vi inte förlorar alla djur.” 6 Så de delade landet mellan sig och gick igenom det. Ahab gick en väg för sig själv och Ovadjaho gick en annan väg för sig själv.

7 Och medan han var på väg, se då mötte han Elia och han kände igen honom och föll på sitt ansikte och sa: ”Är det du, min herre Elia?” 8 Och han svarade honom: ”Det är jag. Gå och berätta för din herre, se, Elia är här.”

9 Och han sa: ”I vad har jag syndat eftersom du sänder din tjänare i Ahabs hand för att slakta mig? 10 Herren din Gud (Jahveh Elohim) lever, det finns inget folk (hednafolk) eller kungarike där min herre inte har sänt för att söka dig, och när de säger: ’han är inte här,’ tar han en ed av det kungariket och folket att de inte har funnit dig.

11 Och nu säger du: Gå och berätta för din herre: Se, Elia är här. 12 Och det ska ske så snart jag har gått ifrån dig att Herrens (Jahvehs) Ande för bort dig, vart vet jag inte, och när jag kommer och berättar för Ahab och han inte kan finna dig kommer han att slakta mig, men jag, din tjänare, har vördat Herren (Jahveh) från min ungdom. 13 Har det inte berättats för min herre vad jag gjorde när Isebel slaktade Herrens (Jahvehs) profeter, hur jag gömde 100 män av Herrens (Jahvehs) profeter, 50 i varje grotta och gav dem bröd och vatten? 14 Och nu säger du: Gå och berätta för din herre, se Elia är här, och han kommer att slakta mig.”

15 Och Elia sa: ”Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) lever, inför vilken jag står, jag ska verkligen visa mig själv för honom (Ahab) idag.”

Elia och Baalsprofeterna

16 Så Ovadjaho gick och mötte Ahab och berättade för honom, och Ahab gick och mötte Elia.

17 Och det hände när Ahab såg Elia att Ahab sa till honom: ”Är det du, Israels orosstiftare (som ställer till oreda, drar olycka över landet – hebr. achar)?

18 Och han [Elia] svarade: ”Det är inte jag som drar olycka (skapar oreda) i Israel, men du och din fars hus, i det att ni har övergivit Herrens (Jahvehs) budord (tydliga befallningar – hebr. mitsvot) och du har följt baalerna. 19 Och nu, sänd efter och samla åt mig hela Israel på berget Karmel, och Baals 450 profeter och aserans 400 profeter [1 Kung 14:15] som äter vid Isebels bord.”

Elia på Karmel

20 Så Ahab [gjorde som Elia hade föreslagit och] sände bud till alla Israels söner och samlade alla profeterna på Karmel. [Den traditionella platsen för följande händelser är Muchraka på berget Karmel.] 21 Elia trädde fram inför hela folket och frågade: ”Hur länge ska ni hoppa (dansa, halta fram, vackla – hebr. pasach) på två kryckor (grenar; åsikter)? [Betydelsen kan vara ”hur länge ska ni halta runt på två kryckor?” eller en bild av en fågel som hoppar från gren till gren och inte kan bestämma sig var den ska sitta.] Om Herren (Jahveh) är Gud (Elohim), följ honom, men om det är Baal, följ honom!” Men folket svarade honom inte ett ord.

22 Då sa Elia till folket. ”Jag, jag ensam är kvar, en Herrens (Jahvehs) profet, men Baals profeter är 450 män. 23 Låt dem därför ge oss två tjurar och låt dem välja en tjur åt sig själva och dela den i bitar och lägga den på veden, men lägg ingen eld under, och jag ska göra i ordning den andra tjuren och lägga den på veden men inte lägga någon eld under. 24 Kalla på era gudar med namn och jag ska kalla på Herrens (Jahvehs) namn. Den Gud som svarar med eld, låt honom vara Gud.” [Baal var stormguden som kastade ner blixtar från skyn.]

Och hela folket svarade och sa: ”Det är bra (väl) talat.”

25 Och Elia sa till Baals profeter: ”Välj en tjur åt er och gör i ordning den först för ni är många, och kalla på era gudars namn, men lägg ingen eld under.”

26 Och de tog tjuren som gavs dem och gjorde i ordning den, och kallade på Baals namn från morgonen ända till mitt på dagen och sa: ”Baal, svara oss.” Men där var ingen röst, inte någon som svarade. Och de hoppade (dansade, haltade – hebr. pasach) kring (framför, runt) altaret som var gjort. [Här används samma ord som användes om folkets ambivalens i vers 21.] 27 Mitt på dagen (kring tolv då solen stod som högst) började Elia retas med dem och sa: ”Ropa (be) högre! Visserligen är han en gud, men kanske är han försjunken i grubblerier eller så har han gått på toaletten, eller så är han på resa eller till äventyrs sover han och måste väckas.”

[I ugaritiska texter nämns hur gudinnan Anat letar efter guden Baal och det svar hon får är att han är ute och jagar. Andra texter beskriver hur han dör och måste uppväckas. Den grekiska historikern Menander av Efesos (200 f.Kr.) skriver hur kung Chiram från Tyros (samtida med David, se 2 Sam 5:11) inrättade ritualer för hur den grekiska guden Herakles skulle väckas upp. Baalsprofeterna såg inte Elias förslag ovärdiga deras gud, utan tar dessa på fullaste allvar.]

28 Då ropade de högre och skar sig själva som de brukade med svärd och lansar tills blodet sprutade fram över dem. 29 Hela eftermiddagen fortsatte de att profetera [ropa och skrika] ända till tiden för offret [matoffret på kvällen – hebr. mincha; som offrades vid solnedgången, se 2 Mos 29:38-41]. Men där var ingen röst, ingen som svarade dem, ingen som tog notis om dem.

30 Och Elia sa till allt folket: ”Kom nära mig.” Och allt folket kom nära honom. Och han återställde Herrens (Jahvehs) altare som var nedrivet. 31 Och Elia tog tolv stenar efter antalet av Jakobs söners stammar [som symboliserade det tidigare enade Israel, se Jos 4:2-20], till vilken Herrens (Jahvehs) ord kommit och sagt: ”Israel ska vara ditt namn.” [1 Mos 32:22-32] 32 Och med stenarna byggde han ett altare i Herrens (Jahvehs) namn och han gjorde ett dike runt altaret, så stort att det kunde rymma två sea-mått [totalt 15-20 liter] säd. 33 Och han lade ved i ordning och delade tjuren i delar och lade den ovanpå veden. 34 Och han sa: ”Fyll fyra krukor med vatten och häll ut det ovanpå brännoffret och på veden.” [3 Mos 1:1-17] Och han sa: ”Gör det en andra gång.” Och de gjorde det en andra gång. Och han sa: ”Gör det en tredje gång.” Och de gjorde det en tredje gång. 35 Och vattnet rann runt omkring altaret och han fyllde även diket med vatten.

36 Och det skedde när det var tid för offret [kvällsoffret] att profeten Elia kom nära och sa: ”Herre (Jahveh) Abrahams Gud och Isaks Gud och Israels Gud, låt det bli känt idag att du är Gud (Elohim) i Israel, och att jag är din tjänare, och att jag har gjort allt detta på ditt ord (därför att du har sagt det). 37 Hör mig Herre (Jahveh), hör mig, så att detta folk vet att du Herre är Gud (Jahveh Elohim), för du vänder deras hjärtan tillbaka (vänder deras hjärtan rätt igen).

38 Sedan föll Herrens (Jahvehs) eld och den slukade brännoffret och veden och stenarna och stoftet [marken runt altaret] och slickade upp vattnet som var i diket. 39 Och när allt folket såg det föll de på sina ansikten och de sa: ”Herren (Jahveh) han är Gud (Elohim), Herren (Jahveh) han är Gud (Elohim).”

40 Och Elia sa till dem: ”Ta Baals profeter, låt inte någon av dem fly.” Och de tog dem och Elia förde ner dem till Kishons bäck och dräpte dem där.

Regnet kommer

41 Och Elia sa till Ahab: ”Stig upp, ät och drick för där är ett ljud av mycket regn.” 42 Så Ahab steg upp och åt och drack. Men Elia gick upp till toppen av Karmel och han böjde sig ner över marken med sitt huvud mellan sina knän.

[Den vanliga ställningen för bön var stående eller på knä. Här knäböjde Elia och sänkte sedan ner sitt huvud mot marken, mellan knäna, tills hans panna rörde vid marken. Han intar en kroppsställning som påminner om den en kvinna har när hon föder barn.]

43 Och han [Elia] sa till sin tjänare: ”Gå upp, jag ber dig, och titta mot havsvägen (i riktning mot havet) [västerut].” Och han gick upp och tittade och sa: ”Där är ingenting.” Och han sa: ”Gå igen”, sju gånger.

44 Och det hände den sjunde gången att han [Elias icke namngivna tjänare] sa: ”Se, ett moln reser sig ur havet, litet som en mans hand.”

Och han sa: ”Gå upp, säg till Ahab: Gör din vagn redo och far ner så att inte regnet stoppar dig.” 45 Och det skedde efter en liten stund att himlarna blev svarta av moln och vind och det kom ett stort regn. Och Ahab red och kom till [hans hemstad] Jizreel. 46 Och Herrens (Jahvehs) hand var över Elia och han band upp sina kläder och sprang före Ahab till Jizreels ingång.

19

Herren uppmuntrar Elia i Sinai

1 Ahab (hebr. Achav) berättade ingående för [sin fru] Isebel (hebr. Izevel) om allt som Elia hade gjort. [Hur baalsprofeterna hade misslyckats tända offerelden medan Elia hade kallat ner eld från himlen, hur Elia bett och det börjat regna efter tre och ett halvt års torka.] Ahab berättade även detaljerna kring hur Elia hade dödat alla profeterna med svärd [gett kommandot att de 450 baalsprofeterna skulle avrättas]. 2 Då sände Isebel en budbärare med följande varning till Elia: ”Må gudarna [Baal och astartegudinnorna som Isebel tjänade] straffa mig hårt, om jag inte vid den här tiden i morgon har tagit ditt liv på samma sätt som du tog deras liv.”

[Ahab var genom tiderna Israels mest ondskefulle kung, orsaken var att han lät sig styras av andra, se 1 Kung 21:25-26. Efter triumfen över baalsprofeterna ropade folket: ”Det är Herren som är Gud”, se 1 Kung 18:39. Det som Elia har längtat och bett om börjar nu ske, folket omvänder sig och det ser ut som om Ahab äntligen ska ta itu med Isebel. Elia följde med Ahab till staden Jizreel och väntar vid porten medan Ahab berättar för Isebel vad som hänt. Hon blir rasande och hotar att döda Elia inom ett dygn. Isebel är en mästare på att manipulera människor. Eftersom folket har sett Guds kraft kan hon inte öppet döda Elia, så hon sänder budet i hemlighet i ett försök att kontrollera och skrämma profeten till tystnad.]

3 Elia såg (blev rädd), stod upp, och sprang för sitt liv. [De tre verben indikerar en snabb handling utan eftertanke. Det Elia såg var meddelandet, men också hur hans förhoppning om att landets ledarskap skulle omvända sig inte går i uppfyllelse.] Han kom till Beer-Sheva i Juda [den sydligaste staden i Juda, 15 mil från Jizreel]. Där lämnade han sin tjänare, 4 medan han gick en dagsresa [2-4 mil] ut i öknen. Efter vandringen satte han sig under en ginstbuske och önskade sig döden: ”Nu räcker det. Herre, ta mitt liv på en gång. Jag är inte bättre än mina fäder.”

5 Han lade sig sedan ner och föll i sömn under ginstbusken. Plötsligt rörde en ängel (budbärare) vid honom och sa: ”Sätt dig upp och ät.” 6 Han såg sig om och där vid hans huvud låg ett nybakat bröd som bakats på glödande stenar och en bägare med vatten. Han åt och drack och lade sig ner igen. 7 Herrens ängel kom tillbaka igen, rörde vid honom och sa: ”Sätt dig upp och ät, annars blir vägen för lång för dig.” 8 Då gick han upp och åt och drack. Måltiden gav honom kraft att gå i fyrtio dagar och nätter tills han nådde Guds berg Horeb (hebr. Chorev) [annat namn på Sinai berg].

[Elia är fortfarande på flykt. Det tar omkring en vecka att vandra Från Beer-Sheva till berget Horeb. Tankarna förs tillbaka till hur israeliterna vandrade 40 år i öknen, och hur Mose var 40 dagar på berget Horeb, se 2 Mos 34:28.]

9 När Elia kom fram [till berget Horeb i öknen Sinai] gick han in i en grotta och vilade där över natten. Plötsligt kom Herrens ord till honom, och han sa: ”Vad gör du här, Elia?”

10 Elia svarade: ”Jag har varit helt överlåten (nitälskat med stor nitälskan, varit hänförd) Herren (Jahveh), Guden över härskarorna (Elohim Sebaot), även om israeliterna har övergett ditt förbund, rivit ner dina altaren och dödat dina profeter med svärd. Nu är jag ensam kvar, och de är ute efter mitt liv.”

11 Herren sa: ”Gå ut och ställ dig på berget inför Herren (Jahveh). Där ska Herren passera förbi dig.”

En stark vind gick före Herren och delade bergen och bröt sönder klipporna,

men Herren var inte i vinden.

Efter vinden kom en jordbävning,

men Herren var inte i jordbävningen.

12 Efter jordbävningen kom en eld,

men Herren var inte i elden.

Efter elden kom ljudet av en stilla viskning.

13 När Elia hörde detta täckte han ansiktet med sin mantel och gick ut och ställde sig vid ingången till grottan. Då kom en röst till honom och sa: ”Vad gör du här, Elia?”

14 Han svarade [igen]: ”Jag har varit helt överlåten (nitälskat med stor nitälskan, varit hänförd) Herren (Jahveh), Guden över härskarorna (Elohim Sebaot), även om israeliterna har övergett ditt förbund, rivit ner dina altaren och dödat dina profeter med svärd. Nu är jag ensam kvar, och de är ute efter mitt liv.”

15 Herren sa till honom: ”Gå tillbaka samma väg du kom [genom Israel öster om Döda havet och Jordan] och fortsätt till öknen kring Damaskus. När du kommer fram ska du smörja Chazalel till kung över Aram (Syrien). 16 Jehu, Nimshis ättling (son, barnbarn) [2 Kung 9:2], ska du smörja till kung över Israel. Smörj också Elisha [som betyder ”min Gud är frälsning”], Shafats son, från Avel Mechola [en stad i Jordandalen] till att bli profet och din efterträdare. 17 Och det ska ske att han som undkommer Chazalels svärd ska Jehu slakta, och han som undkommer från Jehus svärd ska Elisha slakta. 18 Och jag ska lämna 7 000 i Israel, alla vars knän inte har böjts inför Baal och varje mun som inte har kysst honom.”

19 Elia gick därifrån till Elisha, Shafats son. [Från berget Horeb i öknen Sinai, där Elia befann sig, till staden Avel Mecholai i Jordandalen är det 25 mil.] Han fann Elisha på fältet där han plöjde med tolv par oxar. Elisha var vid det sista paret. [Elisha kom från en välbärgad familj som ägde mark och oxar. Som många andra satt han inte sysslolös när han kallades till tjänst. David skötte sin fars får, Sebedeus söner gjorde ordning sina nät, osv.] Elia gick fram och kastade sin mantel över honom.

20 Elisha lämnade oxarna och sprang efter Elia och sa: ”Låt mig kyssa min far och mor till avsked, sedan följer jag dig.”

Elia svarade: ”Gå tillbaka. Du förstår väl vad jag har gjort med dig?”

21 Han [Elisha] gick tillbaka. Sedan tog han de båda oxarna och slaktade dem. Med oket som bränsle tillagade han köttet och gav det åt folket att äta. Sedan bröt han upp och följde Elia som hans tjänare.

[Genom att offra oxarna visar han att han förstått allvaret i kallelsen och inte tänker gå tillbaka till sitt gamla liv. Elisha följer nu Elia under tio år och tränas upp i profettjänsten innan manteln lämnas över till honom.]

20

Krig – Israel och Aram

1 Och Ben-Hadad, Arams kung, samlade ihop hela sin armé och det var 32 kungar med honom och häst och vagn, och han gick upp och belägrade Samarien och stred mot det. 2 Och han sände budbärare till Israels kung Ahab (hebr. Achav), in i staden 3 och sa till honom: ”Så säger Ben-Hadad: Ditt silver och ditt guld är mitt och dina fruar och dina söner och det bästa är mitt.”

4 Israels kung svarade honom då: ”Det är enligt vad du säger, min herre kung, att jag är din och allt som jag har.”

5 Och budbäraren kom igen och sa: ”Så talar Ben-Hadad och säger: Jag har verkligen sänt till dig och sagt: Du ska ge mig ditt silver och ditt guld och dina fruar och dina söner, 6 men jag ska sända mina tjänare till dig i morgon vid denna tid, och de ska genomsöka ditt hus och dina tjänares hus, och det ska ske att vadhelst som behagar deras ögon ska de ta i sina händer och föra bort det.”

7 Då kallade Israels kung [Ahab] på landets alla äldste och sa: ”Vet (lägg märke till), jag ber er, och se hur denne [Ben-Hadad] vill oss ont. När han sände bud till mig och begärde mina fruar och mina söner och mitt silver och mitt guld, nekade jag honom inte det.”

8 Och alla äldste och hela folket sa till honom: ”Lyssna inte och bejaka inte.”

9 Så han [Ahab] sa till Ben-Hadads budbärare: ”Säg min herre kungen: Allt som du först sände dina budbärare för ska jag göra, men detta gör jag inte.” Och budbärarna lämnade och tog med sig dessa ord till honom [Ben-Hadad].

10 Och Ben-Hadad sände bud till honom [svarade Ahab] och sa: ”Må gudarna göra så mot mig och mer, om inte Samariens stoft räcker till en handfull till allt folket som följer mig.”

11 Och Israels kung [Ahab] svarade och sa: ”Tala till honom: Låt inte den som omgjordar sig med sin rustning förhäva sig som den som tar av den (ordagrant: som den som öppnar rustningen).”

12 Och det skedde när han hörde budskapet medan han drack, han och kungarna i hyddorna, att han sa till sina tjänare: ”Gör er stridsberedda.” Och de gjorde sig själva stridsberedda mot staden.

Ahab besegrar Ben-Hadad

13 Och se, en profet kom nära till Israels kung Ahab och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Har du sett hela denna stora skara? Se, jag ska ge den i din hand idag, och du ska veta att jag är Herren (Jahveh).”

14 Då frågade Ahab: ”Genom vem?”

Och han [profeten] svarade: ”Så säger Herren (Jahveh): Genom furstarnas unga män.”

Och han frågade: ”Vem ska inleda striden?”

Och han [profeten] svarade: ”Du.”

15 Och han räknade furstarnas unga män och de var 232. Och efter dem räknade han hela folket, alla Israels söner som var 7 000. 16 Och de gick ut vid middagstid. Men Ben-Hadad drack sig själv drucken i hyddorna, han och kungarna, 32 kungar som hjälpte honom. 17 Och furstarnas unga män gick ut först, och Ben-Hadad sände ut och de berättade för honom och sa: ”Det kommer ut män från Samarien.”

18 Och han sa: ”Om de kommer i frid (shalom) ta dem levande och om de kommer för att strida ta dem levande.”

19 Och dessa gick ut från staden, furstarnas unga män, och armén följde dem. 20 Och de slog var och en sin man och araméerna flydde och Israel jagade dem, och Ben-Hadad, Arams kung, flydde på en häst med ryttare. 21 Och Israels kung gick ut och slog hästarna och vagnarna och slaktade araméerna med ett stort slag.

22 Och profeten kom nära Israels kung och sa till honom: ”Gå och styrk dig själv (gör dig fast, säker, tapper) och vet och se vad du har gjort, för när året kommer tillbaka (samma tid nästa år), ska Arams kung komma upp mot dig.”

23 Och Arams kungs tjänare sa till honom: ”Deras Gud är en bergsgud, därför var de starkare (fastare, säkrare, tapprare) än oss. Men låt oss strida mot dem på fältet då ska vi säkert vara starkare (fastare, säkrare, tapprare) än dem. 24 Och gör detta: Ta bort kungarna, var och en från sin plats och tillsätt guvernörer i deras ställe. 25 Och räkna åt dig en armé, som den du har förlorat, häst för häst och vagn för vagn, och vi ska strida mot dem på fältet och vi ska säkert vara starkare (fastare, säkrare, tapprare) än de.” Och han lyssnade till deras röst och gjorde så.

26 Och det hände när året kom tillbaka (ett år hade gått) att Ben-Hadad mönstrade araméerna och gick upp till Afek för att strida mot Israel. 27 Och Israels söner mönstrades och provianterade och gick mot dem, och Israels söner slog läger framför dem som två små flockar av lamm, men araméerna fyllde landet.

28 Och en gudsman kom nära till Israels kung och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Eftersom araméerna har sagt: Herren (Jahveh) är en bergsgud men han är inte en dalgud, därför ska jag ge hela denna stora skara i din hand, och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).”

29 Och de slog läger den ene mittemot den andre i sju dagar. Och det var så att på den sjunde dagen inleddes striden och Israels söner slog av araméerna 100 000 fotfolk på en dag. 30 Men resten flydde till Afek in i staden och muren föll över 27 000 män som var kvar. Och Ben-Hadad flydde och kom in i staden in i ett inre rum.

31 Och hans tjänare sa till honom: ”Se nu, vi har hört att Israels hus kungar ger nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed), låt oss, vi ber dig, sätta säcktyg på våra höfter och rep på våra huvuden och gå till Israels kung, kanhända ska han rädda ditt liv.”

32 Och de satte säcktyg på sina höfter och rep på sina huvuden och kom till Israels kung och sa: ”Din tjänare Ben-Hadad säger: Jag ber dig, låt mig leva.” Och han sa: ”Lever han? Han är min bror.”

33 Och männen tog det som ett tecken och skyndade att ta det från honom och de sa: ”Din bror Ben-Hadad.” Och han sa: ”Gå och hämta honom.” Och Ben-Hadad kom till honom och han fick honom att gå upp i sin vagn.

34 Och han sa till honom: ”Städerna som din far tog från min far ska jag återställa och du ska göra gator åt dig i Damaskus, som min far gjorde i Samarien.” Och han skar ett förbund med honom och lät honom gå.

En profet fördömer Ahab

35 Och en man från profeternas söner sa till sin kollega genom Herrens (Jahvehs) ord: ”Slå mig, jag ber dig.” Men mannen vägrade att slå honom.

36 Och han sa till honom: ”Eftersom du inte har lyssnat till Herrens (Jahvehs) ord, se, så snart som du har lämnat mig ska ett lejon dräpa dig.” Och så snart han hade lämnat honom blev han funnen av ett lejon som dräpte honom. 37 Och han fann en annan man och sa: ”Slå mig, jag ber dig.” Och mannen slog honom, slog och skadade honom.

38 Och profeten gick därifrån och väntade på kungen vid vägen och förställde sig själv med sin huvudbonad (betyder även aska) över sina ögon.

39 Och när kungen gick förbi ropade han till kungen och sa: ”Din tjänare gick ut mitt i striden, och se en man avvek och förde en man till mig och sa: Håll (vakta, skydda, bevara) denne man. Om han saknas (försvinner) på något sätt, då ska ditt liv utkrävas för hans liv eller du ska betala en talent [34 kg] silver. 40 Och när din tjänare var upptagen med det ena och det andra var han försvunnen.”

Och Israels kung sa till honom: ”Så ska din dom bli, du har själv bestämt det.”

41 Och han skyndade och tog av sig huvudbonaden från sina ögon, och Israels kung kände igen att han var en av profeterna. 42 Och han sa till honom: ”Så säger Herren (Jahveh): Eftersom du har låtit gå ur din hand den man som jag har avskilt till fördärv, därför ska ditt liv tas för hans liv och ditt folk för hans folk.” 43 Och Israels kung gick till sitt hus tjurig (bitter, trumpen) och rasande (stormig; andades häftigt – hebr. zaef) och kom till Samarien. [Frasen tjurig och rasande återkommer i 1 Kung 21:4.]

21

Centrum – Navots vingård

[Detta stycke är den centrala delen i kapitlen som handlar om Elia.]

1 Och det hände efter dessa ting att jizreliten Navot hade en vingård som fanns i Jizreel, nära Ahabs (hebr. Achavs) palats, Samariens kung. 2 Och Ahab talade med Navot och sa: ”Ge mig din vingård så att jag kan ha den som trädgård till örter, eftersom den är nära mitt hus. Jag ska ge dig en bättre vingård istället eller om det är gott i dina ögon ska jag ge dig dess värde i silver.”

3 Och Navot sa till Ahab: ”Herren (Jahveh) förbjuder mig det, att jag skulle ge min fars arv till dig.”

4 Och Ahab kom in i sitt hus tjurig (bitter, trumpen) och rasande (stormig; andades häftigt – hebr. zaef) på grund av ordet som Navot, jizreliten hade talat till honom när han svarat: ”Jag ska inte ge dig min fars arv.” [Ahab ältar och upprepar orden som Navot sagt för sig själv.] Och han lade sig ner på sin säng och vände bort sitt ansikte och ville inte äta något bröd.

[Ahab agerar på ett omoget sätt, han vet att en israelisk kung ska vara mild både mot främlingar och sina egna, se 1 Kung 20:31; 5 Mos 17:14-20. Samma fras ”tjurig och rasande” som i 1 Kung 20:43 återkommer här.]

5 Men Isebel (hebr. Izevel), hans hustru, kom till honom och talade till honom: ”Varför har du en så tjurig attityd (ordagrant: varför är din ande bitter/trumpen) så du inte vill äta bröd (mat)?”

6 Han talade till henne: ”Eftersom jag talade med Navot, jizreliten, och sa till honom: Ge mig din vingård för silver [mynt] eller om det behagar dig, ska jag ge dig en annan vingård istället, och han svarade: Jag vill inte ge dig min vingård.”

7 Och Isebel (hebr. Izevel), hans hustru, sa till honom: ”Du, nu regerar du Israels kungarike! [Nu visar du vem som bestämmer!] Res dig upp och ät bröd och låt ditt hjärta vara glatt [drick vin, samma fras som i 1 Sam 25:36]. Jag – jag ska ge dig jizreliten Navots vingård.”

[I Isebels ord till sin man Ahab kommer ”du” (hebr. atah) först i meningen, vilket ger betoning. Den grekiska översättningen Septuaginta tolkar det som en ironisk fråga: ”Är du verkligen Israels regent?” På liknande sätt betonas ”jag” (hebr. ani) i den sista frasen.]

8 Och hon skrev brev i Ahabs (hebr. Achavs) namn och förseglade det med hans sigill och sände brevet till de äldste och till de förnäma som var i staden och som bodde med Navot. 9 Det hon skrev i brevet var:

”Utlys en fasta och sätt Navot vid folkets huvud (på honnörsplatsen), 10 och sätt två män, pålitliga medborgare framför honom, och låt dem vittna mot honom och säga: ’Du välsignar (hebr. barach) [avfärdar/förbannar] Gud (Elohim) och kungen.’ Bär sedan ut honom och stena honom så att han dör.”

[Här används ordet välsigna, men med den motsatta betydelsen att avfärda och förbanna, se även vers 13 och Job 1:11; 2:5, 9]

11 Och stadens män, de äldste och de förnäma som bodde i staden gjorde som Isebel (hebr. Izevel) hade sänt till dem i enlighet med det som var skrivet i brevet som hon hade sänt till dem. 12 De utlyste en fasta och satte Navot vid folkets huvud (på honnörsplatsen). 13 Och två män, pålitliga medborgare, kom och satt framför honom, och de två pålitliga medborgarna vittnade mot honom, mot Navot, framför folket och sa: ”Navot har välsignat (hebr. barach) [avfärdat/förbannat] Gud (Elohim) och kungen.” Sedan bar de ut honom ur staden och stenade honom med stenar så att han dog. 14 Sedan sände de bud till Isebel (hebr. Izevel) och sa: ”Navot är stenad och är död.”

15 Och det skedde när Isebel hörde att Navot var stenad och var död att Isebel sa till Ahab: ”Stig upp och ta i besittning jizreliten Navots vingård, som han vägrade att ge dig för silver, för Navot lever inte utan är död.” 16 Och det skedde när Ahab hörde att Navot var död att Ahab steg upp och gick ner till jizreliten Navots vingård och tog den i besittning.

17 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till tishbiten Elia, han sa: 18 Stig upp, gå ner och möt Israels kung Ahab som bor i Samarien, se, han är i Navots vingård, till vilken han har gått för att ta den i besittning. 19 Och du ska tala till honom och säga: Har du dödat och tagit i besittning? Och du ska tala till honom och säga: Så säger Herren (Jahveh): På platsen där hundarna slickade Navots blod ska hundarna slicka ditt blod, även ditt.”

20 Och Ahab sa till Elia: ”Har du funnit mig, min fiende?” [Hälsningen liknar den i 1 Kung 18:17, men nu är det inte längre ”orosstiftare” utan ”fiende”.]

Och Elia svarade: ”Jag har funnit dig eftersom du har gett dig till att göra det som är ont i Herrens (Jahvehs) ögon. 21 Se, jag ska föra ondska över dig och ska fullständigt svepa bort dig och ska hugga av från Ahab, alla som urinerar mot muren [nedvärderande uttryck för en man; en oren hund, vers 19] – [både] instängd (fängslad) och frisläppt – i Israel. 22 Och jag ska göra ditt hus likt Jerobeams hus, Nevats son, och likt Baasas hus, Ahijas son, för den ondska som du har provocerat mig med och fått Israel att synda.

23 Och även om Isebel (hebr. Izevel) har Herren (Jahveh) talat och sagt: Hundarna ska äta Isebel (hebr. Izevel) i Jizreels vallgravar.

24 Han som dör till Ahab i staden ska hundarna äta och han som dör på fältet ska himlarnas fåglar äta.”

25 Det fanns ingen som var som Ahab, som sålde (hängav) sig till att göra det som är ont i Herrens (Jahvehs) ögon, som Isebel (hebr. Izevel) hans hustru uppmuntrade. 26 Och han gjorde många styggelser i att följa avgudar, i allt det som amoréerna gjorde, som Herren (Jahveh) kastade ut framför Israels söner.

27 Och det skedde när Ahab hörde dessa ord att han rev sönder sina kläder och satte säcktyg på sin kropp och fastade och låg i säcktyg och gick mjukt (smög, rörde sig ljudlöst).

28 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till tishbiten Elia, han sa: 29 ”Ser du hur Ahab ödmjukar sig själv inför mig? Eftersom han ödmjukar sig själv inför mig ska jag inte föra fram det onda i hans dagar, utan i hans söners dagar ska jag föra det onda över hans hus.”

22

Krig – Israel och Aram

[Kapitel 21 var ett avbrott, det kiastiska centrumet, och nu kommer ett stycke som tematiskt hör ihop med 1 Kung 20 och kriget med Aram.]

1 Och det fortsatte tre år utan krig mellan Aram och Israel. 2 Och det skedde i det tredje året [efter freden, se 1 Kung 20:34] att Jehoshafat, Juda kung [Sydrikets 4:e regent], kom ner [från Jerusalem som ligger högt] till Israels kung [i norr; Ahab var Nordrikets 7:e kung]. 3 Och Israels kung sa till sina tjänare: ”Vet ni att Ramot-Gilead är vårt, och vi är passiva och tar det inte ur Arams kungs hand?”

4 Och han sa till Jehoshafat: ”Vill du gå med mig till Ramot-Gilead och strida?” Och Jehoshafat sa till Israels kung [Ahab]: ”Jag är som du, mitt folk som ditt folk, mina hästar som dina hästar.” 5 Och Jehoshafat sa till Israels kung [Ahab]: ”Fråga först (i dag), jag ber dig, om ett Herrens (Jahvehs) ord.”

6 Och Israels kung [Ahab] samlade ihop profeterna, omkring 400 män och sa till dem: ”Ska jag gå mot Ramot-Gilead och strida eller ska jag avstå?”

Och de sa: ”Gå upp för Herren (Jahveh) ska ge det i kungens hand.”

7 Men Jehoshafat sa: ”Finns det inte någon Herrens (Jahvehs) profet här så att vi kan fråga honom?”

8 Och Israels kung [Ahab] sa till Jehoshafat: ”Det finns en man genom vilken vi kan fråga Herren (Jahveh), men jag hatar honom för han profeterar inte gott om mig utan ont, Mika (hebr. Michajho), Imlas son.”

Och Jehoshafat sa: ”Låt inte kungen säga så.”

9 Och Israels kung [Ahab] kallade på en kammarherre och sa: ”Hämta Mika, Imlas son, snabbt.”

10 Och Israels kung [Ahab] och Jehoshafat, Juda kung, satt var och en på sin tron smyckade i sina dräkter, på en tröskplats vid öppningen till Samariens port, och alla profeter profeterade för dem. 11 Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Kenaans son, gjorde sig horn av järn och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Med dessa ska du stånga araméerna tills de blir förtärda.”

12 Och alla profeter profeterade och sa: ”Gå upp till Ramot-Gilead och segra, för Herren (Jahveh) ska ge det i kungens hand.”

13 Och budbäraren som gick och kallade på Mika talade till honom och sa ”Se, profeternas ord förkunnar gott till kungen med en mun, låt ditt ord, jag ber dig, bli som orden från en av dem och tala gott.”

14 Och Mika sa: ”Herren (Jahveh) lever, vad Herren (Jahveh) säger till mig det ska jag tala.”

15 Och när han kom till kungen sa kungen till honom: ”Mika, ska vi gå till Ramat-Gilead och strida eller ska vi avstå?”

Och han svarade honom: ”Gå upp och segra, och Herren (Jahveh) ska ge det i kungens hand.”

16 Och kungen sa till honom: ”Hur många gånger ska jag be dig att tala till mig inget annat än sanningen i Herrens (Jahvehs) namn?”

17 Och han sa: ”Jag såg hela Israel förskingrat på bergen, som får som inte har någon herde, och Herren (Jahveh) sa: Dessa har ingen herre, låt dem återvända var och en till sitt hus i frid (shalom).”

18 Och Israels kung [Ahab] sa till Jehoshafat: ”Sa jag inte till dig att han inte skulle profetera gott om mig, utan ont?”

19 Och han sa: ”Därför, lyssna du till Herrens (Jahvehs) ord. Jag såg Herren (Jahveh) sitta på sin tron, och alla himlarnas härskaror stod hos honom på hans högra och på hans vänstra. 20 Och Herren (Jahveh) sa: ”Vem ska locka Ahab så att han går upp och faller vid Ramot-Gilead. Och en sa: På detta sätt, och en annan sa: På det här sättet. 21 Och det kom fram en ande och stod inför Herrens (Jahvehs) ansikte och sa: Jag ska locka honom.

22 Och Herren (Jahveh) sa till honom: Med vad? Och han sa: Jag ska gå fram och ska bli en lögnens ande i alla hans profeters mun.

Och han sa: Du ska locka honom och ska även lyckas, gå iväg och gör så.

23 Och se nu, Herren (Jahveh) har lagt en lögnens ande i munnen på alla dessa profeter och Herren (Jahveh) har talat ondska om dig.”

24 Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Kenaans son, kom nära och slog Mika på kinden och sa: ”Vilken väg gick Herrens (Jahvehs) Ande från mig till att tala till dig?”

25 Och Mika sa: ”Se, du ska se det den dag när du ska gå in i det inre rummet och gömma dig själv.”

26 Och Israels kung [Ahab] sa: ”Ta Mika och bär tillbaka honom till Amon, stadens borgmästare och till Joash, kungens son, 27 och säg: Så säger kungen: Sätt denne man i fängelse och ge honom förtryckets bröd och förtryckets vatten till dess jag kommer tillbaka i frid.”

28 Och Mika (hebr. Michajho) sa: ”Om du alls återvänder i frid har Herren (Jahveh) inte talat genom mig.” Och han sa: ”Hör ni folk, allesamman.”

Ahab dödas vid Ramat-Gilead

29 Och Israels kung [Ahab] och Jehoshafat, Juda kung, gick upp till Ramat-Gilead. 30 Och Israels kung sa till Jehoshafat: ”Jag ska förklä mig själv och gå ut i striden, men sätt på dig din (kungliga) klädnad.” Och Israels kung förklädde sig själv och gick ut i striden.

31 Och kung Aram hade befallt de 32 ledarna för hans vagnar och sagt: ”Strid (duellera) inte med liten eller stor förutom med Israels kung.” 32 Och det skedde när vagnsledarna såg Jehoshafat att de sa: ”Säkert är det Israels kung” och de vände och stred med honom och Jehoshafat skrek. 33 Och det skedde när vagnsledarna såg att det inte var Israels kung, att de vände tillbaka från att jaga honom.

34 Och en man drog sin båge på måfå och träffade Israels kung mellan de hängande nedre plåtarna [i en skarv] och bröstpansaret. Därför sa han till föraren av sin vagn: ”Vänd din hand och bär mig ut från hären för jag är svårt skadad.” 35 Och striden ökade den dagen och kungen stod i sin vagn mot araméerna och dog på kvällen, och blodet rann ut från hans sår i botten på vagnen. 36 Och det gick ett rop genom armén när solen gick ner och sa: ”Var man till sin stad och var man till sitt land.”

37 Så dog kungen och fördes till Samarien och de begravde honom i Samarien. 38 Och de tvättade vagnen vid Samariens vattencistern och hundarna slickade upp hans blod, och skökorna tvättade sig där, enligt Herrens (Jahvehs) ord som han talat.

39 Och vad mer Ahab sa och allt som han gjorde och elfenbenshuset som han byggde och alla städer som han byggde är nedskrivet i Israels kungars krönika. 40 Och Ahab sov med sina fäder och Achasja (hebr. Achazijaho), hans son, regerade i hans ställe.

Kung Jehoshafat

41 Och Jehoshafat, Asas son, började regera över Juda i Israels kung Ahabs 4:e år. 42 Jehoshafat var 35 år när han började regera och han regerade 25 år i Jerusalem. Och hans mors [drottningmoders] namn var Azova, Shilchis dotter. 43 Och han vandrade på alla sin far Asas vägar, han vände inte bort från dem och gjorde det som var rätt i Herrens (Jahvehs) ögon. 44 Dock blev inte de höga platserna borttagna, folket offrade fortfarande offer på de höga platserna.

45 Och Jehoshafat hade fred (shalom) med Israels kung. 46 Och vad mer Jehoshafat gjorde och hans makt som han visade och hur han krigade, det är nedskrivet i Juda kungars krönika. 47 Och kvarlevan av de manliga tempelprostituerade (hebr. qadesh) som fanns kvar under hans far Asas dagar, körde han ut ur landet.

48 Och det fanns ingen kung i Edom, en ställföreträdare var kung. 49 Jehoshafat gjorde Tarshishskepp för att gå till Ofir [söderut från Aqabaviken – östra Afrika eller kanske Indien] efter guld, men de for inte, för skeppen gick sönder i Etsjon-Gever [hamnstad kring Eilat/Aqaba, kanske Korallön 13 km söder om Eilat].

50 Vid den tiden sa Achasja (hebr. Achazijaho), Ahabs son, till Jehoshafat: ”Låt mina tjänare gå med dina tjänare på skeppen.” Men Jehoshafat ville inte.

Elia och Achazijaho

51 Och Jehoshafat sov med sina fäder och blev begravd med sina fäder i sin far Davids stad, och Jehoram hans son regerade i hans ställe. 52 Achasja, Ahabs son, började regera över Israel i Samarien i Juda kung Jehoshafats 70:e år och han regerade två år över Israel. 53 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och vandrade på sin fars vägar och på sin mors vägar och på Jerovan, Nevats sons vägar. Därigenom fick han Israel att synda. 54 Och han tjänade Baal och tillbad honom och provocerade Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), i likhet med allt som hans far [Ahab] hade gjort.

2 Kungaboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

2 Kungaboken

Inledning

Från början var första och andra Kungaboken en bok. Den delades upp i antiken, troligtvis eftersom dess längd kräver två rullar. Andra Kungaboken tar vid strax efter Nordrikets 7:e kung Ahabs död (853 f.Kr.). Hans son, Achazijaho, regerar nu över det norra kungariket Israel. Andra Kungaboken fortsätter kontrasten mellan de israelitiska kungarnas avfall och Elias iver för Herren, som började i 1 Kung 17.

Skrivet: ca 561-539 f.Kr.

Berör tidsperioden: ca 853-560 f.Kr.

Författare: Enligt judisk tradition Jeremia eller hans sekreterare Baroch (Jer 36:4).

1

Elias tjänst

Elia och Achasja

[Första och andra Kungaboken var från början en bok. Här fortsätter stycket som började i föregående fyra verser, se 1 Kung 22:51-54. Moab, öster om Döda havet, hade tidigare styrt över Israel (Dom 3:12-14), men hade besegrats av David (2 Sam 8:2). Nu drygt hundra år senare tar moabiterna tillfället i akt och gör uppror när Ahab just har dött. På Meshastelen (kallas även ”moabitstenen”; hittades i Dibon i Jordanien 1868) som dateras till 840 f.Kr. finns Moabs kung Meshas beskrivning av detta krig, se även 2 Kung 3:4-5. Sydrikets 6:e kung, Achasja, möter nu motgångar både politiskt och personligen: Moab gör revolt och han skadar sig i en olycka. Achasja var kung i Israel en kort period 853-852 f.Kr.]

1 Och Moab [öster om Döda havet] gjorde uppror mot Israel efter Ahabs (hebr. Achav) död. 2 Och Achasja (hebr. Achazjaho) föll ner genom gallret i sitt övre rum som han hade i Samarien (hebr. Shomron) [Nordrikets huvudstad, nuvarande Sebastia] och blev sjuk.

[Utgrävningar i staden Samarien har visat att det kungliga palatset hade två våningar. Det var vanligt med en öppen gård i mitten. Gallret kan antingen vara ett räcke eller ett trägaller som täckte en innergård.]

Så han [Achasja] sände budbärare och sa till dem: ”Gå och fråga Baal-Zevov (Baal-Sebub), Ekrons gud, om jag ska tillfriskna från denna sjukdom.”

[Baal-Zevov (Baal-Sebub) betyder: ”Flugornas Herre”. Ekron var den nordligaste av de fem större filisteiska städerna som gränsade mot Israel, se Jos 13:3. Från Samarien ner till Ekron var det ca 7 mil.]

Elia möter budbärarna

3 Men en Herrens (Jahvehs) ängel talade till tishbiten Elia: ”Stå upp och gå och möt Samariens kungs budbärare och tala till dem: ”Är det för att det inte finns en Gud (Elohim) i Israel som du går och frågar Ekrons gud Baal-Zevov? 4 Vet nu att så säger Herren (Jahveh): Du ska inte komma ner från din bädd som du har stigit upp i, utan du ska med säkerhet dö.” Och Elia gick därifrån.

5 Och budbärarna återvände till honom och han sa till dem: ”Varför har ni kommit tillbaka?”

6 Och de sa till honom: ”Det kom en man och mötte oss och sa till oss: Gå, återvänd till kungen som sände er och tala till honom: Så säger Herren (Jahveh): Är det för att det inte finns en Gud (Elohim) i Israel som du går och frågar Ekrons gud Baal-Zevov? Därför ska du inte komma ner från din bädd som du har stigit upp i, utan du ska med säkerhet dö.”

7 Och han talade till dem: ”Vad för slags man var det som kom och mötte er och talade dessa ord till er?”

8 Så de svarade honom: ”Det var en hårig man med en lädergördel runt sina höfter.” Och han sa: ”Det är tishbiten Elia.”

Första truppen med 50 soldater

9 Då sände kungen [Achasja] en hövitsman över 50 med hans 50 [soldater]. Och han gick upp till honom, och se, han satt på toppen av kullen. Och han talade till honom: ”Gudsman, kungen har talat: Kom ner.”

10 Men Elia svarade och talade till hövitsmannen över de 50: ”Om jag är en gudsman, låt eld komma ner från himlarna och förtära dig och dina 50.” Och det kom ner eld från himlarna och förtärde honom och hans 50. [Det är denna berättelse som ligger till grund för brödraparet Jakobs och Johannes förslag att sända eld mot en by i Samarien som inte hade välkomnat Jesus, se Luk 9:54.]

Andra truppen med 50 soldater

11 Och igen sände han [Achasja] till honom en annan hövitsman över 50. Och han svarade och talade till honom: ”Gudsman, så har kungen sagt: Kom ner med hast.”

12 Men Elia svarade och talade till dem: ”Om jag är en gudsman, låt eld komma ner från himlarna och förtära dig och dina 50.” Och Guds (Elohims) eld kom ner från himlarna och förtärde honom och hans 50.

Tredje truppen med 50 soldater

13 Och igen sände han [Achasja] till honom en tredje hövitsman över 50 och hans 50. Och den tredje hövitsmannen över 50 kom och föll ner (kröp ihop) på sina knän framför Elia och visade nåd till honom och talade till honom: ”Gudsman, jag ber dig, låt mitt liv (min själ) och dessa dina 50 tjänares liv (själar), vara värdefulla (något dyrbart) i dina ögon.

14 Se, eld har kommit ner från himlarna och förtärt två tidigare hövitsmän över 50 och deras 50, men låt nu mitt liv vara dyrbart i dina ögon.”

[I berättelsen om Elias fördömande av kung Achasja används upprepning som ett litterärt grepp. Spänningen ökar varje gång Achasja skickar en militär enhet till Elia, tills mönstret med förstörelse genom eld slutligen upphör.]

Elia till kungen Achasja

15 Och Herrens (Jahvehs) ängel talade till Elia: ”Gå ner med honom, var inte rädd för honom.” Och han steg upp och gick ner med honom till kungen [i Nordriket].

16 Och han talade till honom [Achasja]: ”Så säger Herren (Jahveh): Eftersom du har sänt budbärare för att fråga Baal-Zevov, guden i Ekron, är det för att det inte finns någon Gud (Elohim) i Israel? Därför ska du inte komma ner från din bädd som du har stigit upp i, utan du ska med säkerhet dö.” 17 Så dog han i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord som Elia hade talat. Och Jehoram började regera i hans ställe, i Jehorams, Jehoshafats sons, andra år, eftersom han inte hade någon son. 18 Resten av Achasjas förehavanden som han gjorde, är de inte skrivna i Israels kungars krönika?

2

Elisha och hans gärningar

1 [Centralt i Kungaboken (när man ser båda som en enhet) finns 14 berättelser från Elishas profettjänst uppdelade i två sektioner med sju i varje. Jämfört med Elia är dessa mindre grandiosa och mer vardagliga. De flesta berättelserna handlar inte om kungar utan berör fattiga och hjälplösa. Elisha fick bokstavligt en dubbel välsignelse (vers 9), jämfört med de sju mirakler som beskrivs i 1 Kung 17; 18; 19; 21; 22 och 2 Kung 1.]

Första gruppen mirakler

Makt över döden – Elias himmelsfärd

Och det skedde när Herren (Jahveh) skulle dra upp Elia med en virvelvind (stormvind – hebr. searah) till himlarna, att Elia vandrade med Elisha från Gilgal. 2 Och Elia sa till Elisha: ”Stanna här, jag ber dig, för Herren (Jahveh) har sänt mig ända till Betel.”

Men Elisha sa: ”Herren (Jahveh) lever och din själ lever, jag ska inte lämna dig.” Så vandrade de ner till Betel.

3 Och profetsönerna som var i Betel kom fram till Elisha och sa till honom: ”Vet du att Herren (Jahveh) ska ta bort din herre från över ditt huvud [från hans position som lärare och mästare] idag?”

Han svarade: ”Ja, jag vet det, var tysta (gör inget, håll er lugna).”

4 Och Elia sa till honom: ”Elisha, stanna här, jag ber dig, för Herren (Jahveh) har sänt mig till Jeriko.”

Men han svarade: ”Herren (Jahveh) lever och din själ lever, jag ska inte lämna dig.” Så vandrade de [tillsammans] ner till Jeriko.

5 Och profetsönerna som var i Jeriko kom fram till Elisha och sa till honom: ”Vet du att Herren (Jahveh) ska ta bort din herre från över ditt huvud [från rollen som mästare och lärare] idag?”

Han svarade: ”Ja, jag vet det, var tysta (gör inget, håll er lugna).”

6 Och Elia sa till honom: ”Stanna här, jag ber dig, för Herren (Jahveh) har sänt mig ända till Jordan.”

Men han sa: ”Herren (Jahveh) lever och din själ lever, jag ska inte lämna dig.” Så vandrade de två vidare.

7 Och 50 män av profetsönerna gick och stod mitt emot dem på avstånd, och de två stod vid Jordan. [Dessa bevittnade det som skedde, se även vers 13-15.] 8 Och Elia tog sin mantel och vek ihop den och slog på vattnet, och det delade sig åt det ena hållet och åt det andra hållet, så att de två kunde gå över på torr mark.

9 Och det skedde när de hade gått över att Elia sa till Elisha: ”Be om vad jag ska göra för dig innan jag tas ifrån dig.”

Då svarade Elisha: ”Jag ber dig, låt en dubbel del av din ande vara över mig.” [I 5 Mos 21:17 har den förstfödde rätt till dubbel arvslott. Betydelsen är att han blir Elias efterträdare. Samtidigt finns även en bokstavlig uppfyllelse. Elia uppväcker en person (1 Kung 17:22-23) medan Elisha uppväcker två (2 Kung 4:35; 13:21), även om det sista undret sker efter hans död!]

10 Och han sa: ”Du har bett om en svår sak, likväl, om du ser mig när jag tas ifrån dig, ska det ske med dig, men om inte, ska det inte ske.”

11 Medan de vandrade vidare och samtalade, syntes plötsligt en vagn i eld, dragen med hästar av eld som for fram mellan de två [och åtskilde dem], och Elia drogs upp (steg upp) i en virvelvind (hebr. searah) till himlarna.

[Många konstnärer har framställt denna scen som att Elia åker upp i eldsvagnen. Vad texten säger är att eldsvagnen drar fram mellan de två profeterna och delar på dem. Sedan antyder texten att Elia medvetet går in i virvelvinden eller tornadon därför att han vet att Gud vill ta honom till himlarna med den. Detta ord för stormvind (hebr. searah) används ofta när Gud manifesterar sin kraft, se Job 38:1; 40:6; Jer 23:19; 29:6; Sak 9:14. Se även 2 Mos 19:9; Jes 66:15; Apg 2.]

12 Under tiden Elisha såg detta ropade han: ”Min fader, min fader! Du som är Israels vagnar och ryttare!” [Syftar antagligen på Elia, vars profetiska tjänst var som en armé som skyddade Israel.] Sedan kunde han inte längre se honom. Han tog tag i sina kläder och rev dem i två stycken.

Elisha och profetsönerna

[Elisha rör sig tillbaka samma väg som han kommit med Elia. I vers 2-8 gick de från Betel, till Jeriko och till sist till Jordan. Nu rör Elisha sig tillbaka ensam från Jordan till Jeriko mot Betel vers 13-23.]

13 Han tog upp Elias mantel, som hade fallit av honom, och gick tillbaka till Jordanflodens strand. 14 Han tog manteln som hade fallit av Elia, och slog på vattnet med den och sa: ”Var är Herren (Jahveh), Elias Gud?” När han slog på vattnet, delade det sig och Elisha gick över.

15 Och när profetsönerna som var i Jeriko såg honom på avstånd sa de: ”Elias ande vilar över Elisha.” Och de kom och mötte honom och bugade sig ner till marken för honom. 16 Och de sa till honom: ”Se, vi ber dig, det finns med dina tjänare 50 män, styrkans söner, låt dem gå, vi ber dig, och söka din herre, om till äventyrs Herrens (Jahvehs) Ande har tagit upp honom och kastat honom på ett berg eller i någon dal.”

Då svarade han: ”Ni ska inte gå iväg.”

17 Men när de uppmanade honom tills han skämdes, sa han: ”Gå”. Då sände de 50 män och de sökte i tre dagar men de fann honom inte. 18 Och de kom tillbaka till honom medan han dröjde sig kvar i Jeriko och han sa till dem: ”Sa jag inte till er: Gå inte?”

Vattnet vid Jeriko blir sött – ingen mer död

19 Och männen i staden sa till Elisha: ”Se, vi ber dig, stadens läge är gott som min herre ser, men vattnet är dåligt och marken ger missväxt.”

20 Och han sa: ”Ge mig ett nytt krus och lägg salt i det.” Och de gav honom det.

21 Och han gick vidare till vattenkällan och kastade saltet i den och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Jag har botat detta vatten, från och med nu ska det inte vara mer död eller missväxt.” [Här upprepar sig samma under som Mose fick göra med en träbit i Mara, där Herren uppenbarade sig som Herren läkaren (hebr. JHVH rafa), se 2 Mos 15:22-27. Båda gångerna botar Herren det sjuka vattnet, men han gör det på olika sätt.] 22 Vattnet var botat från denna dag i enlighet med ordet som Elisha talade.

Mobben i Betel – död

23 Därifrån [Jeriko] begav sig Elisha upp till Betel [strax norr om Jerusalem, en dagsmarsch från Jeriko, och fortsatte att gå tillbaka samma väg som han tidigare kommit med Elia]. På vägen dit upp kom ett gäng unga män [kan röra sig om ett hundratal i åldern 12-30 år] ut ur staden [och mötte honom], och de hånade (kallade honom värdelös). De ropade till honom: ”Far upp flintskalle! Far upp flintskalle!”

[Elisha är i 25-årsåldern. Det kan vara så att förolämpningen med flintskalle har att göra med att Elisha avgett ett nasirlöfte och rakat sitt hår, och därför är flintskallig. I så fall var hånet direkt riktat mot Herren som han representerade. Uttrycket ”far upp” syftar på att han ska försvinna på samma sätt som hans föregångare Elia ”for upp” till himlen. Det är ett dödshot. När det norra riket blev självständigt 930 f.Kr. insatte kung Jerobeam avgudadyrkan i två städer, Dan i norr och Betel i söder, se 1 Kung 12:25-33. När denna händelse inträffar regerar den åttonde kungen efter honom och dessa två städer har utvecklats till stora centrum för alla möjliga avgudar. De unga männen kan mycket väl ha varit baalsprofeter.]

24 Elisha vände sig om, såg på dem och förbannade dem i Herrens (Jahvehs) namn. Då kom två björnhonor ut ur skogen och 42 av ungdomarna revs.

[Texten säger inte om de bara skadades eller revs ihjäl, i Hos 13:8 används dock samma ord (hebr. baqa) för att riva upp och döda. Med tanke på att ett specifikt antal nämns, är det mest troligt att dessa 42 unga män från mobben blev allvarligt skadade eller dödade.]

25 Därifrån gick Elisha till berget Karmel [nära dagens Haifa, vid Medelhavskusten], och därifrån vände han tillbaka till Samarien.

3

Vatten – under Moabs förtryck

1 Och Jehoram, Ahabs (hebr. Achav) son, började regera i Israel i Samarien, i Juda kung Jehoshafats 18:e [regerings] år, och regerade i 12 år. [Jehoram är Nordrikets 9:e kung.] 2 Och han [Jehoram, även kallad Joram] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, men inte som hans far och som hans mor [Ahab och Isebel, se 2 Kung 8:28], för han tog bort baalsstoderna som hans far hade gjort. 3 Likväl klängde han sig fast vid Jerobeams, Navats sons, synder, varmed han fick Israel att synda (missa målet – hebr. chata), han lämnade dem inte. [Jevoram I var Nordrikets förste kung, se 1 Kung 12.]

4 Och Mesha, Moabs kung, var fårägare, och han gav till Israels kung ullen från 100 000 lamm och från 100 000 baggar. 5 Men det hände när Ahab var död att Moabs kung gjorde uppror mot Israels kung. 6 Och kung Jehoram gick ut från Samarien vid den tiden och mönstrade hela Israel. 7 Sedan gick han och sände bud till Jehoshafat, Juda kung, och sa: ”Moabs kung har gjort uppror mot mig, vill du gå med mig i strid mot Moab?”

Han svarade: ”Jag vill gå, jag är som du är och mitt folk som ditt folk, mina hästar som dina hästar.”

8 Och han sa: ”Vilken väg ska vi gå upp?” Och han svarade: ”Vägen genom Edoms öken.” 9 Så drog de ut – Israels kung [Jehoram] och Juda kung [Jehoshafat] och Edoms kung [en vasallkung utsedd av Jehoram, se 1 Kung 22:47] – och de gjorde en kringgående rörelse som tog sju dagar, till sist fanns inget vatten till armén och inte för djuren som följde dem. [De hade hoppats på att hitta vatten i Wadi el Ahsy vid gränsen till Moab.]

10 Då sa Israels kung: ”Ack (åh nej), det är Herren (Jahveh) som har samlat dessa tre kungar för att ge dem i Moabs hand.”

11 Men Jehoshafat sa: ”Finns ingen Herrens (Jahvehs) profet här så att vi kan fråga Herren (Jahveh) genom honom?”

Och en av Israels kungs tjänare svarade och sa: ”Elisha, Shafats son, är här, han som hällde vatten över Elias händer.”

12 Och Jehoshafat sa: ”Herrens (Jahvehs) ord är med honom.” Och Israels kung och Jehoshafat och Edoms kung gick ner till honom.

13 Och Elisha sa till Israels kung. ”Vad har jag att göra med dig? Gå till din fars profeter och till din mors profeter.” Och Israels kung sa till honom: ”Nej, för Herren (Jahveh) har kallat dessa tre kungar tillsammans för att ge dem i Moabs hand.”

14 Och Elisha sa: ”Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) lever, inför vars ansikte jag står, vore det inte för respekt av Juda kung Jehoshafats närvaro, skulle jag inte titta åt dig och inte se dig. 15 Men ge mig en musiker.” Och det skedde när musikern spelade att Herrens (Jahvehs) hand kom över honom. 16 Och han sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Gör denna dal full av diken. 17 För så säger Herren (Jahveh): Ni ska inte se vind och ni ska inte se regn, men dalen ska bli fylld med vatten och ni ska dricka, både ni och er boskap och era djur. 18 Och detta är en lätt sak i Herrens (Jahvehs) ögon och han ska ge Moab i er hand. 19 Och ni ska slå alla befästa städer och alla utvalda städer och ska fälla alla goda träd och ska skotta igen alla vattenkällor och fördärva varje gott stycke av land (odlingsbar mark) med stenar.”

20 Och det skedde på morgonen, vid den tiden då man förrättar offret, att se, det kom vatten [strömmande] längs Edoms väg och landet blev fullt av vatten.

21 Och alla Moabs kungar hörde att kungarna var på väg upp för att strida mot dem och samlade ihop sig, alla som kunde bära en rustning (var tillräckligt gamla) och uppåt och de stod på gränsen. 22 Och de steg upp tidigt på morgonen och solen sken på vattnet och moabiterna såg vattnet en bit bort och det var rött som blod, 23 och de sa: ”Detta är blod, kungarna har säkert stridit mot varandra och de har slagit var och en sin man, därför Moab: Till bytet!”

24 Och när de kom till Israels läger steg israelerna upp och slog moabiterna så att de flydde för dem. Och de slog landet Moab mäktigt (kraftfullt, ordentligt, rejält). 25 Och de slog ner städerna, och på varje gott stycke av land [odlingsbar mark] kastade varje man sin sten och fyllde det [fältet], och de stängde igen (täckte, gömde) alla vattenkällor och fällde alla goda träd till dess bara Qir-Cheres [kan syfta på Kir-Moab, en större stad i södra Moab] var kvar med sin stenmur och slungkastarna omringade den och bröt ner den.

26 Och när Moabs kung såg att striden var för stark för honom, tog han med sig 700 män som drog svärd för att bryta in till Edoms kung, men de kunde inte. 27 Sedan tog han sin äldste son, som skulle regera i hans ställe och offrade honom som brännoffer på muren. Och det kom en stor vrede över Israel och de lämnade honom och återvände till sitt eget land.

4

Elisha och profetsönerna

1 Och en kvinna som var hustru till en av profetsönerna ropade till Elisha och sa: ”Din tjänare, min make, är död och du vet att din tjänare vördade Herren (Jahveh). Och fordringsägaren har kommit för att ta mina två barn som slavar åt sig.”

2 Och Elisha sa till henne: ”Vad ska jag göra för dig? Berätta, vad har du i ditt hus?” Och hon sa ”Din tjänarinna har ingenting i huset förutom ett krus med olja.”

3 Och han sa: ”Gå och låna åt dig kärl runtomkring från alla dina grannar, tomma kärl, låna inte för få. 4 Och du ska gå in och stänga dörren om dig och om dina söner och häll upp i alla dessa kärl och ställ åt sidan det som är fullt.”

5 Och hon gick ifrån honom och stängde dörren om sig och om sina söner, de förde fram kärl till henne och hon hällde upp. 6 Och det skedde när alla kärl var fulla att hon sa till sin son: ”Ge mig ett kärl till.” Och han sa till henne: ”Det finns inte fler kärl.” Och oljan stannade.

7 Sedan kom hon och berättade för gudsmannen och han sa: ”Gå och sälj oljan och betala skulden och lev du och dina söner av det som är kvar.”

Makt över döden

8 Och det hände en dag att Elisha passerade Shunem [en stad i östra Jezereldalen] där en mäktig (inflytelserik, rik; ”stor” – hebr. gadol) kvinna bodde. Hon övertalade (nödgade) honom att äta bröd [stanna på en måltid]. Och det blev så att så ofta som han kom förbi kom han in dit och åt bröd. 9 Och hon sa till sin man: ”Se, jag ber dig, jag vet att detta är en helig gudsman som kommer förbi regelbundet. 10 Låt oss göra, jag ber dig, en liten kammare på taket och låt oss ställa en säng åt honom där och ett bord och en stol och en ljusstake. Och det ska vara så när han har vägarna förbi oss att han ska komma hit.”

11 Och det hände en dag att han kom dit och gick upp i den övre kammaren och låg där. 12 Och han sa till Gechazi, sin yngling (hebr. naar): ”Kalla på denna shunnamitiska.” Och när han kallade på henne stod hon framför honom. [Gechazi var en hjälpreda, liknande som Abraham hade flera unga män som hjälpte honom, se 1 Mos 22:3.] 13 Och han sa till honom: ”Säg nu till henne: Se, du har varit tjänstvillig mot oss med alla dessa omsorger, vad ska vi göra för dig? Vill du att vi för din talan inför kungen eller inför arméns härhövitsman?”

Och hon svarade: ”Jag bor bland mitt eget folk.”

14 Och han sa: ”Vad ska vi då göra för henne?” Och Gechazi svarade: ”Hon har ingen son och hennes man är gammal.”

15 Och han sa: ”Kalla på henne.” Och när han kallade på henne stod hon i dörren. 16 Och han sa: ”Vid denna tid när tiden har kommit runt, ska du ha en son.” Och hon sa: ”Nej, min herre, du gudsman, ljug inte för din tjänarinna.”

17 Men kvinnan blev gravid och födde en son vid den tiden då året kommit runt, som Elisha hade talat till henne.

18 Och när barnet hade vuxit upp hände det en dag att han gick ut till sin far bland skördemännen. 19 Och han sa till sin far: ”Mitt huvud, mitt huvud!”

Och han sa till sin tjänare: ”Bär honom till hans mor.” 20 Och när han tog honom och förde honom till hans mor, satt han i hennes knä till middagstiden och sedan dog han. 21 Och hon gick upp och lade honom på gudsmannens säng och stängde dörren om honom och gick ut.

22 Och hon kallade på sin man och sa: ”Sänd mig, jag ber dig, en från ynglingarna och en av åsnorna, så att jag kan springa till gudsmannen och komma tillbaka.”

23 Och han sa: ”Varför vill du gå till honom idag?” Det är varken nymåne eller sabbat.”

Och hon sa: ”Shalom!” [En önskan om att allt ska bli bra.]

24 Och hon sadlade en åsna och sa till sin tjänare: ”Driv på och gå framåt, låt inte ritten tappa fart, om jag inte ber dig [sakta ner].” 25 Så hon gick och kom till gudsmannen på berget Karmel. [Där konfrontationen med Baalsprofeterna hade skett, se 1 Kung 18.] När gudsmannen fick syn på henne på avstånd sa han till sin yngling (hebr. naar) Gechazi: ”Se, där borta är shunnamitiskan. 26 Spring nu, jag ber dig, och möt henne och fråga henne: ’Är allt väl (shalom) med dig? Är allt väl (shalom) med din man? Är allt väl (shalom) med barnet?’ ”

Hon svarade: ”Frid (Shalom).”

27 Men när hon kom till gudsmannen på (vid) berget, tog hon ett fast tag i hans fötter. Då gick Gechazi fram för att mota bort henne, men gudsmannen sa: ”Låt henne vara för hennes själ är bitter i henne och Herren (Jahveh) har gömt det för mig och har inte berättat för mig.”

28 Och hon sa: ”Har jag önskat en son av min herre? Sa jag inte: Bedra mig inte?”

29 Och han sa till Gechazi: ”Bind upp dina kläder (ordagrant länder/höfter) och ta min stav i din hand och gå i väg, om du möter någon man på vägen hälsa honom inte, och om någon hälsar på dig så svara honom inte, och lägg min stav på ynglingens ansikte.” [Uppmaningen att inte hälsa kan bero på att det var en ganska lång och tidsödande procedur som förväntades när man skulle hälsa på någon. Vid den här tiden kunde man inte bara säga hej som vi gör och gå vidare. Ärendet är brådskande och därför ska Gechazi inte sinka sig med detta.]

30 Och ynglingens mor sa: ”Herren (Jahveh) lever och din själ lever, jag lämnar dig inte.” Och han steg upp och följde med henne.

31 Och Gechazi fortsatte före dem och lade staven på ansiktet på ynglingen, men ingen röst och inget hördes. Därför återvände han till att möta dem och han berättade för honom och sa: ”Ynglingen vaknar inte.”

32 Och när Elisha kom in i huset se, då var ynglingen död och låg på hans bädd. 33 Och han gick in och stängde dörren över de två och bad till Herren (Jahveh). 34 Och han steg upp och låg ovanpå barnet och lade sin mun över hans mun och sina ögon över hans ögon och sina händer över hans händer och han sträckte sig över honom och värmen kom in i barnets kött (kropp). 35 Och han återvände och gick in i huset fram och tillbaka och gick upp och sträckte sig själv över honom och ynglingen nös sju gånger och ynglingen öppnade sina ögon.

36 Och han kallade på Gechazi och sa: ”Kalla på denna shunnamitiska.” Och han kallade på henne. Och när hon kom in till honom sa han: ”Ta upp din son.” 37 Och hon gick in och föll ner vid hans fötter och böjde sig ner till marken och hon tog upp sin son och gick ut.

Andra gruppen mirakler

Giftig mat blir ätbar

38 Och Elisha kom till Gilgal, och där var hungersnöd i landet och profeternas söner satt framför honom och han sa till sin tjänare: ”Sätt på en stor gryta och koka soppa till profeternas söner.”

39 Och en gick ut på fältet för att samla örter och fann ett vildvin och samlade famnen full av de vilda kalebasserna och kom och skar ner dem i soppan, för han visste inte [vad det var]. 40 Och de hällde upp till männen till att äta. Och det skedde när de åt av soppan att de ropade och sa: ”Gudsman, döden är i grytan!” [Den är förgiftad] Och de kunde inte äta av den.

41 Och han sa: ”Ta hit mjöl.” Och han kastade det i grytan och sa: ”Dela ut till folket så att de kan äta.” Och det fanns inget ont i grytan.

Mat till hundra människor på ett mirakulöst sätt

42 En man från Baal Shalisha kom till gudsmannen med tjugo kornbröd, bakade på det första av den nya skörden, och med färska ax av sin gröda.

[Staden Baal Shalisha hette från början Shalisha, se 1 Sam 9:4, men under Isebels inflytande hade den fått tillägget Baal. Från denna hedniska plats kommer nu en gudfruktig man med sitt tionde. Ordet Baal i sig betyder herre och Shalisha betyder ordagrant tre, men syftar också på mångfald och tillväxt. Ordet kan översättas ”Herren som förökar”.]

Han [profeten Elisha] sa: ”Ge det åt folket så de kan äta.” 43 Men hans tjänare [Gechazi] sa: ”Ska jag sätta fram detta åt hundra män?”

Elisha sa: ”Sätt fram det för folket, för Herren (Jahveh) säger: De ska äta och få mat över.” 44 Då satte han fram det, och de åt och fick över, som Herren (Jahveh) hade sagt. [Matt 14:13-21; Mark 6:30-44; 8:1-9; Luk 9:12-17; Joh 6:1-15]

5

Elisha helar den arameiska överbefälhavaren Naaman

1 Naaman var överbefälhavare över den arameiska kungens armé. [Den arameiska kungen är Ben-Hadad II som regerade 860-841 f.Kr. i området kring Damaskus i Syrien.] Naaman hade stort inflytande hos sin herre, för genom honom hade Herren (Jahveh) gett araméerna militära segrar. Men denna stora krigsman led av en svår hudsjukdom (hebr. tsara).

[Det hebreiska ordet är en generell term för olika sorters hudsjukdomar som sprider sig. Det är en sorts mögel. De flesta bibelforskare anser att det inte är den spetälska som finns i dag som även kallas lepra, eller Hansens sjukdom, se även 3 Mos 13-14.]

2 Mindre, militära enheter av araméerna, hade gått ut på rövartåg, och bland de fångar de tagit i Israel fanns en ung flicka (tonåring – hebr. naarah) som blev slav under Naamans hustru. 3 Hon sa till sin härskarinna: ”O, tänk om (ack, om bara – hebr. achalaj) min herre kunde komma till profeten i Samarien. Då skulle han bota honom från hans hudsjukdom.”

[Samarien (hebr. Shimron) kan syfta både på staden och regionen med samma namn. Profeten Elisha bodde och verkade på många platser, men är ofta i regionens huvudort, Samarien. Senaste platsen han omnämns befinna sig i är Gilgal, som ligger i södra delen av regionen Samarien, se 2 Kung 4:38.]

4 Han [Naaman] gick till sin herre och berättade vad den unga flickan från Israel hade talat.

5 Arams kung svarade: ”Gå nu och jag ska sända ett brev till kungen i Israel.” Och han gick och tog med sig 10 talenter [motsvarar 340 kg] silver och 6 000 shekel [motsvarar 70 kg] guld och 10 ombyten dräkter.

6 Och han gav brevet till Israels kung och sa: ”Nu när detta brev har kommit till dig, se, jag har sänt Naaman, min tjänare, till dig för att du ska bota honom från hans hudsjukdom.” 7 Och det hände när Israels kung hade läst brevet, att han rev sönder sina kläder och sa: ”Är jag Gud (Elohim), att döda och göra levande, att denne man sänder efter mig för att bota en man från hans hudsjukdom? Men betänk, jag ber dig, och se hur han söker en anledning mot mig.”

8 Och det var så att när gudsmannen Elisha hörde att Israels kung hade rivit sönder sina kläder, sände han [bud] till kungen och sa: ”Varför har du rivit sönder dina kläder? Låt honom nu komma till mig, så ska han veta [personligen få erfara] att det [faktiskt] finns en profet i Israel.”

9 Så Naaman kom med sina hästar och vagnar och stannade vid porten till Elishas hus.

10 Då skickade Elisha ut en man med ett meddelande (en budbärare) till honom som sa: ”Gå och doppa (tvätta) dig sju gånger i floden Jordan, din hud ska då bli återställd, och du ska bli ren.” [Från Samarien till Jordan är det ca 4 mil, Naaman hade passerat Jordanfloden på väg till Samarien från Damaskus.] 11 Naaman blev arg och gick sin väg, och sa: ”Jag trodde att han personligen skulle komma ut till mig, åkalla Herren, sin Guds namn och föra sin hand fram och tillbaka över stället och på så vis ta bort hudsjukdomen. [Det var en vanlig föreställning att en kung kunde hela genom att föra sin hand över ett sår.] 12 Är inte Damaskus floder, Abana och Parpar, bättre än alla vattendrag i Israel? Kunde jag inte ha tvättat mig i dem och blivit ren?” Så han vände sig om och gick i väg rasande (upprörd).

13 Hans tjänare gick fram och talade med honom: ”Min far, hade profeten talat stora ord till dig (sagt åt dig att göra något svårt, ett hjältedåd), skulle du inte gjort [visst hade du varit villig att göra] det? Men nu säger han till dig: ’tvätta dig så ska du bli ren.’ ”

14 Så han åkte ner och doppade sig sju gånger i [floden] Jordan, precis som profeten hade sagt. Hans hud blev lika mjuk som ett litet barns, och han blev ren (helad).

15 Han och hela hans följe vände tillbaka till gudsmannen [en fyra mil lång resa tillbaka igen, detta försenar hans hemresa med minst en dag]. Naaman kom och stod framför honom [till skillnad från första gången då han inte gick ur vagnen utan högmodigt antog att profeten skulle betjäna honom, se vers 9]. Han sa: ”Nu vet jag med säkerhet att det inte finns någon Gud (Elohim) i hela världen förutom i Israel! Snälla, ta emot en gåva av tacksamhet från din tjänare.”

16 Men han sa: ”Herren (Jahveh) lever, inför vilken jag står, jag ska inte ta emot något.” Och han trugade honom att ta emot, men han vägrade. 17 Och Naaman sa: ”Om inte, ber jag dig att låta din tjänare ta emot två mulors jordbördor (den mängd jord som två mulor kan bära), för din tjänare ska hädanefter inte offra varken brännoffer eller något annat offer till andra gudar, utan bara till Herren (Jahveh). 18 Må Herren (Jahveh) förlåta din tjänare i denna sak, när min herre går in i Rimmons hus för att tillbe där, och han stödjer sig på min hand, och jag ödmjukar (böjer) mig själv i Rimmons hus. När jag ödmjukar (böjer) mig själv i Rimmons hus må Herren (Jahveh) förlåta din tjänare i denna sak.”

19 Och han sa till honom: ”Gå i frid (shalom).”

Och han lämnade honom samma väg [som han kommit]. 20 Men Gechazi, gudsmannen Elishas yngling (hebr. naar), sa: ”Se, min herre har avstått att ta emot från hans hand det som denne Naaman, araméen, hade med sig. Herren (Jahveh) lever, jag ska verkligen springa efter honom och ta något från honom.”

21 Och Gechazi följde efter Naaman. Och när Naaman såg att någon sprang efter honom steg han ner från vagnen för att möta honom och sa: ”Är allt i sin ordning?”

22 Och han sa: ”Allt är i sin ordning. Min herre har sänt mig och sagt: ”Se, nu kom det till mig från Efraims bergsbygd två unga män av profetsönerna, ge dem, jag ber dig, en talent [34 kg] silver och två ombyten dräkter.”

23 Och Naaman sa: ”Var snäll och ta två talenter.” Och han övertalade honom och band in två talenter silver i två säckar med två ombyten dräkter och lade dem på två av sina tjänare och de bar dem framför honom. 24 Och när han kom till kullen tog han dem ur deras händer och förvarade dem i huset och lät männen gå, och de gick. 25 Men han gick in och stod framför sin mästare.

Då frågade Elisha honom: ”Varifrån kommer du Gechazi?”

Han svarade: ”Din hjälpare (tjänare – hebr. eved) gick ingenstans.”

26 Men han [Elisha] sa till honom: ”Gick inte mitt hjärta (med dig) när mannen gick tillbaka från sin vagn för att möta dig? Är detta en tid att ta emot pengar och att ta emot dräkter och olivlundar och vingårdar och får och oxar och tjänare och tjänarinnor? 27 Därför ska Naamans sjukdom hålla (ordagrant klistra sig) fast vid dig och din säd för alltid.” Och han gick ut från hans närvaro, vit som snö av sjukdomen.

6

Förlorade yxhuvudet återfinns

[Detta är den centrala berättelsen i den andra delen av Elishas mirakler.]

1 Och profetsönerna sa till Elisha: Se, platsen där vi bor framför dig är för trång (smal) för oss. 2 Låt oss gå, vi ber dig, till Jordan och därifrån ta varje man en stock och låt oss göra en plats där, så att vi kan bo.

Han svarade: ”Gå ni.”

3 En av dem sa: ”Var vänlig, jag ber dig, och gå med dina tjänare.”

Han [Elisha] svarade: ”Jag går med.” 4 Så han gick med dem.

De gick till Jordan och började hugga ner träd. 5 Men när en fällde en stock föll yxan i vattnet, och han ropade och sa: ”Ack (åh nej), min herre!” För den var lånad. 6 Gudsmannen [Elisha] frågade: ”Var föll den?” Och han visade honom platsen. Och han skar av en gren och kastade i den där, och fick järnet att flyta. 7 Och han sa: ”Ta upp det till dig.” Och han sträckte ut sin hand och tog det.

Syriska soldater förblindas

8 Nu var Arams kung i strid mot Israel. När han rådgjorde med sina tjänare och sa: ”På den och den platsen ska jag slå läger [med min armé].” [Då han gav positionerna för att sedan attackera.]

9 Då sände gudsmannen bud till Israels kung och sa: ”Vakta (skydda, bevara) dig, så att du inte passerar en sådan plats, för dit kommer araméerna ner.” 10 Och Israels kung sände denna varning till platsen som gudsmannen berättat om, och han aktade (vaktade, skyddade, bevarade) sig där. Detta hände inte bara en gång eller två gånger.

11 Och Arams kungs hjärta var mycket oroat på grund av detta, och han kallade på sina tjänare och sa till dem: ”Kan ni inte berätta för mig vem av oss som håller sig till Israels kung?”

12 Och en av hans tjänare svarade: ”Nej, min herre kung, men Elisha, profeten i Israel, berättar för Israels kung de ord som du talar i din sängkammare.”

13 Och han sa: ”Gå och se var han är, så att jag kan sända och hämta honom.” Och det berättades för honom: ”Se, han är i Dotan.”

[Dotan betyder ”två källor” och var en stad omkring 1,5 mil norr om huvudstaden Samarien. Dotan ligger längs med handelsrutten Via Maris (som gick mellan Egypten i syd, via Damaskus (i Syrien) till Mesopotamien i öster). Dotan är samma plats som Josefs bröder förde fåren och Josef blev kastad i en brunn, se 1 Mos 37:17-20.]

14 Därför sände han dit hästar och vagnar och en stor armé, och de kom på natten och omringade staden runtom.

15 När nu tjänaren till gudsmannen [Elisha] steg upp tidigt och gick ut – se, då hade en armé med hästar och vagnar omringat staden. Så hans [gudsmannens] yngling sa till honom: ”Ack (åh nej), min herre! Vad ska vi göra?” [Tjänaren är troligtvis inte Gechazi, som annars namnges (2 Kung 4:12, 25; 5:20; 8:4). Här används ett annat ord för tjänare (en som väntar – hebr. sharat). Det kan ha varit någon av profettjänarna som följt med Elisha till Dotan.]

16 Han [gudsmannen Elisha] sa: ”Var inte rädd, för de som är med oss är fler än de som är med dem.” [4 Mos 14:9; Ps 3:7; 2 Krön 32:7-8]

17 Och Elisha bad och sa: ”Herre (Jahveh), jag ber dig, öppna hans ögon så att han ser.” Och Herren (Jahveh) öppnade ögonen på den unge mannen och han såg, och se, berget var fullt av hästar och vagnar av eld runtom Elisha.

18 Och när de kom ner till honom bad Elisha till Herren (Jahveh) och sa: ”Slå detta folk, jag ber dig, med blindhet.” Och han slog dem med blindhet efter Elishas ord.

19 Och Elisha sa till dem: ”Detta är inte vägen och inte heller staden, följ mig och jag ska föra er till mannen som ni söker.” Och han ledde dem till Samarien. 20 Och det skedde när de kom till Samarien att Elisha sa: ”Herre (Jahveh) öppna ögonen på dessa män så att de ser.” Och Herren (Jahveh) öppnade deras ögon och de såg, och se, de var mitt i Samarien.

21 Och Israels kung sa till Elisha när han såg dem: ”Ska jag verkligen slå dem, min far?”

22 Och han svarade: ”Du ska inte slå dem, har du tagit till fånga med ditt svärd och med din båge dessa som du har slagit? Sätt fram vatten och bröd åt dem, så att de kan äta och dricka och gå till sin herre.” 23 Och han gjorde i ordning stor proviant åt dem och när de hade ätit och druckit sände han iväg dem och de gick till sin herre. Och Arams armé kom inte mer in i Israels land.

Mirakulös tillgång på mat under belägring

24 Och det hände efter detta att Ben-Hadad, Arams kung, samlade hela sin armé och gick upp och belägrade Samarien. 25 Och där var en stor hungersnöd i Samarien [och förråden av mat tog slut]. De belägrade staden så länge att ett åsnehuvud [en av de minst önskvärda delarna] såldes för 80 [shekel – 920 gram] silver [motsvarar totalt närmare 7 årslöner för en arbetare] och en fjärdedels kav duvträck [för mat eller bränsle] för 5 silver [5 shekel (58 gram) – 5 månadslöner].

[Texten har inte med enheten, men troligast är att det är silvermyntet shekeln. En arbetares månadslön var en shekel, så dessa priser är hutlösa. I texter från Mesopotamien från 2200 f.Kr. (Naram-Sin) finns exempel där en veckas förbrukning av bröd för en person (ca 6 liter) kostade 50 silvermynt under en belägring.]

26 Och när Israels kung vandrade på muren ropade en kvinna till honom och sa: ”Hjälp, min herre kung!”

27 Han svarade: ”Om Herren (Jahveh) inte hjälper dig, hur ska jag kunna hjälpa dig, från tröskgolvet eller från vinpressen?” 28 Och kungen frågade henne: ”Vad vill du?”

Hon svarade: ”Denna kvinna sa till mig: Ge din son så att vi kan äta honom idag och vi ska äta min son i morgon. 29 Och vi kokade min son och åt honom, och jag sa till henne nästa dag: Ge din son så att vi kan äta honom, men hon hade gömt sin son.”

30 Och det skedde när kungen hörde kvinnans ord att han rev sönder sina kläder, han vandrade nu på muren, och folket tittade, och se, han hade säcktyg inunder på sin kropp. 31 Sedan sa han: ”Gör så mot mig, Gud (Elohim), om Elishas huvud, Shafats son, är kvar på honom idag.”

32 Men Elisha satt i sitt hus och de äldste var hos honom, och kungen sände en man före sig, men innan budbäraren kom till honom, sa han till de äldste: ”Ser ni hur denne son till mördare har sänts för att ta bort mitt huvud? Se, när budbäraren kommer, ska ni stänga dörren och hålla fast dörren mot honom. Är det inte ljudet av hans herres fötter bakom honom?”

33 Och medan han fortfarande talade med dem, se då kom budbäraren ner till honom och sa: ”Se, detta onda är från Herren (Jahveh), varför ska jag fortsätta att vänta på Herren (Jahveh)?”

7

1 Och Elisha sa: ”Hör Herrens (Jahvehs) ord: Så säger Herren (Jahveh): I morgon vid denna tid ska ett sea-mått [7-12 liter] fint vete [en vuxens behov av bröd för en vecka] säljas för en shekel [en månadslön] och två sea-mått [totalt 15-20 liter] korn för en shekel [en månadslön] på gatorna i Samarien.”

[Elisha profeterar att över en dag kommer situationen att vändas, från en svår hungersnöd då det inte finns någon mat och människor äter sina barn, kommer man kunna få tag på mat, även om det är något dyrare än ett normalt år. Baserat på uppgifter från babylonisk litteratur vad standardpriserna var på mat vid den här tiden, så kommer matpriserna att vara 600-700% över normalpriset i fredstid, men i jämförelse med de hutlösa priserna under en belägring var detta ändå något otänkbart, se 2 Kung 6:25.]

2 Hövitsmannen, vars hand kungen lutade mot (som kungen litade på), svarade då gudsmannen: ”Se, även om Herren (Jahveh) skulle öppna himlarnas fönster, hur ska detta kunna ske?” Och han sa: ”Se, du ska se det med dina egna ögon, men du ska inte äta av det.”

Belägringen lyfts

3 Nu var där fyra män med en hudsjukdom vid portens ingång och de sa till varandra: ”Varför sitter vi här tills vi dör?” 4 Om vi säger: Vi ska gå in i staden, då är hungersnöden i staden och vi ska dö där, och om vi sitter stilla här dör vi också. Kom och låt oss falla för araméernas armé, om de räddar oss levande ska vi leva, men om de dödar oss skulle vi ändå ha dött.”

5 Och de steg upp i skymningen och gick till araméernas läger, och när de kom dit till den yttre delen av araméernas läger, se, då fanns ingen man där. 6 För Herren (Adonai) hade låtit araméernas armé höra ett ljud av vagnar och ett ljud av hästar och av en stor armé, och de sa till varandra: ”Se, Israels kung har värvat (mot betalning lejt mot oss) hettiternas kungar och egyptiernas kungar, för att komma över oss.” 7 Därför steg de upp och flydde i skymningen och lämnade sina tält och sina hästar och sina åsnor, hela lägret som det var, och flydde för sina liv.

8 Och när de som var sjuka kom till utkanten av lägret, gick de in i ett tält och där åt de och drack, och tog därifrån silver och guld och kläder och gick och gömde det. Och de kom tillbaka och gick in i ett annat tält och bar därifrån också och gömde det.

9 Sedan sa de till varandra: ”Vi gör inte rätt. Denna dag är en god dag och vi håller tyst. Om vi väntar till gryningen kommer straffet över oss. Kom nu och låt oss gå och berätta för kungens hus.”

10 Så de kom och ropade på stadens portvakt. Och de berättade för honom och sa: ”Vi kom till araméernas läger och se, det fanns ingen man där, och inte rösten av någon människa, men hästarna stod bundna och åsnorna var bundna och tälten stod som de var.” 11 Och portvakten ropade och de berättade det för kungens hus därinne.

12 Och kungen steg upp i natten och sa till sina tjänare: ”Jag ska berätta vad araméerna har gjort mot oss. De vet att vi är hungriga, därför har de gått ut ur lägret och gömt sig själva på fältet och sagt: När de kommer ut ur staden ska vi ta dem levande och gå in i deras stad.” [Kungen tror inte de leprasjukas ord, han tror att det är en fälla för att lura ut folket från staden. En liknande taktik använde hans förfäder i Ai, se Jos 8:3-28.]

13 Men en av hans tjänare svarade och sa: ”Ta [välj ut några män], jag ber dig, och låt dem ta fem av de återstående hästarna som är kvar i staden. Även om de dödas, blir deras öde inte annorlunda än resten av Israels folk (Ordagrant: ’Se de är som hela Israels skara som är kvar i den, se de är som hela Israels skara som är förtärd’). Så låt oss sända dem och se.”

14 De tog därför två vagnar med hästar och kungen sände dem efter araméernas armé och sa: ”Gå och se.” 15 De gick efter dem [österut ända] till Jordan. [Troligen via Beth-shan som ligger längs med vägen mellan Samarien och Damaskus.] Och se, hela vägen var full av klädesplagg och vapen som araméerna hade kastat bort i sin brådska. [Under flykten tillbaka hade syrierna kastat mantlar, sköldar och även svärd – ja, allt som hindrade en brådskande reträtt.] Så budbärarna återvände och berättade [allt detta] för kungen. 16 Då drog folket ut och plundrade araméernas läger. Så såldes ett sea-mått [7-12 liter] fint vete för en shekel [en månadslön] och två mått korn för en shekel, efter Herrens (Jahvehs) ord [se vers 1].

17 Och kungen utsåg hövitsmannen, vars hand kungen lutade mot (som kungen litade på), och satte honom att ha ansvar för porten. Men folket trampade ner honom i porten och han dog som gudsmannen hade sagt, som talade när kungen kom ner till honom. 18 Och det blev som gudsmannen hade talat till kungen och sagt: ”Två sea-mått [totalt 15-20 liter] korn för en shekel [en månadslön] och ett mått fint vete för en shekel ska finnas i Samariens port i morgon vid denna tid.”

19 Och att hövitsmannen som svarade gudsmannen och sa: ”Se, även om Herren (Jahveh) skulle öppna himlarnas fönster, hur ska detta kunna ske?” Och han sa: ”Se, du ska se det med dina egna ögon, men du ska inte äta av det.” 20 Det hände honom också, för folket trampade ner honom i porten och han dog. [Hövitsmannen som tvivlade på Elishas ord i vers 2 trampas ihjäl av den hungriga mobben som rusar ut genom porten när de hört att fienden är borta och det finns mat.]

8

Shunamitisk kvinna hjälpt

1 Och Elisha talade till kvinnan vars son han väckt till liv och sa: ”Stig upp du och ditt hus och vistas varhelst ni kan bo, för Herren (Jahveh) har kallat på en hungersnöd och den ska komma över landet under sju år.” 2 Och kvinnan steg upp och gjorde efter gudsmannens ord och hon gick med sitt hus och vistades i filistéernas land i sju år.

3 Och det skedde när de sju åren hade gått att kvinnan återvände från filistéernas land och hon gick för att vädja till kungen för sitt hus och sin mark. 4 Nu talade kungen med gudsmannens tjänare Gechazi och sa: ”Återge (räkna upp – hebr. safar) för mig, jag ber dig, om alla de stora ting som Elisha har gjort.” 5 Och det skedde att medan han återgav hur han väckt till liv den som var död, att se, kvinnan vars son han hade väckt till liv, vädjade till kungen för sitt hus och sin mark.

Då sa Gechazi: ”Min herre kungen, detta är kvinnan och detta är hennes son som Elisha väckte till liv.” 6 Och när kungen frågade kvinnan återberättade hon det för honom.

Och kungen utsåg en tjänsteman åt henne och sa: ”Återbörda allt som var hennes och hela fältets frukt sedan den dag hon lämnade landet och till nu.”

Sju kungar – Nordriket etableras (8:7-13:25)

Chazael – från Syrien

[Elia hade fått i uppdrag att smörja Chazael som kung, se 1 Kung 19:15. Han regerade samtidigt som Elias efterträdare Elisha verkar. Chazael regerade 842-805 f.Kr.]

7 Och Elisha kom till Damaskus och Ben-Hadad, Arams [Syriens] kung, var sjuk och man berättade för honom och sa: ”Gudsmannen har kommit hit.” 8 Och kungen sa till Chazael: ”Ta en gåva i din hand och gå och möt gudsmannen och fråga Herren (Jahveh) genom honom och säg: Ska jag bli frisk från denna sjukdom?”

9 Så Chazael gick och mötte honom och tog en gåva i sin hand av allt Damaskus goda – 40 lastade kameler, och kom och stod inför honom och sa: ”Din son Ben-Hadad, Arams kung, har sänt mig till dig och sagt: Ska jag bli frisk från denna sjukdom?”

10 Och Elisha sa till honom: ”Gå och säg till honom: Du ska verkligen tillfriskna, dock har Herren (Jahveh) visat mig att han ska döden dö.” 11 Och han såg stadigt på honom tills han började skämmas och gudsmannen grät.

12 Och Chazael sa: ”Varför gråter min herre?” Och han [Elisha] svarade: ”Eftersom jag vet det onda som du ska göra mot Israels söner, du ska sätta eld på deras starka fästen och deras unga män ska du slakta med svärdet och du ska slå deras små i bitar och skära upp gravida kvinnor.”

13 Och Chazael sa: ”Vem är din tjänare, som är som en hund, som skulle göra dessa stora ting?” Och Elisha sa: ”Herren (Jahveh) har visat mig att du ska bli kung över Aram.”

14 Och han gick ifrån Elisha och kom till sin herre och han sa till honom: ”Vad sa Elisha till dig?” Och han sa: ”Han berättade för mig att du verkligen skulle tillfriskna.” 15 Och det skedde på morgonen att han tog täcket och doppade det i vatten och bredde ut det över hans ansikte och han dog. Och Chazael regerade i hans ställe.

Sydrikets 5:e kung – Jehoram

[Jehoram regerade Juda under 8 år (848-841 f.Kr.). Han syndar genom att gifta sig med Ahabs dotter Atalja, vers 26.]

16 Under Jehorams, Ahabs sons, 5:e regeringsår i Israel [i norr], medan Joshafat var kung i Juda [i söder], blev Jehoram, Jehoshafats son, kung i Juda. 17 Han var 32 år gammal när han började regera och han regerade i 8 år i Jerusalem. 18 Och han vandrade på Israels kungars vägar som Ahabs hus gjort för han hade Ahabs dotter [Atalja] till hustru och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. [Atalja var Izebels dotter, hon kommer så småningom att ta makten och vilja styra, precis som sin mor, se 2 Kung 8:26.] 19 Men Herren (Jahveh) ville ändå inte förgöra Juda för sin tjänare Davids skull. Han hade lovat att han och hans söner skulle ha en lampa (hebr. nir) för alltid. [Se även Dom 4:4 och ordet för fackla, hebr. lappid.]

20 I hans dagar gjorde Edom uppror mot Judas kontroll (ordagrant: ”från under Juda hand”) och satte en egen kung över sig. [Edom hade varit under Juda i 150 år ända sedan Davids tid, se 2 Sam 8:14; 1 Kung 11:15-16. Detta var en stor förlust, Isaks profetiska ord uppfylls, se 1 Mos 27:40.] 21 Och Joram gick över till Tsaira och alla hans vagnar med honom, och han steg upp på natten och slog edomiterna som omringade honom och vagnarnas förare och folket flydde till sina tält. 22 Och Edom gjorde uppror mot Judas kontroll (ordagrant: ”från under Juda hand”) till denna dag. Och Livna gjorde uppror vid samma tid.

23 Vad mer finns om Jorams gärningar, och allt vad han gjorde, det är skrivet i Juda kungars krönika. 24 Och Joram sov med sina fäder och begravdes i sin fader Davids stad. Och Achasja, hans son, regerade i hans ställe.

Sydrikets 6:e kung – Achasja

[Achasja började regera 841 f.Kr.]

25 Och i Joram, Ahabs son – Israels kungs, 12:e regeringsår började Achasja, Jehorams son – Juda kung, att regera. [Första året regerade Joram tillsammans med sin far Ahab, se även 2 Kung 9:29.] 26 Achasja var 22 år när han började regera och han regerade ett år i Jerusalem. Hans mors [drottningmoders] namn var Atalja (hebr. Ataljaho), Omris dotter, Israels kung.

27 Han vandrade på Ahabs hus vägar och gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, som Ahabs hus gjorde, för han var svärson till Ahabs hus.

28 Och han gick med Joram, Ahabs son, för att strida mot Chazael, Arams kung, vid Ramot-Gilead, och araméerna skadade Joram. 29 Och kung Joram återvände för att bli läkt i Jizreel från skadorna som araméerna hade gett honom i Rama, när han stred mot Chazael, Arams kung. Och Achasja, Jehorams son, Juda kung, gick ner för att se Joram, Ahabs son, i Jizreel eftersom han var sjuk.

9

Nordrikets 10:e kung – Jehu

1 Och profeten Elisha kallade på en av profetsönerna och sa till honom: ”Omgjorda dina länder [bind upp kläderna, gör dig redo] och ta denna flaska med olja i din hand och gå till Ramot-Gilead. 2 Och när du kommer dit se (leta) efter Jehu, Jehoshafats son, Nimshis son, och gå in och låt honom resa sig från sina bröder och för in honom till en inre kammare. 3 Och ta flaskan med olja och häll ut den över hans huvud och säg: ’Så säger Herren (Jahveh): Jag har smort dig till kung över Israel.’ Öppna sedan dörren och fly och dröj inte.”

4 Och ynglingen, den unga profeten gick till Ramot-Gilead. 5 Och han kom och se, härföraren för armén satt där och han sa: ”Jag har ett ärende till dig härförare.”

Och Jehu sa: ”Till vem av alla oss?” Och han sa: ”Till dig, härförare.”

6 Och han steg upp och gick in i huset, och han hällde oljan över hans huvud och sa till honom: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Jag har smort dig till kung över Herrens (Jahvehs) folk, över Israel. 7 Och du ska slå din herre Ahabs (hebr. Achavs) hus, för att jag ska hämnas blodet på mina tjänare profeterna, och blodet på alla Herrens (Jahvehs) tjänare från Isebels hand. 8 Och hela Ahabs hus ska förgås, och jag ska hugga av från Ahab alla som urinerar mot muren [nedvärderande uttryck för en man; en oren hund] – [både] instängd (fängslad) och frisläppt – i Israel. 9 Och jag ska göra Ahabs hus som Jerobeams, Nevats sons, hus och som Baesha, Achijas sons, hus. 10 Och hundarna ska äta Isebel i Jizreels del [området som tidigare varit Navots vingård] och ingen ska begrava henne.” Och han öppnade dörren och flydde.

11 Och Jehu kom till sin herres tjänare och en av dem sa till honom: ”Shalom (är allt väl)? Varför kom denne dåre till dig?” Och han sa till dem: ”Ni känner mannen och vad han babblar.”

12 Och de sa: ”Du ljuger! Berätta för oss, vi ber dig.”

Och han sa: ”Så och så talade han till mig och sa: Så säger Herren (Jahveh): Jag har smort dig till kung över Israel.”

13 Och de skyndade sig och tog varje man sin mantel och lade den under honom överst på trappen och de blåste i shofaren och sa: ”Jehu är kung!”

Jehu dödar Joram och Achasja

14 Och Jehu, Jehoshafats son, Nimshis son, konspirerade mot Joram. Och Joram vaktade (skyddade, bevarade) Ramot-Gilead från Chazael, Arams kung, 15 men kung Joram hade återvänt för att bli läkt i Jizreel från skadorna som araméerna hade gett honom, när han stred mot Chazael, Arams kung. Och Jehu sa: ”Om detta är i ditt sinne, låt då ingen bli flykting från staden och gå och berätta det i Jizreel.” 16 Och Jehu åkte i en vagn och gick till Jizreel, för Joram låg där. Och Achasja (hebr. Achazjaho), Juda kung, hade kommit ner för att se Joram.

17 Och väktaren stod på Jizreels torn och han såg Jehus trupp när han kom och sa: ”Jag ser en trupp.”

Och Joram sa: ”Ta en ryttare och sänd och möt honom och låt honom säga ’shalom (står allt väl till)?’ ”

18 Och en gick på hästryggen och mötte honom och sa: ”Så säger kungen: ’Shalom (står allt väl till)?’ ”

Och Jehu sa: ”Vad har du att göra med shalom? Vänd om bakom mig.” Och väktaren berättade och sa: ”Budbäraren kom till dem men han kommer inte tillbaka.”

19 Och han sände ut en andra ryttare som kom till dem och sa: ”Så säger kungen: ’Shalom (står allt väl till)?’ ” Och Jehu sa: ”Vad har du att göra med shalom? Vänd om bakom mig.”

20 Och väktaren berättade och sa: ”Budbäraren kom till dem men han kommer inte tillbaka. Körningen liknar Jehus, Nimshis sons, körning, för han kör våldsamt (”som en dåre” – hebr. shigaon).”

[Ordet våldsamt” kommer från samma rot som det som översätts ”galen” i vers 11. Detta är den betydelse som ges av de grekiska och latinska versionerna, men den judiske historikern Josefus förklarade ordet att: ”Jehu reste lugnt och i god ordning”. Jehu körde på ett sätt som var lätt att känna igen. Det liknande ordet shiggaion används om psalmer som har ”tvära kast”, se Ps 7:1; Hab 3:1.]

21 Och Joram sa: ”Gör redo” och de gjorde i ordning hans vagn. Och Joram, Israels kung, och Achasja, Juda kung, gick ut och steg upp i sina vagnar och de gick ut och mötte Jehu. De fann honom i jizreliten Navots område. 22 Och det skedde när Joram såg Jehu att han sa: ”Shalom (står allt väl till), Jehu?” Och han sa: ”Vilken shalom (hur kan det stå rätt till), så länge din mor Isebels prostitution och hennes häxkonster är så många?”

23 Och Joram vände sina händer och flydde och sa till Achasja: ”Det är förräderi, Achasja.”

24 Och Jehu spände sin båge med sin fulla styrka och slog Joram mellan hans armar och pilen gick ut i hans hjärta och han sjönk ihop i sin vagn. 25 Och han sa till Bidqar, hans härförare: ”Ta upp och kasta honom på jizreliten Navots del av fältet, för kom ihåg hur du och jag red tillsammans efter Ahab, hans far och Herren (Jahveh) förkunnade detta budskap (profetord, denna börda – hebr. masa) mot honom; 26 Ja, verkligen (i sanning), jag har sett Navots blod och hans söners blod igår [1 Mos 4:10], förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och jag ska belöna er på denna plats, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). Och nu ta och kasta honom på denna plats på marken enligt Herrens (Jahvehs) ord. [Denna händelse där Ahabs fru, Isebel, dödat Navot för att få hans vingård hade skett 14-15 år tidigare, se 1 Kung 21. Det nämns inget om att Navots söner också dödades, men det var inte ovanligt att även sönerna dödats, se även 2 Kung 14:6.]

27 Och Achasja, Juda kung, såg detta och han flydde [söderut] längs vägen vid trädgårdshuset (hebr. Bet Haggan) [kan vara moderna Jenin söder om Jizreel]. Men Jehu följde efter honom och sa: ”Slå även honom [medan han är] i vagnen.” I backen upp till Gor, som är vid Ivleam [blev han träffad], men han flydde [vidare] till Megiddo och dog där. 28 Och hans tjänare bar honom i en vagn till Jerusalem och begravde honom i hans grav med hans fäder i Davids stad. 29 Achasja hade började regera över Juda [Sydriket] i det 11:e regeringsåret av [Nordrikets 9:e kung] Joram, Ahabs son.

[Det första året regerade Joram troligtvis tillsammans med sin far. Tillträdesåret räknades oftast med i Sydriket, medan tillträdesåret inte räknades i Nordriket. Därav angivelsen 12 år i 2 Kung 8:25.]

Isebel dödas

30 Och Jehu kom till Jizreel och Isebel hörde det och hon målade sina ögon och klädde sitt huvud och tittade ut genom fönstret. 31 Och när Jehu kom in i porten sa hon: ”Shalom (står allt väl till) Zimri, din herres mördare?”

32 Och han lyfte upp sitt ansikte mot fönstret och sa: ”Vem är på min sida? Vem?” Och två eller tre furstar hängde ut (genom fönstret) till honom. 33 Och han sa: ”Kasta ner henne.” Och de kastade ner henne och en del av hennes blod skvätte på muren och på hästarna och hon blev nedtrampad.

34 Och han kom in och åt och drack och han sa: ”Ta hand om, jag ber er, denna förbannelse (hebr. arar) och begrav henne, för hon är en kungs dotter.” 35 Och de gick för att begrava henne, men de fann inte mer än hennes skalle och fötterna och hennes händer. 36 Och de kom tillbaka och berättade för honom, och han sa: ”Detta är Herrens (Jahvehs) ord som han talade genom sin tjänare Elia, tishbiten, och sa: I Jizreels del [området som tidigare varit Navots vingård] ska hundarna äta Isebels kött, 37 och Isebels kadaver ska bli som dynga på fältets ansikte i Jizreels del [område] så att man inte ska kunna säga: Detta är Isebel.”

10

Jehu dödar Ahabs familj

1 Men Ahab (hebr. Achav) hade 70 söner i Samarien. [Alla dessa hade större rätt än Jehu att efterträda Joram.] Så Jehu skrev flera brev och sände dem till Samarien, till Jizreels ledare, till de äldste och förmyndarna [som ansvarade för fostran och utbildningen] för Ahabs söner och sa: 2 ”Och nu, så snart detta brev kommer till er – eftersom era herrars söner är med er, och ni också har med er vagnar och hästar, och befästa städer och rustningar – 3 utse åt er den bästa och lämpligaste av era herrars söner, och sätt honom på hans fars tron, och strid för er herres hus.”

4 Men de var mycket rädda och sa: ”Se, de två kungarna stod inte framför honom, hur ska då vi stå?”

5 Och den som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [det kungliga palatset i Samaria] och styresmannen för (ordagrant: de som var över) staden och de äldste och förmyndarna [som fostrade och utbildade kungens söner, se vers 1] sände bud till Jehu och sa: ”Vi är dina tjänare och ska göra allt som du ber oss, vi ska inte göra någon man till kung. Gör det som är gott i dina ögon.”

6 Och han [Jehu] skrev ett brev en andra gång till dem och sa: ”Om ni är på min sida och om ni lyssnar till min röst, ta er huvudena av männen av er herres söner och kom till mig i morgon vid denna tid.”

Och kungens söner som var 70 personer var med stadens stora män som förde upp dem. 7 Och det skedde när brevet kom till dem att de tog kungens söner och slog dem, alla 70 män, och lade deras huvuden i korgar och sände dem till honom i Jizreel. 8 Och det kom en budbärare och berättade för honom och sa: ”De har kommit med huvudena av kungens söner.”

Och han sa: ”Lägg dem i två högar i ingången till porten till morgonen.”

9 Och det skedde på morgonen att han gick ut och stod och sa till hela folket: ”Ni är rättfärdiga. Se, jag konspirerade mot min herre och slog honom, men hur slog ni alla dessa? 10 Vet nu att inget av Herrens (Jahvehs) ord ska falla till marken som Herren (Jahveh) har talat om Ahab. För Herren (Jahveh) har gjort det som han talade genom sin tjänare Elia.” 11 Och Jehu slog alla som var kvar av Ahabs hus i Jizreel, och alla hans stora [inflytelserika män] och hans nära vänner och hans präster, till dess ingen fanns kvar.

12 Och han steg upp och lämnade och gick till Samarien. Och när han var vid herdarnas fårklippningshus vid vägen, 13 mötte Jehu bröderna till Achasja, Juda kung, och sa: ”Vilka är ni?”

De svarade: ”Vi är bröder till Achasja och vi går ner för att hälsa kungens söner och drottningmoderns söner.”

14 Och han sa: ”Ta dem levande.” Och de tog dem levande och slog dem vid fårklippningshusets brunn, 42 män, och lämnade ingen av dem.

15 När han sedan gick från platsen mötte han Jehonadav, Rechavs son, som kom för att möta honom. Och han [Jehu] hälsade honom och frågade honom: ”Är ditt hjärta rakt [är du med mig], som mitt hjärta är med ditt hjärta?”

Och Jehonadav svarade: ”Ja, det är det.”

”Räck mig då din hand.” [Antingen Jeohondav eller Jehus ord att ta hand på detta, se Gal 2:9.] Och han gav honom sin hand och han tog upp honom till sig i vagnen. 16 Och han sa: ”Kom med mig och se min nitälskan för Herren (Jahveh).” Och de lät honom åka i hans vagn.

17 Och de kom till Samarien och han slog alla som var kvar av Ahab i Samarien till dess han förgjort honom, efter Herrens (Jahvehs) ord som han talade till Elia.

Jehu utrotar baalsdyrkan

18 Och Jehu samlade hela folket tillsammans och sa till dem: ”Ahab tjänade Baal lite, Jehu ska tjäna honom mycket. 19 Kalla därför till mig alla Baals profeter, alla hans tillbedjare och alla hans präster, låt ingen saknas, för jag har ett stort offer att göra till Baal. Vemhelst som saknas ska inte leva.” [Denna samling liknar Elias samlande av baalsprofeterna på berget Karmel i 1 Kung 18] Men Jehu bluffade (agerade listigt – hebr. oqvah) för hans avsikt var att förgöra alla Baals tillbedjare.

20 Och Jehu sa: ”Helga en högtidlig församling till Baal.” Och de kungjorde det. 21 Och Jehu sände genom hela Israel och alla Baals tillbedjare kom, inte en enda uteblev. De gick in i baalstemplet (Baals hus), och baalstemplet fylldes från den ena änden till den andra. 22 Och han sa till honom som var över garderoben: ”Ta fram kläder till alla Baals tillbedjare.” Och han tog fram kläder till dem.

23 Och Jehu och Jehonadav, Rechavs son, gick in i Baals hus och han sa till Baals tillbedjare: ”Sök och se att ingen av Herrens (Jahvehs) tjänare är ibland er, utan bara Baals tillbedjare.” 24 Och de gick in för att offra offer och brännoffer. Och Jehu hade utsett åt sig 80 män utanför och han sa: ”Om någon av männen som jag för i era händer undkommer, ska hans liv utkrävas för honom.”

25 Och det skedde så snart han hade slutat att offra brännoffret att Jehu sa till vakten och härföraren: ”Gå in och slå dem, låt ingen komma ut.” Och de slog dem med svärdsegg och vakten och härföraren kastade ut dem och gick till Baals hus stad. 26 Och de tog ut pelarna som var i Baals hus och brände dem. 27 Och de bröt ner pelarna i Baals hus och bröt ner Baals hus och gjorde det till ett avträde (allmän toalett) till denna dag.

28 Och Jehu utrotade Baal från Israel. 29 Men han vände sig inte bort från de synder som [Nordrikets förste kung] Jerobeam, Nevats son, hade fått Israel att synda med, inte från guldkalvarna som fanns i Betel och fanns i Dan. [1 Kung 12:28]

30 Och Herren (Jahveh) sa till Jehu: ”Eftersom du har gjort gott (hebr. tóv) och verkställt det som är rätt (rakt – hebr. jashar) i mina ögon och har gjort mot Ahabs hus efter allt som var i mitt hjärta, ska dina söner i fyra generationer sitta på tronen i Israel.”

[Jehu både gjorde det som var gott och det som var rätt. Det går alltså att göra det som är rätt, men alla är inte i harmoni med Guds hjärta och också gör det som är gott. I uppräkningen av kungar som följer så används inte den kombinationen med gott utan bara med ordet rätt 6 ggr, se 2 Kung 12:2; 14:3; 15:3, 34; 18:3; 22:2 och en gång det som inte är rätt (2 Kung 16:2).]

31 Men Jehu var inte noga med (höll, vaktade, bevarade inte – hebr. lo shamar) att vandra efter Herrens (Jahvehs), Israels Guds (Elohims), undervisning (hebr. torah) med hela sitt hjärta. Han vek inte bort från (vände sig inte ifrån) de synder Jerobeams fått Israel att göra. [Avgudadyrkan och synkretism, se 2 Krön 12:14.]

32 I de dagarna började Herren (Jahveh) att beskära Israel och Chazael slog dem vid alla Israels gränser, 33 från Jordan österut, hela Gileads land, gaditerna och rubeniterna och Manasse, från Aroer som är vid Arnons dal, Gilead och Bashan.

34 Vad mer finns om Jehus gärningar, och allt vad han gjorde och hela hans styrka, det är skrivet i Israels kungars krönika.

35 Och Jehu sov med sina fäder och de begravde honom i Samarien. Och Jehoachaz, hans son, regerade i hans ställe. 36 Och tiden som Jehu regerade över Israel i Samarien var 28 år.

11

Sydrikets 7:e regent – drottning Atalja

Ataljas uppror

1 När Atalja (hebr. Ataljaho), Achasjas mor, såg att hennes son var död så steg hon upp och förgjorde (dräpte) hela kungasläkten (all kunglig säd). 2 Men Jehosheva, kung Jorams [annat namn på Jehoram, se 2 Krön 22:11] dotter, Achasjas syster, tog Joash [även kallad Jehoash], Achasjas son, och förde bort honom från kungens söner som blev slagna, han och hans barnflicka, och gömde dem i sängkammaren och de blev gömda från Atalja så att han inte dödades. 3 Och han var gömd med henne i Herrens (Jahvehs) hus i 6 år. Och Atalja regerade över landet.

Atalja störtas

4 Och i det sjunde året [av Ataljas styre] sände [prästen] Jehojada bud efter officerarna (ledarna över hundra), kariterna och vakterna och förde dem till sig i Herrens (Jahvehs) hus. Och han skar ett förbund med dem och tog en ed av dem i Herrens (Jahvehs) hus och visade dem kungens son [Joash/Jehoash].

5 Och han befallde dem och sa: ”Detta är vad ni ska göra, en tredjedel av er kommer på sabbaten och håller vakt vid kungens hus, 6 en tredjedel av er håller vakt vid Sors port [en av portarna in i palatset, vilken okänt] och en tredjedel vid porten bakom vakten ska vakta huset [på östra sidan] och vara en avspärrning. 7 Men era andra två avdelningar, alla de som går ut [inte är i tjänst] på sabbaten ska hålla vakt i Herrens (Jahvehs) hus hos kungen. 8 [När det sedan väl är dags.] Då ska ni omringa kungen [den unge Joash/Jehoash] på varje sida, varje man med sitt vapen i sin hand. Och om någon kommer inom räckhåll, låt honom bli slagen. Och var med kungen när ni går ut och när ni kommer in.”

9 Och officerarna (ledarna över hundra) gjorde allt som prästen Jehojada befallde och tog varje man sina män, de som skulle komma in på sabbaten och de som gick ut på sabbaten, och kom till prästen Jehojada. 10 Och prästen gav till officerarna (ledarna över hundra), spjutet och sköldarna som hade varit kung Davids, som fanns i Herrens (Jahvehs) hus. 11 Och vakten stod, varje man med sitt vapen i sin hand från husets högra sida till husets vänstra sida, längs altaret och huset vid kungen runt om.

12 Sedan förde han ut kungens [Achasjas] son [Joash] och satte på honom kronan och regalierna och de gjorde honom till kung och smorde honom och de klappade i händerna och sa: ”Kungen lever (länge leve kungen)!”

13 Och när Atalja hörde vakterna och folkets ljud (larm) kom hon till folket i Herrens (Jahvehs) hus. 14 Och hon såg och se, kungen stod på plattformen som seden var och ledarna och trumpeterna bredvid kungen och hela landets folk fröjdades och blåste i trumpeterna. Och Atalja rev sönder sina kläder och ropade: ”Förräderi, förräderi!”

15 Och prästen Jehojada befallde ledarna över de hundra och härhövitsmännen och sa till dem: ”För ut henne mellan folket, och den som följer henne ska ni slakta med svärdet”, för prästen sa: ”Låt henne inte bli dödad i Herrens (Jahvehs) hus.” 16 Och de banade väg för henne och hon gick ut via hästarnas entré till kungens hus och där dödades hon.

17 Och Jehojada skar ett förbund mellan Herren (Jahveh) och kungen och folket att de skulle vara Herrens (Jahvehs) folk, och även mellan kungen och folket. 18 Och hela landets folk gick till Baals hus och bröt ner det, hans altaren och hans avbilder bröt de fullständigt i bitar (smulade söner) och slog Mattan, Baals präst, framför altarna.

Och prästen [Jehojada] utsåg ledare över Herrens (Jahvehs) hus. 19 Och han tog officerarna (ledarna över hundra), kariterna och vakterna och hela landets folk och de förde ner kungen [den unge Joash/Jehoash] från Herrens (Jahvehs) hus och kom vägen förbi vaktporten till kungens hus. Och han satt på kungarnas tron. 20 Och hela folket i landet fröjdades och staden hade lugn, och de slog Atalja med svärd vid kungens hus.

21 Jehoash [även kallad Joash, se vers 2] var sju år när han började regera.

12

Sydrikets 8:e kung – Jehoash

[Joash regerade Juda (Sydriket) i 40 år (835-796 f.Kr.). Han var bara 7 år när han kom till tronen (2 Kung 11:21). Hans mor, Tsivia, var från Beer-Sheva i södra Juda (2 Sam 24:1). Han kunde ha regerat längre men hans egna tjänare dödar honom och sätter hans son Amasja på tronen (2 Kung 12:20). Han kom till tronen genom en kupp och dör under en kupp.]

1 I [Nordrikets] Jehus 7:e år började Jehoash regera och han regerade 40 år i Jerusalem och hans mors [drottningmoders] namn var Tsivia från Beer-Sheva.

2 Jehoash gjorde det som var rätt (rakt) i Herrens (Jahvehs) ögon alla sina dagar, som prästen Jehojada undervisade honom. 3 Bara de höga platserna blev inte borttagna och folket offrade fortfarande offer på de höga platserna.

Templet restaureras

(2 Krön 24:3-14)

4 Och Jehoash [den unge kungen] sa till prästen: ”Allt helgat silver som är fört till Herrens (Jahvehs) hus, silver som getts i utbyte för varje mans själ (lösepenningen) [4 Mos 18:15-16; 3 Mos 27:1-8], allt silver från frivilliga gåvor (som har stigit upp över/i en mans hjärta att han ska föra det) till Herrens (Jahvehs) hus, 5 låt prästerna ta det till dem, var och en av sin värderingsman (hebr. makar). Så ska de stärka (restaurera) huset, varhelst en spricka (skada) blir funnen.”

6 Men det var så att under kung Jehoash 23:e år [han var då 30 år] hade prästerna inte stärkt (restaurerat) sprickorna (skadorna) på huset. 7 Och kung Jehoash kallade på Jehojada, prästen och de andra prästerna och sa till dem: ”Varför stärker (reparerar) ni inte huset [templet i Jerusalem]? Nu får ni inte längre ta silvret från era värderingsmän (hebr. makar). Ni ska ge till sprickorna (skadorna) på huset.” [Jehoash uppmanar att avsluta den insamling som blivit beordrad, se 2 Krön 24:5, istället införs ett nytt sätt att samla in medel via kollektbox, se vers 9.] 8 Och prästerna samtyckte till att de inte längre skulle ta silver från folket utan att stärka (reparera) huset.

9 Då tog prästen Jehojada en kista och borrade ett hål i locket på den och ställde den bredvid altaret, på höger sida när man kommer in i Herrens (Jahvehs) hus. Och prästerna som vaktade (skyddade, bevarade) vid tröskeln lade dit allt silver som fördes in i Herrens (Jahvehs) hus. 10 Och det skedde när de såg att det var mycket silver i kistan, att kungens skrivare och översteprästen kom upp och de lade i säckar och räknade silvret som fanns i Herrens (Jahvehs) hus. 11 Och de gav silvret som var uppvägt i händerna på dem som utförde arbetet, som hade översyn över Herrens (Jahvehs) hus, och de betalade det till snickarna och till byggmästarna som utförde arbetet på Herrens (Jahvehs) hus, 12 och till murarna och till stenhuggarna och till att köpa timmer och huggna stenar till att stärka (reparera) Herrens (Jahvehs) hus och till allt som lades ut för att stärka (reparera) det.

13 Men det hade inte tillverkats för Herrens (Jahvehs) hus bägare av silver, vektrimmare, skålar, trumpeter, alla redskap av guld eller redskap av silver från pengarna som fördes in i Herrens (Jahvehs) hus, 14 för de gav det till dem som gjorde arbetet och stärkte (reparerade) Herrens (Jahvehs) hus. 15 Men ingen avräkning hade gjorts med dem av silvret som lämnats i deras hand, för de hanterade det som ett förtroende (trofast – hebr. emonah). 16 Förverkat silver och vitessilver fördes inte in i Herrens (Jahvehs) hus, det tillhörde prästerna.

Attacker från Syrien

17 Vid den tiden drog Chazael, Arams [Syriens] kung, upp och stred mot [den filisteiska staden] Gat och tog det. [Planen var troligen att kontrollera de södra handelsvägarna, han hade även tagit områden på östra sidan, se 2 Kung 10:32-33.] Och Chazael vände sitt ansikte mot Jerusalem. 18 Och Jehoash, Juda kung, tog alla helgade ting som Jehoshafat och Jehoram och Achasja, hans fäder Juda kungar, hade avskilt (helgat) och sina egna helgade föremål och allt guld som fanns i skattkammaren i Herrens (Jahvehs) hus och i kungens hus och sände det till Chazael, Arams kung, som då drog sig tillbaka från Jerusalem.

19 Vad mer finns om Jehoashs gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. 20 Och hans tjänare steg upp och gjorde en sammansvärjning och slog Joash vid Beit-Millo på vägen som går ner till Silla. 21 Och Jozachar, Shimats son, och Jehozavad, Shomers son, hans tjänare, slog honom och han dog. Och de begravde honom med hans fäder i Davids stad. Och Amasja (hebr. Amatsjaho) hans [Jehoashs] son, regerade i hans ställe. [Amasja blir den 9:e regenten i Sydriket och hans styre beskrivs i 2 Kung 14:1-17.]

13

Nordrikets 11:e kung – Jehoachaz

[Jehoachaz regerade i Nordriket 814-798 f.Kr. Han gjorde det som var ont i Herrens ögon (vers 2) och Gud tillåter kungen av Aram att gång på gång besegra Israel, vilket gör att Jehoachaz armé drastiskt minskar (vers 3). Jehoachaz ber till Gud, och Gud sänder en anonym befriare (kanske Elisha och Jehoash, se vers 4). Detta är enda gången det nämns att en kung i norr får bönesvar, se 2 Kung 13:4-5.]

1 I det 23:e året till Joash, Achasjas son, Juda kung, började Jehoachaz, Jehus son, regera över Israel i Samarien och regerade i 17 år. 2 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon och följde Jerobeams, Nevats sons, synder, varmed han fick Israel att synda. Han vände inte bort från dem. 3 Och Herrens (Jahvehs) vrede upptändes mot Israel och han gav dem i Chazael, Arams kungs, hand och i Ben-Hadad, Chazaels sons, hand alla deras dagar.

4 Och Jehoachaz bönföll Herren (Jahveh) och Herren (Jahveh) lyssnade på honom för han såg Israels betryck, hur Arams kung förtryckte dem. 5 Och Herren (Jahveh) gav Israel en frälsare så att de kunde lämna (ordagrant: ”gå ut från under”) araméernas hand, och Israels söner bodde i sina tält som tidigare. [Frälsaren identifieras inte men kan vara Elisha som nämns i vers 14. Ett annat förslag är Jehoash, se vers 25.] 6 Likväl vände de inte om från Jerobeams hus synder, varmed han fått Israel att synda, utan vandrade i dem. Och även aseran [påle för avgudadyrkan] i Samarien fanns kvar.

7 Och förutom 50 ryttare och 10 vagnar och 10 000 fotfolk fanns ingenting kvar till Jehoachaz, för Arams kung förgjorde dem och lät dem bli som agnar när man tröskar.

8 Vad mer finns om Jehoachaz gärningar, och allt vad han gjorde och hans styrka det är skrivet i Israels kungars krönika. 9 Och Jehoachaz sov med sina fäder och han begravdes i Samarien, och Joash, hans son, regerade i hans ställe.

Nordrikets 12:e kung – Jehoash

[Jehoash regerade Nordriket 798-782 f.Kr.]

10 I det 37:e året till Joash, Juda kung, började Jehoash, Jehoachaz son, regera över Israel i Samarien och regerade i 16 år. 11 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. Han lämnade inte alla Jerobeams, Nevats sons, synder, varmed han fick Israel att synda, utan han vandrade i dem.

12 Vad mer finns om Joash gärningar, och vad han gjorde och hans styrka varmed han stred mot Amasja, Juda kung, det är skrivet i Israels kungars krönika. 13 Och Joash sov med sina fäder och Jerobeam satt på hans tron. Och Joash blev begravd i Samarien med Israels kungar.

Chazaels död

Elishas död

14 Och Elisha blev sjuk i den sjukdom som han dog av, och Joash, Israels kung, kom ner till honom och han grät över honom och sa: ”Min far, min far, Israels vagnar och dess ryttare!”

15 Och Elisha sa till honom: ”Ta en båge och pilar.” Och han tog åt sig en båge och pilar. 16 Och han sa till Israels kung: ”Lägg din hand på bågen.” Och han lade sin hand på den och Elisha lade sin hand på kungens hand.

17 Och han sa: ”Öppna fönstret österut.” Och han öppnade det. Och Elisha sa: ”Skjut!” Och han sköt. Och han sa: ”Herrens (Jahvehs) segerpil, segerpilen mot Aram, för du ska slå araméerna i Afek till dess du har slukat dem.”

18 Och han sa: ”Ta pilarna.” Och han tog dem. Och han sa till Israels kung: ”Slå på marken.” Och han slog tre gånger och slutade. 19 Och gudsmannen blev vred på honom och sa: ”Du skulle ha slagit fem eller sex gånger, då hade du slagit Aram till dess han var uppslukad, men nu ska du bara slå Aram tre gånger.”

20 Och Elisha dog och de begravde honom.

Elishas sista mirakel!

Och moabitiska rövarband kom in i landet när året började [på våren, efter vinterregnen i mars och innan skörden bärgas i maj och all arbetskraft behövdes på fälten, se 2 Sam 11:1; 1 Kung 20:22, 26]. 21 Och det skedde att de höll på att begrava en man när de såg och se, ett rövarband, och de kastade mannen i Elishas grav. Och så snart mannen kom i beröring med Elishas ben vaknade han och stod på sina fötter.

[Elisha hade bett Elia om att få en dubbel del av hans ande, se 2 Kung 2:9. Elia hade uppväckt en änkas son 1 Kung 17:22-23 och fram tills nu hade Elisha också väckt upp en död, se 2 Kung 4:35. Nu fullbordas hans löfte att få dubbel lott, Elisha uppväckte två personer, även om den sista miraklet skedde när han själv redan var död och begraven!]

22 Och Chazael, Arams kung, förtryckte Israel alla Jehoachaz dagar. 23 Men Herren (Jahveh) gav nåd (oförtjänt nåd – hebr. chanan) mot dem och var barmhärtig och vände sitt ansikte mot dem, på grund av sitt förbund med Abraham, Isak och Jakob och ville inte utrota dem, inte heller hade han kastat bort dem från sitt ansikte ända till nu.

Chazael dör

24 Och Chazael, Arams kung, dog och Ben-Hadad, hans son, regerade i hans ställe. 25 Och Jehoash, Jehoachaz son, tog tillbaka från Ben-Hadad, Chazaels son, städerna som han hade tagit ur Jehoachaz, hans fars, hand genom krig. Tre gånger slog Joash honom och återställde Israels städer.

14

Nordrikets sista år (kap 14-17)

Sydrikets 9:e regent – Amasja

(2 Krön 25)

[Amasja regerade totalt 29 år. Först själv i 4 år (796-792 f.Kr.) och delade sin tron med sin son Azarja (som också går under namnet Ussia) de sista 25 åren 792-767 f.Kr.]

1 I det andra året till Joash, Joachaz son, Israels kung, började Amasja (hebr. Amatsjaho), Joash son, Juda kung, att regera. 2 Han var 25 år när han började regera och han regerade 29 år i Jerusalem. [De första 4 åren själv och de sista 25 tillsammans med sin son Azarja.] Och hans mors [drottningmoders] namn var Jehoadan från Jerusalem.

3 Han gjorde det som var rätt (rakt) i Herrens (Jahvehs) ögon, men inte som hans förfader David [som var en idealkung, se 1 Kung 3:6; 9:4; 11:4]. Han gjorde efter allt som Joash, hans far, hade gjort. 4 Bara de höga platserna blev inte borttagna och folket offrade fortfarande offer på de höga platserna.

5 Och det skedde så snart kungadömet var etablerat i hans hand att han slog tjänarna som hade slagit hans far. 6 Men han dödade inte sönerna till mördarna i enlighet med det som är skrivet i boken med Mose undervisning, som Herren (Jahveh) befallde och sa: ”Fäderna ska inte dödas för sina söners skull, inte heller ska sönerna dödas för sina fäders skull. Utan var och en ska dödas för sina egna överträdelser.” [5 Mos 24:16]

7 Han slog Edom i Saltdalen, 10 000, och tog Sela i strid och gav det namnet Joqteel, som det heter idag.

8 Sedan sände Amasja [Sydrikets kung] bud till Jehoash [Nordrikets 12:e regent, se vers 1], son av Jehoachaz, son av Jehu, Israels kung, och sa: ”Gå (kom hit), låt oss mötas ansikte mot ansikte (ordagrant: se varandras ansikten).”

9 Och Jehoash, Israels kung, sände bud till Amasja, Juda kung, och sa: ”Tisteln som fanns i Libanon sände bud till cedern som fanns i Libanon och sa: Ge din dotter till min son som hustru, och där gick de vilda djuren som var i Libanon och trampade ner tisteln. 10 Du har verkligen slagit ned Edom och ska ditt hjärta lyfta upp dig? Mättas (njut av denna ära, ordagrant: låt dig tyngas – hebr. hikavod) och stanna i ditt hus, för varför skulle du befatta dig med ondska så att du faller, du och Juda med dig?” [I liknelsen jämförs Sydrikets kung Amasja med en vild oansenlig tistel, som lätt kan trampas ner av vilddjur. Det är en varning att inte vara högmodig.]

11 Men Amasja lyssnade inte. Och Jehoash, Israels kung, gick upp och han och Amasja, Juda kung, såg varandra i ansiktet [möttes öga mot öga] vid Beit-Shemesh, som tillhör Juda. 12 Och Juda blev slagna inför Israel, och de flydde varje man till sitt tält. 13 Och Jehoash, Israels kung tog Amasja, Juda kung, Jehoash son, Achasjas son, vid Beit-Shemesh och kom till Jerusalem och bröt ner Jerusalems mur från Efraims port [på norra sidan av Jerusalem] till Hörnporten [på västra sidan], 400 alnar [180 meter]. 14 Och han tog allt guld och silver och alla redskap som fanns i Herrens (Jahvehs) hus och skatterna i kungens hus och gisslans söner och återvände till Samarien [Nordrikets huvudstad].

15 Vad mer finns om Jehoashs gärningar, och vad han gjorde och hans styrka och hur han stred med Amasja, Juda kung, det är skrivet i Israels kungars krönika. 16 Och Jehoash sov med sina fäder och blev begravd i Samarien med Israels kungar. Och Jerobeam (hebr. Jarovam), hans son, regerade i hans ställe.

17 Och Amasja, Joashs son, Juda kung, levde 15 år efter Jehoash, Jehoachaz son, Israels kungs död. 18 Vad mer finns om Amasjas gärningar, det är skrivet i Juda kungars krönika.

19 Och de gjorde en sammansvärjning mot honom i Jerusalem och han flydde till Lachish, men de sände efter honom och dödade honom där. 20 Och de förde honom på hästar och han begravdes i Jerusalem med sina fäder i Davids stad.

21 Och hela Juda folk tog Asarja (hebr. Azarjah) [även kallad Ussia] som var 16 år och gjorde honom till kung i hans far Amasjas ställe. 22 Han byggde Eilat och återställde det till Juda efter att kungen sov hos sina fäder.

Nordrikets 13:e kung – Jerobeam II

[Jerobeam II var barnbarn till Jehu och Joashs son. Han regerade 41 år (786-746 f.Kr.).]

23 I det 15:e året till Amasja, Joash son, Juda kung, började Jerobeam (hebr. Jarovam), Joash son, Israels kung, att regera i Samarien och han regerade i 41 år. 24 Och han [Jerobeam II, Joash son] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. Han lämnade inte (vände sig inte bort från) någon av alla [sin förfaders] Jerobeams, Navats sons, synder, som fick [uppmuntrade] Israel att synda (missa målet – hebr. chata). [Jerobeam I var Nordrikets förste kung och den som införde avgudadyrkan, se 1 Kung 12:1, 28-33.] 25 Han återbördade Israels gränser från ingången till Chamat till Aravahavet efter Herren (Jahveh), Israels Guds (Elohims), ord som han talade genom sin tjänare Jonas hand, Amittajs son, profeten som var från Gat-Chefer. [Se Jona 1:1]

26 För Herren (Jahveh) såg Israels betryck som var mycket svårt (bittert) och det var inget slut på förtryckandet och det fanns ingen hjälpare till Israel. 27 Och Herren (Jahveh) har inte uttalat att han vill utrota Israel under himlarna (ordagrant: ”från under himlarna”) och (därför) räddade han dem genom Jerobeams hand, Joashs son. [Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna.]

28 Vad mer finns om Jerobeams gärningar, och allt vad han gjorde och hans styrka, hur han stred och hur han återvann Damaskus och Chamat till Juda i Israel, det är skrivet i Israels kungars krönika. 29 Och Jerobeam sov hos sina fäder med Israels kungar. Och Sakarja, hans son, regerade i hans ställe.

15

Sydrikets 10:e regent – Azarja/Ussia

[Asarja är samma person som Ussia, se 2 Kung 15:1; 2 Krön 26:1; Matt 1:8. Han är den 8:e kungen i Juda efter delningen och den 10:e kungen efter David. I detta kapitel finns två stavningar på hans namn hebr. Azarjah (vers 1, 7, 17, 23, 27) och Azarajaho (vers 6 och 8).]

1 I det 27:e året till Jerobeam, Israels kung, började Asarja (hebr. Azarjah) [Ussia], Amasjas son, Juda kung, att regera. 2 Han var 16 år när han började att regera och han regerade 52 år i Jerusalem och hans mors [drottningmoders] namn var Jecholjaho från Jerusalem.

3 Han gjorde det som var rätt (rakt) i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt det som hans far Amasja hade gjort. 4 Endast de höga platserna blev inte borttagna och folket fortsatte att offra, de offrade på de höga platserna.

5 Och Herren (Jahveh) slog kungen så att han fick en hudsjukdom (hebr. tsara) [3 Mos 13-14] fram till sin död och bodde i ett avsides hus. Och Jotam, kungens son, var över hans hus och dömde folket i landet.

6 Vad mer finns om Asarjas (hebr. Azarjaho) [Ussias] gärningar, och allt vad han gjorde, det är skrivet i Juda kungars krönika. 7 Och Asarja (hebr. Azarjah) [Ussia] sov hos sina fäder och de begravde honom i Davids stad. Och Jotam, hans son, regerade i hans ställe.

Nordrikets 14:e kung – Sakarja

[Sakarja (hebr. Zecharjaho) var Israels 14:e kung. Han regerade 6 månader innan han dödades av sin efterträdare. Den kortare varianten av hans namn, Zecharja används i 2 Kung 14:29; 15:11.]

8 I det 38:e året till Asarja (hebr. Azarjaho) [Ussia], Juda kung, regerade Sakarja (hebr. Zecharjaho), Jerobeams son, över Israel i Samarien i sex månader. 9 Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, som hans far hade gjort. Han lämnade inte Jerobeams, Nevats sons, synder, varmed han fick Israel att synda.

10 Och Shallum, Javesh son, konspirerade (anstiftade en sammansvärjning) mot honom och slog honom inför folket och dödade honom och regerade i hans ställe. 11 Vad mer finns om Sakarjas gärningar, det är skrivet i Israels kungars krönika. 12 Detta är Herrens (Jahvehs) ord som han talade till Jehu och sa: ”Dina söner till fjärde generationen ska sitta på Israels tron.” [2 Kung 10:30] Och så blev det.

Nordrikets 15:e kung – Shallum

[Shallum var Israels (Nordrikets) 15:e kung. Han ledde en sammansvärjning mot sin företrädare, se vers 10. Han regerade bara en månad.]

13 Shallum, Javesh son, började regera i det 39:e året till Ussia (hebr. Uzzijaho), Juda kung [som även kallades Azarja], och han regerade en månad i Samariens område. 14 Och Menachem, Gadis son, gick upp från Tirtsah [nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah] och kom till [staden] Samarien och slog Shallum, Javeshs son, i Samarien och dödade honom. Och han regerade i hans ställe.

15 Vad mer finns om Shallums gärningar, och hans sammansvärjning som han gjorde, det är skrivet i Israels kungars krönika.

16 Sedan slog Menachem Tifsach och alla som var där och dess gränser, från Tirtsah, eftersom de inte öppnade för honom, därför slog han det, och alla gravida kvinnor därinne skar han upp.

Nordrikets 16:e kung – Menachem

[Menachem var den 16:e kungen i det norra riket. Hans namn betyder ”tröstare”, vilket är ironiskt med tanke på hans våldsamma sätt att komma till makten. Han regerade 10 år (752-742 f.Kr.).]

17 I det 39:e året till Asarja (hebr. Azarjah) [Ussia], Juda kung, började Menachem, Gadis son, att regera över Israel och han regerade i tio år i Samarien. 18 Och han [Menachem] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. Han lämnade inte (vände sig inte bort från) någon av alla [sin förfaders] Jerobeams, Navats sons, synder, som fick [uppmuntrade] Israel att synda (missa målet – hebr. chata). [Jevoram I var Nordrikets förste kung, se 1 Kung 12.]

19 Pol, Assyriens kung, kom över landet och Menachem gav Pol 1 000 talenter [34 ton] silver så att hans hand skulle vara stark (fast, säker, tapper) med honom till att befästa kungariket i hans hand. 20 Och Menachem beskattade silvret över Israel, över alla mäktiga, stridbara män, av varje man 50 shekel [0,6 kg] silver till att ge Assyriens kung. Och Assyriens kung återvände och stannade inte där i landet.

21 Vad mer finns om Menachems gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Israels kungars krönika. 22 Och Menachem sov med sina fäder och hans son Peqachjah regerade i hans ställe.

Nordrikets 17:e kung – Peqachja

[Peqachjah (ibland förenklat på svenska till Pekaja) betyder ”Jahveh ser” eller ”Jahveh har öppnat”. Han är den 17:e kungen i det norra riket och regerade i 2 år (742-740 f.Kr.). Han nämns inte i Krönikeböckerna.]

23 I det 50:e året till Asarja (hebr. Azarjah) [Ussia], Juda kung, började Peqachjah, Menachems son, regera över Israel i Samarien och regerade två år. 24 Och han [Peqachja] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. Han lämnade inte (vände sig inte bort från) någon av alla [sin förfaders] Jerobeams, Navats sons, synder, som fick [uppmuntrade] Israel att synda (missa målet – hebr. chata). [Jevoram I var Nordrikets förste kung, se 1 Kung 12.] 25 En av hans härförare, Peqach, Remaljahos son, sammansvor sig mot honom. Han och 50 av gileaditernas män slog Peqachja, tillsammans med Argov och med Arje, i Samarien, i fästningen i kungens hus. Han [härföraren Peqach] dödade honom och regerade i hans ställe.

26 Vad mer finns om Peqachjahs gärningar, och vad han gjorde, se, det är skrivet i Israels kungars krönika.

Nordrikets 18:e kung – Peqach

27 I det 52:e året till Asarja (hebr. Azarjah) [Ussia], Juda kung, började Peqach, Remaljas son, regera över Israel i Samarien och regerade 20 år. 28 Och han [Peqach] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon. Han lämnade inte (vände sig inte bort från) någon av alla [sin förfaders] Jerobeams, Navats sons, synder, som fick [uppmuntrade] Israel att synda (missa målet – hebr. chata). [Jevoram I var Nordrikets förste kung, se 1 Kung 12.]

29 I Peqachs, Israels kungs, dagar kom Tiglat-Peleser, Assyriens kung, och tog Ijon och Avel-Beit-Maacha och Janoach och Qedesh och Chatsor och Gilead och Galileen, hela Naftali land, och han förde (bar) bort dem i fångenskap till Assyrien. 30 Och Hosea, Elahs son, gjorde en sammansvärjning mot Peqach, Remaljas son, och slog honom och dödade honom och regerade i hans ställe i det 20:e året till Jotam, Ussias (hebr. Uzzijahos) son.

31 Vad mer finns om Peqachs gärningar, och vad han gjorde, se, det är skrivet i Israels kungars krönika.

Sydrikets 11:e regent – Jotam

[Jotam var 25 år när han blev kung och regerade Juda (Sydriket) i 18 år (759-743 f.Kr.) Han var samregent med sin spetälske far fram till 742 f.Kr., se 2 Krön 26:21.]

32 I det andra året till Peqach, Remaljas son, Israels kung [i norr], började Jotam, Ussias son, Juda kung, att regera [i Sydriket].

33 Han var 25 år gammal när han började att regera och han regerade 16 år i Jerusalem. Och hans mors [drottningmoders] namn var Jerosha, Tsadoqs dotter.

34 Han gjorde det som var rakt (rätt) i Herrens (Jahvehs) ögon, han gjorde allt som hans far Ussia (hebr. Uzzijaho) hade gjort. 35 Likväl togs inte de höga platserna bort. Folket offrade fortfarande på de höga platserna. Han byggde den övre porten till Herrens (Jahvehs) hus.

36 Vad mer finns om Jotams gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. 37 I dessa dagar började Herren (Jahveh) sända Retsin, Arams kung, och Peqach, Remaljas son, mot Juda. 38 Och Jotam sov hos sina fäder och blev begravd med sina fäder i Davids stad. Och Achaz, hans son, regerade i hans ställe.

16

Sydrikets 12:e regent – Achaz

[Achaz var 23 år när han blev kung och regerade först tillsammans med Jotam 735-732 f.Kr., sedan själv i 16 år 732-715 f.Kr.]

1 I det 17:e året till Peqachja, Remaljas son, började Achaz, Jotams son, Juda kung, att regera. 2 Achaz var 23 år när han började regera och han regerade 16 år i Jerusalem och han gjorde inte det som var rätt (rakt) i Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), ögon, som hans far (förfader) David. [Här används ett starkt språk att han inte gjorde det som var rätt, jfr 1 Kung 15:3. Bara Manasse (2 Kung 21:2) och Amon (2 Kung 21:20-22) som följer får hårdare ord bland Sydrikets kungar.] 3 Utan han vandrade på Israels kungars vägar och lät sin son gå genom eld efter folkens styggelser, vilka Herren (Jahveh) fördrivit framför Israels söner. 4 Och han offrade och tände offer på de höga platserna och på kullarna och under alla prunkande träd.

5 Sedan kom kung Retsin från Aram (Syrien) [740-733 f.Kr.] och kung Peqach, son till Remaljaho, från Israel [Nordriket, 752-732 f.Kr.] och gick upp till Jerusalem för att kriga och de belägrade Achaz men kunde inte övervinna honom. [2 Krön 28:16-21] 6 Vid den tiden återerövrade Retsin, Arams kung, Eilat till Aram och drev ut judarna från Eilat och edomiterna kom till Eilat och bodde där till denna dag.

7 Och Achaz sände budbärare till Tiglat-Peleser, Assyriens kung [Tiglat-Peleser III], och sa: ”Jag är din tjänare och din son, kom och rädda mig ur Arams kungs hand och från Israels kungs hand, som reser sig upp mot mig.” 8 Och Achaz tog silver och guld som fanns i Herrens (Jahvehs) hus och i skattkammaren i kungens hus och sände som en gåva till Assyriens kung. 9 Och Assyriens kung lyssnade på honom och Assyriens kung gick upp mot Damaskus och tog det och bar bort folket i fångenskap till Qir och dödade Retsin [Syriens kung, se vers 5-6].

Achaz altare

10 Sedan gick kung Achaz till Damaskus för att möta Tiglat-Peleser, Assyriens kung [och tacka honom]. När kung Achaz fick se altaret som fanns i Damaskus [blev han imponerad och] skickade han en skiss av det till Orija, prästen, med en detaljerad ritning (mått), i enlighet med hela dess hantverk. 11 Och Orija, prästen byggde altaret [i Jerusalem i Guds tempel] efter allt det som kung Achaz hade sänt från Damaskus, så gjorde Orija, prästen, och tillverkade det innan kung Achaz kom från Damaskus. 12 Och när kungen kom från Damaskus, såg kungen altaret och kungen kom nära altaret och offrade på det. 13 Och han offrade sitt brännoffer och sitt matoffer och hällde ut sitt drickoffer och stänkte blodet från sitt shalomoffer mot altaret. 14 Och bronsaltaret som fanns framför Herren (Jahveh) flyttade han från framsidan av huset, från mellan hans altare och Herrens (Jahvehs) hus, och ställde det på norra sidan om sitt altare.

15 Och kung Achaz befallde Orija, prästen och sa: ”På det stora altaret ska morgonens brännoffer och aftonens matoffer och kungens brännoffer och hans matoffer med brännoffret från hela landets folk och deras matoffer och deras drickoffer offras och stänk allt blod mot det från brännoffren och allt blod från offren, men bronsaltaret ska vara för mig att se på.” 16 Och Orija, prästen, gjorde allt som kung Achaz befallde.

17 Och kung Achaz skar av (bröt i bitar) kanten på fundamentet och tog bort bäckenet från det, och han tog bort havet från kopparoxarna som var under det och ställde det på ett fundament (golv) av stenar. 18 Och han täckte över (stängde) sabbatsporten som de hade byggt i huset och kungens yttre ingång vände han mot Herrens (Jahvehs) hus från Assyriens kungs ansikte.

Achaz död

19 Vad mer finns om Achaz gärningar, och vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. 20 Och Achaz sov med sina fäder och blev begravd med sina fäder i Davids stad. Och Hiskia, hans son, regerade i hans ställe.

17

Nordrikets 19:e kung – Hosea

[Hosea (hebr. Hoshea) blir Israels sista kung.]

1 I 12:e året till Achaz, Juda kung, började Hosea, Elahs son, regera i Samarien och regerade över Israel 9 år. 2 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, men inte som Israels kungar som var före honom.

3 Shalmaneser, Assyriens kung, kom upp över honom och Hosea blev hans tjänare och förde gåvor till honom. 4 Och Assyriens kung fann (avslöjade) en sammansvärjning hos Hosea, för han hade sänt budbärare till So, Egyptens kung, och erbjöd inga gåvor till Assyriens kung som han hade gjort år efter år. Därför tystade Assyriens kung honom och band honom i fängelset. 5 Och Assyriens kung kom upp genom hela landet och gick upp till Samarien och belägrade det i tre år. 6 I Hoseas 9:e år tog Assyriens kung Samarien och förde bort Israel till Assyrien och satte dem i Chalach och i Chavor, vid floden Gozan och i Mediens städer.

Israel förs i fångenskap

7 Och det skedde eftersom Israels söner hade syndat mot Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim), som fört dem upp från Egyptens land undan (ordagrant ”från under”) faraos hand, Egyptens kung, och hade följt efter andra gudar, 8 och vandrat efter folkslagens förordningar, vilka Herren (Jahveh) hade fördrivit från Israels söner och från Israels kungar som de hade gjort 9 och Israels söner hade hemliga ting som inte var rätt mot Herren (Jahveh), deras Gud (Elohim), och de byggde höga platser i alla sina städer, från väktarnas torn till de befästa städerna. 10 Och de satte upp åt sig pelare och aseror [pålar för avgudadyrkan] på varje hög kulle och under varje lummigt träd, 11 och där offrade de på alla höga platser, på samma sätt som folken som Herren (Jahveh) fördrev för dem, och gjorde onda ting [plural] till att provocera Herren (Jahveh). 12 Och de tjänade avgudar om vilka Herren (Jahveh) sagt till dem: ”Ni ska inte göra sådana ting.” 13 Och Herren (Jahveh) upprepade i Israel och i Juda genom handen på alla hans profeter och alla siare (profeter – hebr. chozeh) och sa: ”Vänd bort från era onda vägar och håll (vakta, skydda, bevara) mina budord (tydliga befallningar) och mina förordningar (ordagrant: saker inristat) i enlighet med hela undervisningen (hebr. Torah) som jag har befallt era fäder och som jag har sänt till er genom handen på mina tjänare profeterna.”

14 Men de lyssnade inte utan gjorde sina nackar stela (styvnackade), som deras fäders nackar, som inte trodde (litade) på Herren sin Gud (Jahveh Elohim). 15 Och de förkastade hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och hans förbund som han hade skurit med deras fäder, och hans stadgar (vittnesbörd) varmed han hade vittnat mot dem. Och de gick efter tomma ting och blev till intet, och efter folkslagen som var runt omkring dem, om vilka Herren (Jahveh) hade bestämt att de inte skulle göra som (likna) dem.

16 Och de övergav alla Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), budord (tydliga befallningar) och gjorde gjutna avgudar, två kalvar och gjorde en asera [påle för avgudadyrkan] och tillbad hela himlens härskara (stjärnorna) och tjänade Baal. 17 Och de fick sina söner och sina döttrar att gå genom eld och använde spådom och trolldom och sålde (hängav) sig till allt det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon för att provocera honom.

18 Och Herren (Jahveh) var mycket vred över Israel och tog bort dem från sitt ansikte, det fanns ingen kvar förutom Juda stam.

19 Och Juda höll (vaktade, skyddade, bevarade) inte Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), budord (tydliga befallningar) utan vandrade i Israels förordningar som de gjorde (utövade). 20 Och Herren (Jahveh) försköt hela Israels säd och hemsökte (plågade) dem och gav dem i fördärvarnas hand till dess han hade kastat bort dem från sitt ansikte.

21 För han rev isär Israel från Davids hus och de gjorde Jerobeam, Nevats son, till kung och Jerobeam drog bort Israel från att följa Herren (Jahveh) och fick dem att synda stort. 22 Och Israel vandrade i alla Jerobeams synder som han gjorde och de lämnade dem inte 23 förrän Herren (Jahveh) flyttade bort Israel från sitt ansikte, som han hade talat genom handen på alla sina tjänare profeterna. Och Israel bars bort från sitt land till Assyrien till denna dag.

Samarien återbefolkas

24 Och Assyriens kung förde män

från Babel

och från Kota [stad i Babylon]

och från Avah [okänd stad]

och från Chamat [stad i centrala Syrien]

och Sefarvajim [Sefarvim (betyder: ”de två skrivarna”) – stad i norra Syrien på östra sidan av Eufrat som Assyrien intagit]

och placerade dem i Samariens städer istället för Israels söner och de intog Samarien och bodde i dess städer. 25 Och det skedde i början av deras bosättning på platsen att de inte vördade Herren (Jahveh). Därför sände Herren (Jahveh) lejon ibland dem som dödade några av dem. 26 Därför samtalade de med Assyriens kung och sa: ”Folken som du har burit bort och placerat i Samariens städer känner inte till sättet (hur man gör) med landets Gud (Elohim). Därför har han sänt lejon ibland dem och se, de slaktar dem, eftersom de inte känner till sättet (hur man gör) med landets Gud (Elohim).”

27 Och Assyriens kung befallde och sa: ”För dit en av prästerna som togs därifrån och låt honom gå och bo där, och låt honom undervisa folket om sättet (hur man gör) med landets Gud (Elohim).” 28 Och en av prästerna som de hade burit bort från Samarien kom och bodde i Betel och undervisade dem om hur de skulle vörda Herren (Jahveh).

29 Men likväl gjorde varje folkslag sina egna gudar och satte dem i husen på de höga platserna som samarierna hade gjort, och varje folkslag i städerna där de bodde. 30 Och Babels män gjorde Sukotbenot och Kots män gjorde Nergal och Chamats män gjorde Ashima 31 och aviterna gjorde Nivchaz och Tartak och serfaviterna brände sina söner i Adramelechs och Anamelechs eld, serfaviternas gudar. 32 Och de fruktade Herren (Jahveh) men gjorde åt sig från dem själva präster till de höga platserna som offrade åt dem i husen på de höga platserna. 33 De fruktade Herren (Jahveh) och tjänade sina egna gudar efter sättet hos folkslagen från vilka de hade förts bort.

34 Till denna dag gör de på det gamla sättet (följer sina gamla vanor). Inte heller fruktar de Herren (Jahveh), eller gör efter (följer) förordningarna (ordagrant ”saker inristat”), påbuden (bindande juridiska beslut), undervisningen (hebr. Torah) eller befallningarna (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som Herren (Jahveh) befallde (hebr. tsavah) Jakobs söner, som han gav namnet Israel, 35 med vilka Herren (Jahveh) skar ett förbund och ålade dem och sa: ”Ni ska inte frukta andra gudar, inte böja er för dem, inte tjäna dem, inte offra till dem, 36 utan Herren (Jahveh) som förde er upp från Egyptens land med stor makt och med utsträckt arm, honom ska ni frukta och honom ska ni tillbe och till honom ska ni offra.

37 Och förordningarna (ordagrant ”saker inristat”) och påbuden (bindande juridiska beslut) och undervisningen och budorden (tydliga befallningar) som jag skrev ner åt er ska ni hålla (vakta, skydda, bevara) till att göra alla dagar, och ni ska inte frukta andra gudar. [2 Mos 20:1-17; 5 Mos 5:6-12] 38 Och förbundet som jag har skurit med er ska ni inte glömma bort. Ni ska inte frukta andra gudar, 39 utan Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), ska ni frukta och han ska befria er ur alla era fienders händer.”

40 Men de lyssnade inte utan gjorde som de tidigare gjort. 41 Och dessa folkslag fruktade Herren (Jahveh) men tjänade sina gjutna avgudar, även deras söners söner gjorde som deras fäder hade gjort. Så gör de till denna dag.

18

Sydrikets sista år

Sammanfattning av Hiskias regeringstid

(Jes 36, 2 Krön 29-32)

[Hiskia regerade Juda (Sydriket) i 29 år (726-697 f.Kr.).]

1 I Hoseas, Elahs sons, tredje regeringsår i Israel, började Hiskia, Achaz son, kung i Juda, att regera. 2 Han var 25 år när han började regera och han regerade 29 år i Jerusalem. Och hans mors [drottningmoderns] namn var Avi, Sakarjas dotter.

3 Han gjorde det som var rakt (rätt) i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som hans förfader David hade gjort. 4 Han tog bort de höga platserna och bröt sönder pelarna och högg ner aserorna [pålar för avgudadyrkan] och han bröt i bitar kopparormen som Mose hade tillverkat [4 Mos 21:9], för till dessa dagar hade Israels söner offrat till den och den kallades Nechushtan.

5 Han litade (förtröstade) på Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), så att det efter honom inte fanns någon bland Juda kungar som var lik honom, inte heller bland dem som var före honom. 6 För han klängde sig fast vid Herren (Jahveh) och vände inte från att följa efter honom och höll (vaktade, skyddade, bevarade) hans befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) som Herren (Jahveh) befallt (hebr. tsavah) Mose. 7 Och Herren (Jahveh) var med honom, vart han än gick fram hade han framgång, och han gjorde uppror mot Assyriens kung och tjänade honom inte. 8 Han slog filistéerna till Gaza och dess gränser, från vakttornet till den befästa staden.

9 Och det skedde i kung Hiskias 4:e år, som var det 7:e året till Hosea, Elahs son, Israels kung, att Shalmaneser, Assyriens kung, kom upp mot Samarien och belägrade det. 10 I slutet på tredje året [av belägring av staden], i Hiskias 6:e regeringsår och Hoseas 9:e år som Israels kung, intogs Samarien. 11 Och Assyriens kung förde bort Israel till Assyrien och placerade dem i Chalach och i Chavor vid floden Gozan och i Mediens städer, 12 eftersom de inte lyssnade på Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), röst [och lydde honom], utan överträdde hans förbund, allt det som Mose, Herrens (Jahvehs) tjänare, befallde. De ville inte lyssna och de ville inte göra.

13 Och det skedde i [Juda, det södra rikets] kung Hiskias fjortonde år [701 f.Kr.], att Sanherib (hebr. Sancheriv), kung i Assyrien, kom upp mot de befästa städerna i Juda och intog dem.

[Belägringen av Lachish finns illustrerad på väggarna i Sanheribs palats i Nineve.] 14 Då sände Hiskia, Juda kung, bud till Assyriens kung i Lachish och sa: ”Jag har gjort fel (syndat). Vänd om från mig, det som du lägger på mig ska jag bära.” Och Assyriens kung bestämde över Hiskia, Juda kung, 300 talenter [25 ton] silver och 30 talenter [1 ton] guld. [De assyriska texterna berättar hur Hiskia också var tvungen att sända sina döttrar, konkubiner, manliga- och kvinnliga musiker, elfenben och andra värdefulla objekt.] 15 Och Hiskia gav honom allt silver som fanns i Herrens (Jahvehs) hus och i skattkammaren i kungens hus.

16 Vid den tiden skrapade Hiskia bort guldet från dörrarna i Herrens (Jahvehs) helgedom och från dörrposterna som [han själv] Hiskia, Juda kung, hade [låtit] överdra dem med, och gav det till Assyriens kung. [Hiskia reparerar också muren och fyller på vattenförråden och förbereder sig på en belägring, se 2 Krön 32:1-5, 30.]

Hot mot Jerusalem

17 Och Assyriens kung sände befälhavaren (hebr. tartan), överbefälhavaren (hebr. rav-saris) och hovmarskalken (hebr. rav-shaqeh) från Lachish till kung Hiskia med en stor armé till Jerusalem. Och de gick upp och kom till Jerusalem. Och när de kom upp kom de och stod vid cisternen vid den övre dammen som är vid huvudvägen vid Valkarfältet [plats där textilier tvättades och torkades], 18 och de kallade på kungen. Då kom [följande tre män från Hiskias palats]:

Eljaqim, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho) [Jes 22:20], som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [det kungliga palatset i Jerusalem],

och skrivaren Shevna [Jes 22:15]

och Joach, upptecknaren Asafs son, till dem.

19 Och befälhavaren (hebr. ravshake) sa till dem:

”Säg nu till [er kung] Hiskia: Så säger den store kungen, kungen i Assyrien [Sanherib]: Vilken trygghet sätter du din förtröstan till? 20 Jag säger: Det är bara tomma ord (munväder), för råd och styrka är för strid. Vem litar du på eftersom du har gjort uppror mot mig? 21 Se, du litar på denna stav av flisig vass, på Egypten, som ifall man lutar sig mot den, går in i handen och genomborrar den. Sådan är farao, Egyptens kung, för alla som litar på honom. 22 Men du kanske säger till mig: ’Vi litar på Herren vår Gud (Jahveh Elohim)’. Är det inte han, vars höga platser [offerplatser, ofta på höjder, se Jes 36:7; 2 Krön 30:14; 31:1] och altare [er kung] Hiskia har tagit bort, och har sagt till Juda och Jerusalem: ’Ni ska tillbe inför detta altare?’

[Den assyriske överbefälhavaren antar felaktigt att de andra offerplatserna var platser där Herren (Jahveh) tillbads och att begränsa offren bara till Jerusalem skulle förnärma honom. Dessa höga platser och altaren var inte det sätt som Israels Gud skulle tillbes på, se 5 Mos 12.]

23 Nu ber jag därför, gör en vadslagning med min herre, Assyriens kung, och jag ska ge dig 2 000 hästar om du kan klara din del att sätta ryttare på dem. 24 Hur kan ni vända bort ansiktet från en ledare, och den minste av min herres tjänare, så att ni sätter er tillit till Egypten för hästar och ryttare? 25 Har jag kommit upp utan Herren (Jahveh) mot detta land för att fördärva det? Herren (Jahveh) har sagt till mig: Gå upp mot detta land och fördärva det.”

26 Då sa Eljaqim, Hilkias (hebr. Chilqijahos) son, och Shevna och Joach till [den assyriska] befälhavaren (hebr. ravshake): ”Snälla, tala till dina tjänare på arameiska, för vi förstår det. Tala inte till oss på judiska, på hörhåll inför folket som står på muren.” 27 Men befälhavaren (hebr. ravshake) svarade: ”Har min herre sänt mig till din herre och till dig för att tala dessa ord? Har han inte sänt mig till männen som sitter på muren, för de kommer tillsammans med er att äta sin egen avföring och dricka sin egen urin [när vi kommer och belägrar Jerusalem]!” 28 Sedan stod befälhavaren och ropade med hög (stark) röst på det judiska språket och talade och sa:

”Lyssna till orden från den store kungen – Assyriens kung! 29 Så säger kungen [världshärskaren över dåtidens stormakt]:

Låt inte [er kung] Hiskia lura er, för han kommer inte att kunna befria er. 30 Låt inte heller Hiskia få er att lita på Herren (Jahveh) och säga att Herren (Jahveh) säkert ska rädda oss, denna stad ska inte ges i den assyriske kungens hand. 31 Lyssna inte på Hiskia, för så säger Assyriens kung: Gör fred med mig och kom ut till mig och ät var och en av sitt vin och var och en av sitt fikonträd och drick var och en vattnet från sin egen brunn, 32 tills jag kommer och för bort er till ett land som liknar ert eget, ett land med säd och vin, ett land med bröd och vingårdar, ett land med olivträd och honung så att ni får leva och inte dö. Akta er så att inte Hiskia övertalar er och säger: ’Herren (Jahveh) ska befria oss.’

33 Har något annat folks gud befriat sitt land ur den assyriske kungens hand?

34 Var är Chamats och Arpads gudar?

[Två städer i centrala Syrien som assyrierna besegrat under sina fälttåg, se Jes 10:9]

Var är Sefarvims, Henas och Avahs gudar?

[Sefarvim (betyder: ”de två skrivarna”), en stad i norra Syrien på östra sidan av Eufrat som Assyrien intagit.]

Har de befriat Samarien ur min hand?

[Den assyriska kungen Shalmaneser V (727-722 f.Kr.) började belägringen mot Hosea eftersom han ingick förbund med Egypten (2 Kung 17:4). Sargon avslutade belägringen, och nämner antalet israeliter som fördes bort i fångenskap till 27 280.]

35 Vilka är de bland ländernas alla gudar som har befriat dessa länder ur min hand, så att Herren (Jahveh) skulle befria Jerusalem ur min hand?”

[Talen i vers 18-35 motsvarar nästan ordagrant Jes 36:4-20. Det är troligt att en officiell transkribering av talet gjordes och fanns tillgänglig i arkiven.]

36 Men de teg och svarade honom inte ett ord, för kungens befallning var: ”Svara honom inte.” 37 Sedan kom [de tre männen]

Eljaqim, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [i Jerusalem],

och skrivaren Shevna

och Joach, upptecknaren Asafs son,

till Hiskia med sina kläder sönderrivna [som ett yttre tecken på sorg] och berättade för honom befälhavarens (hebr. ravshakes) ord.

19

1 Och det hände när kung Hiskia hörde det att han rev sönder sina kläder och täckte sig själv i säcktyg och gick in i Herrens (Jahvehs) hus [tempel]. 2 Och han sände Eljaqim, som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [hade den högsta positionen i det kungliga huset i Jerusalem], och skrivaren Shevna och de äldste bland prästerna, klädda i säcktyg, till profeten Jesaja, son till Amots [hebr. Amots – inte samma person som profeten Amos från Tekoa (Amos 1:1)]. 3 Och de sa till honom: ”Så säger Hiskia: En dag av trångmål och tuktan och förakt är det idag, för det är dags att föda sönerna (graviditeten är fullgången) men det finns ingen kraft till att föda. 4 Om inte Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), ska höra alla befälhavarens ord som Assyriens kung, hans herre har sänt honom att håna den levande Guden (Elohim) med och ska bestraffa orden som Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), har hört. Be därför för kvarlevan som finns kvar.”

5 Och kung Hiskias tjänare kom till Jesaja. 6 Och Jesaja sa till dem: ”Så ska ni säga till er herre: Så säger Herren (Jahveh): Var inte rädd för orden som du har hört, varmed Assyriens kungs tjänare har hånat mig. 7 Se, jag ska lägga en ande i honom och han ska höra ett rykte och ska återvända till sitt land, och jag ska få honom att falla för svärd i sitt eget land.”

8 Och befälhavaren återvände och fann Assyriens kung i strid med Livna, för han hade hört att de lämnat från Lachish.

9 Men när Sanherib fick höra att kungen Tirhaqa i Kush [Nubien; nuvarande Etiopien/Sudan] hade dragit ut för att strida mot honom, skickade han åter sändebud till Hiskia med detta budskap: 10 ”Så ska ni tala till Hiskia, Juda kung, och säga: Låt inte din Gud (Elohim) på vilken du litar bedra dig och säga: Jerusalem ska inte ges i Assyriens kungs hand. 11 Se, du har hört vad Assyriens kung har gjort med alla länder, i det han fullständigt har förgjort dem, och skulle du bli räddad? 12 Har ländernas gudar räddat dem som min far har fördärvat, Gozan och Haran (hebr. Charan) och Retsef och Edens söner som var i Telassar? 13 Var är Chamats kung och Arpads kung och kungen i staden Sefarvajim, Hena och Avah?”

Hiskia ber – befrielse från Assyrien

14 Och Hiskia tog emot brevet från budbärarnas hand och läste det. Och Hiskia gick upp till Herrens (Jahvehs) hus och bredde ut det inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 15 Och Hiskia bad inför Herrens (Jahvehs) ansikte och sa: ”Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), som sitter på keruberna, du är Gud (Elohim), du ensam till ländernas kungariken, du har gjort himlarna och jorden. 16 Luta ditt öra, Herre (Jahveh), och lyssna, öppna dina ögon, Herre (Jahveh), och se och lyssna till Sanheribs ord med vilka han har sänt honom att håna den levande Guden (Elohim).

17 Det är sant, Herre (Jahveh), att Assyriens kungar har ödelagt folkslagen och deras länder, 18 och har kastat deras gudar i elden, för de var inga gudar utan tillverkade av en människas hand, trä och sten, därför har de förstört dem. 19 Och nu Herre (Jahveh), vår Gud (Elohim), fräls oss, jag ber dig, ur hans hand så att alla jordens kungariken ska veta att du, Herre (Jahveh), är Gud (Elohim), du ensam.”

Jesaja profeterar Sanheribs fall

20 Då sände Jesaja, Amots son, bud till Hiskia och sa: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Som du har bett till mig angående Sanherib, Assyriens kung, så har jag hört dig. 21 Detta är ordet som Herren (Jahveh) har talat om honom:

Jungfrun dottern Sion

har föraktat dig och hånskrattat åt dig,

Jerusalems dotter

har skakat huvudet åt dig.

22 Vem har du hånat och hädat,

och mot vem har du lyft upp din röst?

Du har lyft upp dina ögon högt,

mot den Helige i Israel!

23 Genom budbärarna

har du hånat Herren (Adonai)

och har sagt:

Med mina många vagnar

har jag kommit upp på bergens höjder,

till det innersta av Libanon,

och jag har huggit ner dess höga cedrar

och dess utvalda cypresser,

och jag har gått längst in i hans loge

och fältens fruktrika skog.

24 Jag har grävt och druckit främmande vatten

och med min fotsula har jag torkat upp Egyptens (hebr. Matsor) flod.

[Singular Matsor används istället för den vanliga dual-formen Mitsrajim. Kanske syftas främst på det lägre Egypten och Nildeltat.]

25 Har du inte hört?

För länge sedan gjorde jag det,

i forna tider formade (skulpterade, designade – hebr. jatsar) jag det,

nu har jag låtit det ske, det är gjort,

de befästa städerna ska läggas öde

i ruinhögar.

26 Och deras invånare, svaga utan kraft (har en liten hand),

de är förskräckta och förvirrade,

de är som fältets gräs

och de gröna örterna,

som gräset på hustaken

och som fördärvad säd innan den växer upp.

27 Men jag vet (känner väl till) var du sitter,

var du går ut och när du kommer in

och ditt raseri mot mig.

28 Eftersom du rasar mot mig

och ditt tumult har kommit upp i mina öron,

därför ska jag sätta en krok i din näsa

och mitt betsel i dina läppar,

och jag ska vända tillbaka dig

på den väg som du kom.

29 Och detta ska vara tecknet för dig [Hiskia]:

Du ska äta detta år det som är självvuxet,

och det andra året det som gror på samma sätt

och det tredje året ska du så och skörda

och plantera vingårdar och äta dess frukt.

30 Och kvarlevan som har flytt från Juda hus

ska igen slå rot nedåt och bära frukt uppåt.

31 För från Jerusalem ska en kvarleva komma

och från Sions berg [tempelberget i Jerusalem] de som har flytt,

Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) nitälskan ska göra (åstadkomma) detta. 32 Därför säger Herren (Jahveh) så angående Assyriens kung:

Han ska inte komma till denna stad,

inte skjuta någon pil där,

han ska inte komma framför den med någon sköld

och inte kasta en belägringsvall mot den.

33 Den väg som han kom, samma väg ska han återvända

och han ska inte komma till denna stad,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

34 Jag ska försvara staden och rädda den för min egen skull och för min tjänare Davids skull.”

Herren befriar Jerusalem

(Jes 37:36-38)

[Detta stycke är den centrala delen i stycket som handlar om Hiskias regeringstid.]

35 Och det hände den natten att en Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) gick fram och slog i Assyriens läger 185 000, och när männen steg upp på morgonen, se, då var alla kroppar döda. 36 Och Sanherib, Assyriens kung, lämnade och gick och återvände och bodde i Nineve. 37 Och det skedde när han tillbad i Nisrochs hus, hans gud, att Adramelech och Sharetser, hans söner, slog honom med svärdet och de flydde till Ararats land. Och hans son Esarchadon regerade i hans ställe.

20

Hiskia ber – sjukdom

1 I dessa dagar var Hiskia sjuk till döds. Och Jesaja, Amots son, kom till honom och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): Gör i ordning ditt hus för du ska dö och inte leva.”

2 Och han vände sitt ansikte mot väggen och bad till Herren (Jahveh) och sa: 3 ”Nu, Herre (Jahveh), kom ihåg, jag ber dig, hur jag har vandrat inför ditt ansikte i sanning och med ett helt hjärta och har gjort det som är gott i dina ögon.” Och Hiskia grät stort.

4 Och det skedde innan Jesaja hade gått ut från den inre gården i staden att Herrens (Jahvehs) ord kom till honom, han sa: 5 ”Återvänd och säg till Hiskia, mitt folks furste: Så säger Herren (Jahveh), din far Davids Gud (Elohim): Jag har hört din bön, jag har sett dina tårar, på tredje dagen ska du gå upp till Herrens (Jahvehs) hus. 6 Och jag ska föröka till dina dagar 15 år, och jag ska rädda dig och staden ur den assyriske kungens hand, och jag ska försvara staden för min egen skull och för min tjänare Davids skull.”

[Hiskia får leva 15 extra år. Sorgligt nog i parallellstället 2 Krön 32:25 beskrivs hur han blev högmodig. Hiskias synder under de sista 15 åren börjar med hur han öppet visar landets rikedomar för fienden, se vers 13-17.]

7 Och Jesaja sa: ”Ta en fikonkaka.” Och de tog och lade den på bölden och han tillfrisknade.

8 Och Hiskia sa till Jesaja: ”Vad ska vara tecknet att Herren (Jahveh) ska hela (bota) mig och att jag ska gå upp till Herrens (Jahvehs) hus på den tredje dagen?”

9 Och Jesaja sa: ”Detta ska vara tecknet för dig från Herren (Jahveh) att Herren (Jahveh) ska göra det han har talat, ska skuggan gå fram tio steg eller tillbaka tio steg?”

10 Och Hiskia svarade: ”Det är en lätt sak för skuggan att gå fram tio steg, låt skuggan gå tillbaka tio steg.”

11 Och Jesaja, profeten, ropade till Herren (Jahveh) och han förde tillbaka skuggan tio steg som den redan hade tillryggalagt på Achaz urtavla.

Ankomst av vänliga budbärare med gåvor

12 Vid den tiden skickade Berodach-Baladan, Baladans son, Babels kung, ett brev och en gåva till Hiskia för han hade hört att Hiskia blivit sjuk. 13 Och Hiskia lyssnade till dem och visade dem hela sin skattkammare, silvret och guldet och kryddorna och den goda (dyrbara) oljan och vapenhuset och allt som fanns i hans skattkammare. Det var ingenting i hans hus som fanns i hans ägo som Hiskia inte visade dem.

14 Och Jesaja, profeten, kom till Hiskia och sa till honom: ”Vad sa dessa män? Och varifrån kom de till dig?” Och Hiskia sa: ”De kom från ett land långt bort, från Babel.” 15 Och han sa: ”Vad har de sett i ditt hus?”

Och Hiskia svarade: ”Allt som finns i mitt hus har de sett, det finns ingen av mina skatter som jag inte har visat dem.”

16 Och Jesaja sa till Hiskia: ”Hör Herrens (Jahvehs) ord. 17 Se, dagarna kommer då allt som finns i ditt hus och som dina fäder har lagt på hög till denna dag ska bäras bort till Babel, ingenting ska bli kvar säger Herren (Jahveh). 18 Och dina söner som ska komma från dig som du ska föda, de ska föras bort och de ska bli eunucker (kammarherrar) i palatset hos Babels kung.”

19 Och Hiskia sa till Jesaja: ”Herrens (Jahvehs) ord är gott som du har talat.” Och han sa: ”Är det inte så att fred (shalom) och sanning ska råda i mina dagar?”

20 Vad mer finns om Hiskias gärningar och hans styrka och hur han gjorde dammen och kanalen (Hiskias tunnel) och förde in vatten i staden, det är skrivet i Juda kungars krönika. 21 Och Hiskia sov hos sina fäder och hans son Manasse (hebr. Menasheh) regerade i hans ställe.

21

Sju kungar – Sydrikets kollaps

Sydrikets 14:e regent – Manasse

[Manasse regerade 687-642 f.Kr. Hans namn betyder ”orsaka att glömma”. Han beskrivs som en av de sämsta kungarna, se Jer 15:4]

1 Manasse (hebr. Menasheh) var 12 år när han började regera och han regerade 55 år i Jerusalem, och hans mors [drottningmoders] namn var Cheftsiva.

2 Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, folkslagens styggelser som Herren (Jahveh) hade kastat ut framför Israels söner. 3 Och han byggde upp de höga platserna som hans far Hiskia hade rivit ner [2 Kung 12:3] och han reste upp altaren till Baal och gjorde en asera [påle för avgudadyrkan, se 2 Kung 13:6] som Israels kung Ahab hade gjort och tillbad alla himlens härskaror (demoniska makter) och tjänade dem. 4 Och han byggde altaren i Herrens (Jahvehs) hus om vilket Herren (Jahveh) hade sagt: ”I Jerusalem ska jag placera mitt namn för evigt.” 5 Men han byggde altaren till alla himlens härskaror (demoniska makter) på de två gårdarna i Herrens (Jahvehs) hus. 6 Och han lät sin son gå genom eld [2 Kung 16:3] och ägnade sig åt spådomar och använde trolldom och rådfrågade medier och spiritister. Han gjorde mycket ont i Herrens (Jahvehs) ögon som provocerade honom.

7 Och han placerade den snidade aseran [påle för avgudadyrkan] som han hade gjort i huset om vilket Herren (Jahveh) sagt till David och till Salomo, hans son: ”I detta hus och i Jerusalem som jag har utvalt bland alla Israels stammar, ska jag placera mitt namn för evigt, 8 jag ska inte längre låta Israels fötter vandra iväg [som flyktingar] ut från landet som jag gett deras fäder, om de bara håller fast vid (vaktar, skyddar, bevarar) och gör allt som jag befallt dem och till all undervisning (hebr. Torah) som min tjänare Mose befallt dem.” 9 Men de lyssnade inte och Manasse förledde dem till att göra det som är mer ont än vad folkslagen gjorde som Herren (Jahveh) förgjorde framför Israels söner.

10 Och Herren (Jahveh) talade genom sina tjänare profeterna och sa: 11 ”Eftersom Manasse, Juda kung, har gjort dessa styggelser och har gjort ont över (mer än) allt som ammoniterna gjorde som var före honom, och även har fått Juda att synda med hans avgudar, 12 därför säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Se, jag låter en sådan ondska komma över Jerusalem och Juda att vemhelst som hör om det, båda hans öron ska pirra. 13 Och jag ska sträcka ut det mätsnöre [för att mäta längd] över Jerusalem som jag använde över Samarien och det sänklod [för att mäta djup] jag använde på Ahabs hus (ätt). Jag ska skölja Jerusalem rent som man sköljer ett fat och sedan vänder det upp och ner. [Herren liknas vid en skicklig byggmästare som planerar och bygger enligt ritning. Gud använder samma måttstock för sin dom mot Jerusalem som mot Samarien.] 14 Och jag ska kasta bort kvarlevan av mitt arv och ge dem i deras fienders händer, och de ska bli ett rov och ett byte till alla sina fiender, 15 eftersom de har gjort det som är ont i mina ögon och har provocerat mig, sedan den dag deras fäder kom ut ur Egypten och till denna dag.”

16 Och Manasse har även utgjutit oskyldigt blod väldigt mycket, till dess han fyllt Jerusalem från den ena änden till den andra, vid sidan av hans synder varmed han fått Juda att synda genom att göra det som är ont i Herrens (Jahvehs) ögon.

17 Vad mer finns om Manasses gärningar, och allt vad han gjorde och hans synder som han begick det är skrivet i Juda kungars krönika. 18 Och Manasse sov med sina fäder och blev begravd i trädgården till sitt eget hus, i Uzzas trädgård, och Amon, hans son, regerade i hans ställe.

Sydrikets 15:e regent – Amon

[Amon regerade i Juda 642–640 f.Kr.]

19 Amon var 22 år när han började regera och han regerade två år i Jerusalem. Hans mors [drottningmoders] namn var Meshullemet, Charots dotter från Jotva.

20 Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, som hans far Manasse gjort. 21 Och han vandrade på alla de vägar som hans far vandrat, och tjänade avgudarna som hans far tjänat och tillbad dem. 22 Och han övergav Herren (Jahveh), sina fäders Gud (Elohim), och vandrade inte på Herrens (Jahvehs) vägar.

23 Och Amons tjänare sammangaddade sig mot honom och dödade Amon i hans eget hus. 24 Men folket i landet slog alla dem som sammansvurit sig mot kung Amon och folket i landet gjorde Josia (hebr. Joshijaho), hans son, till kung i hans ställe.

25 Vad mer finns om Amons gärningar som han gjorde, det är skrivet i Juda kungars krönika. 26 Och han begravdes i sin grav i Uzzas trädgård och Josia (hebr. Joshijaho), hans son, regerade i hans ställe.

22

Sydrikets 16:e regent – Josia

[Josia regerade Juda (Sydriket) i 31 år (640-609 f.Kr.).]

1 Josia (hebr. Joshijaho) var 8 år när han började regera och han regerade 31 år i Jerusalem, och hans mors [drottningmoders] namn var Jedidah, Adajas dotter, från Botskat. 2 Och han gjorde det som var rätt (rakt) i Herrens (Jahvehs) ögon och vandrade på alla sin far Davids vägar och vände inte av till höger eller till vänster.

[Den ogudaktiga Amon (sydrikets 13:e kung, se 2 Kung 21:25-26) var hans far, men David var hans andliga fader.]

3 Och det skedde i kung Josias (hebr. Joshijahos) 18:e år att kungen sände Shafan, Atsaljahos son, Meshullams son, skrivaren, till Herrens (Jahvehs) hus och sa: 4 ”Gå upp till Hilkia (hebr. Chilqijaho), översteprästen, och låt honom räkna silvret som förts in i Herrens (Jahvehs) hus, som dörrvakterna har samlat från folket,

5 och låt dem ge det i arbetarnas händer som har översyn över Herrens (Jahvehs) hus, och låt dem ge det i hantverkarnas händer som är i Herrens (Jahvehs) hus till att stärka (reparera) skadorna på huset, 6 till snickarna och till byggmästarna och till stenhuggarna och till att köpa timmer och huggna stenar till att stärka (reparera) huset.” 7 Men ingen avräkning hade gjorts med dem av silvret som lämnats i deras hand, för de hanterade det som ett förtroende (trofast – hebr. emonah).

8 Och Hilkia, översteprästen, sa till Shafan, skrivaren: ”Jag har funnit Torah-rullen i Herrens (Jahvehs) hus.” Och Hilka gav skriftrullen till Shafan och han läste den. 9 Och Shafan, skrivaren, kom till kungen och förde ord tillbaka till kungen och sa: ”Din tjänare har hällt ut silvret som man funnit i huset och gett det i arbetarnas händer som har översyn över Herrens (Jahvehs) hus.” 10 Och Shafan, skrivaren, berättade för kungen och sa: ”Hilkia (hebr. Chilqijaho), prästen har gett mig en skriftrulle.” Och Shafan läste den inför kungens ansikte.

11 Och det skedde när kungen hörde orden i Torah-rullen [Moseböckerna] att han rev sönder sina kläder. 12 Och kungen befallde Hilkia, prästen, och Achiqam, Shafans son, och Achbor, Michajas son, och Shafan, skrivaren, och Asaja, kungens tjänare, och sa: 13 ”Gå och fråga Herren (Jahveh) för mig och för folket och för hela Juda angående orden i denna bok som är funnen, för Herrens (Jahvehs) vrede är stor som är upptänd mot oss, eftersom våra fäder inte har lyssnat till denna boks ord till att göra allting som är skrivet i den om oss.”

14 Och Hilkia, prästen, och Achiqam och Achbor och Shafan och Asaja gick till profetissan Huldah (hebr. Choldah), hustru till Shallum, Tiqvas son, Charchas son, klädkammarens väktare, och hon bodde i Jerusalem i det andra kvarteret, och de talade med henne. [Namnet Hulda är den feminina formen av hebr. choled som är ordet för vessla, grundbetydelsen har att göra med att vara snabb och kvick. Hulda omnämns även i 2 Krön 34:22.]

15 Och hon sa till dem: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Säg till mannen som sänt er till mig: 16 Så säger Herren (Jahveh): Se, jag ska föra ondska till denna plats och över dess invånare, alla skriftrullens ord som Juda kung har läst, 17 eftersom ni har övergett mig och har offrat till andra gudar, så att ni provocerat mig med alla era händers förehavanden, därför ska min vrede upptändas mot denna plats och den ska inte dämpas (släckas). 18 Men till Juda kung som sände er för att fråga Herren (Jahveh) så ska ni säga till honom: Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Orden som du har hört, 19 eftersom de gjorde ditt hjärta mjukt och du ödmjukade dig inför Herrens (Jahvehs) ansikte när du hörde det som jag talade mot denna plats och mot dess invånare, att de ska bli ödelagda och förbannade (vanärade – hebr. qlala) och du har rivit isär dina kläder och gråtit inför mitt ansikte, därför har jag även hört dig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 20 Därför, se, jag ska samla dig till dina fäder och du ska samlas till din grav i frid (shalom) och dina ögon ska inte se all den ondska som jag låter komma över denna plats.” Och de förde tillbaka ord till kungen.

23

Förnyat förbund

1 Och kungen sände och lät samla till sig alla Judas och Jerusalems äldste. 2 Och kungen gick upp till Herrens (Jahvehs) hus och alla Juda män och alla Jerusalems invånare med honom och prästerna och profeterna och hela folket både små och stora, och han läste i deras öron alla förbundsbokens ord som hade hittats i Herrens (Jahvehs) hus. 3 Och kungen stod på en plattform och skar ett förbund inför Herrens (Jahvehs) ansikte att vandra efter Herren (Jahveh) och till att hålla (vakta, skydda, bevara) hans budord (tydliga befallningar) och hans stadgar (vittnesbörd) och hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) med hela sitt hjärta och hela sin själ till att stå upp för (befästa, bevara och bekräfta) förbundets ord som är skrivet i denna bok. Och hela folket bekräftade (stod upp för) förbundet.

4 Och kungen befallde Hilkia (hebr. Chilqijaho), översteprästen, och de andra prästerna och dörrvaktarna att ta fram och bära ut från Herrens (Jahvehs) hus alla kärl som var tillverkade för Baal och för aseran [påle för avgudadyrkan] och för himmelens härskaror (de demoniska makterna). Och han brände dem utanför Jerusalem på Kidrons fält och bar askan till Betel. 5 Och han avsatte avgudarnas präster som Juda kungar hade insatt till att offra på de höga platserna i Juda städer och på platserna runt Jerusalem, de som offrade till Baal och till solen och till månen och till stjärnbilderna och till alla himlens härskaror (de demoniska makterna). 6 Och han förde ut aseran [påle för avgudadyrkan] från Herrens (Jahvehs) hus utanför Jerusalem till Kidrons bäck och brände den vid Kidrons bäck och gjorde den till fint (tunt) stoft och kastade stoftet på folkets söners gravar. 7 Och han bröt ner de manliga tempelprostituerades (hebr. qadesh) hus [1 Kung 14:24] som fanns i Herrens (Jahvehs) hus, där kvinnorna vävde täcken till aseran [påle för avgudadyrkan].

8 Och han förde ut alla präster från Juda städer och orenade de höga platserna där prästerna hade offrat, från Geva till Beer-Sheva och han bröt ner portarnas höga platser som fanns i ingången till Josuas, stadens borgmästares, port, som var på en mans vänstra [hand, sida] när han går in genom stadens port. 9 Och de höga platsernas präster kom inte upp till Herrens (Jahvehs) altare i Jerusalem, men de åt osyrat bröd med sina bröder.

10 Och han orenade Tofet (eldplatsen) [installationen av kremeringsplatsen där barn offrades] som är i Hinnoms sons dal, så att ingen man låter sin son eller sin dotter gå genom eld till [avguden] Molok. 11 Och han tog bort hästarna som Juda kung hade gett till solen vid ingången till Herrens (Jahvehs) hus, vid Netanmelechs kammare, hövitsmannen, som var i Parvarkvarteren och han brände solens vagnar i eld.

12 Och altaret som var på taket till Achaz övre kammare som Juda kung hade gjort och altarna som Manasse hade gjort på de båda gårdarna i Herrens (Jahvehs) hus, bröt han sönder och han slog ner dem därifrån och kastade stoftet av dem i Kidrons bäck. 13 Och de höga platserna som var framför (öster om) Jerusalem, till höger [den södra höjden] på förödelsens berg [ordlek för ”Smörjelsens berg”, dvs. Olivberget], som Salomo. Israels kung, hade byggt till

Ashtoret [Ishtar – kärlekens och krigets gudinna; himmelens drottning och Baals hustru], sidoniernas avskyvärdhet

och till Kemosh, Moabs avskyvärdhet

och till Milkom [även kallad Molok], Ammons söners avskyvärdhet,

orenade kungen. 14 Och han bröt pelarna i bitar och högg ner aserorna [pålar för avgudadyrkan] och fyllde deras plats med människoben.

15 Och även altaret som var i Betel och de höga platserna som Jerobeam, Nevats son, som fick Israel att synda, hade gjort, även det altaret och de höga platserna bröt han ner och han brände de höga platserna och gjorde det till fint stoft och han brände aseran [påle för avgudadyrkan]. 16 Och när Josia (hebr. Joshijaho) vände sig om såg han gravarna som fanns där på berget och han sände och tog benen från gravarna och brände dem på altaret och orenade det i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord som gudsmannen hade ropat ut som ropade ut dessa ting.

17 Och han sa: ”Vad är det för monument som jag ser?”

Och männen i staden berättade för honom: ”Det är gudsmannens grav som kom från Juda och ropade ut dessa ting som du har gjort mot Betels altare.”

18 Och han sa: ”Låt honom vara, låt ingen man flytta hans ben.” Och de lämnade hans ben med profetens ben som kom från Samarien.

19 Och även de höga platsernas alla hus som var i Samariens städer, som Israels kungar hade gjort för att provocera, tog Josia (hebr. Joshijaho) bort och gjorde med dem på samma sätt som han gjort i Betel. 20 Och han slog på altarna alla de höga platsernas präster som var där, och brände männens ben på dem. Och han återvände till Jerusalem.

21 Och kungen befallde hela folket och sa: ”Fira pesach (påsk) till Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), som det står skrivet i denna förbundsbok.” 22 För en sådan pesach (påskhögtid) hade inte firats sedan de dagarna då domarna dömde Israel, inte någon gång under hela den tid som kungar regerade i Israel och Juda. 23 Men i kung Josias (hebr. Joshijahos) 18:e år firades denna påsk till Herren (Jahveh) i Jerusalem.

24 Och även de som spådde genom medier och spiritister och husgudar (figuriner – hebr. terafim) och avgudar och alla avskyvärda ting som sågs i Juda land och i Jerusalem, tog Josia (hebr. Joshijaho) bort, för att befästa undervisningens ord som var skrivna i skriftrullen som Hilkia (hebr. Chilqijaho), prästen, fann i Herrens (Jahvehs) hus. 25 Och det fanns ingen kung som var som han före honom, som vände om till Herren (Jahveh) med hela sitt hjärta och med hela sin själ och med hela sin mera (kraft) till hela (i enlighet med) Mose undervisning, och ingen efter honom som reste sig på samma sätt.

26 Men Herren (Jahveh) vände sig inte bort från sitt häftiga stora raseri, varmed hans vrede var upptänd mot Juda på grund av alla deras provokationer som Manasse hade provocerat honom med. 27 Och Herren (Jahveh) sa: ”Jag ska flytta bort Juda från mina ögon som jag har flyttat bort Israel, och jag ska kasta bort denna stad som jag har valt, Jerusalem, och huset om vilket jag sa: Mitt namn ska vara där.”

28 Vad mer finns om Josias (hebr. Joshijahos) gärningar, och vad han gjorde, det är skrivet i Juda kungars krönika.

29 I hans [Josias] dagar gick Egyptens kung, farao Necho, upp mot Assyriens kung till floden Eufrat. Då gick kung Josia ut mot honom [Necho], men blev dödad av honom vid Megiddo, så fort han fick syn på honom. [I 2 Krön 35:20-27 berättas hur Joshijaho förklädde sig i striden och blir träffad av en pil från en bågskytt i Megiddopasset.] 30 Och hans tjänare bar honom död i en vagn från Megiddo och förde honom till Jerusalem och begravde honom i hans egen grav. Och folket i landet tog Jehoachaz, Joshijahos son, och smorde honom och gjorde honom till kung i hans fars ställe. [Bara tre kungar omnämns smörjas i Kungaböckerna: Salomo (1 Kung 1:45), Joash (2 Kung 11:12) och här Jehoachaz.]

Sydrikets 17:e regent – Jehoachaz

31 Jehoachaz var 23 år när han började regera och han regerade tre månader i Jerusalem, och hans mors [drottningmoders] namn var Chamotal, Jeremias dotter, från Livna. [Jehoachaz morfar Jeremia är inte den kända profeten Jeremia, eftersom han aldrig var gift, se Jer 16:2]

32 Han [Jehoachaz] gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som hans fäder hade gjort. 33 Och farao Necho satte honom i bojor i Rivla i Chamats land, så att han inte kunde regera i Jerusalem, och gav landet ett vite (bötesstraff) på 100 talenter [3,4 ton] silver och 1 talent [34 kg] guld. 34 Och farao Necho gjorde Eljaqim, Josias son, till kung i Josias, hans fars, ställe, och ändrade hans namn till Jojakim (hebr. Jehojaqim). Och han tog bort Jehoachaz och förde honom till Egypten och han dog där.

[Eljaqim betyder ”Gud (El) reser upp” och Jehojaqim betyder ”Herren (Jahveh) reser upp”. Det är ingen större skillnad i namnets betydelse. Det var inte ovanligt att den makt som intog ett annat land även gav människor nya namn, se 1 Mos 41:45; Esra 5:14; Dan 1:7; 4:8; 2 Kung 24:17. Uppenbarligen gör Necho samma sak här.]

35 Och Jojakim (hebr. Jehojaqim) gav silver och guld till farao. Men han beskattade landet till att ge silver efter faraos befallning. Han krävde silvret och guldet av folket i landet, av varje man efter sin betalningsförmåga till att ge det till farao Necho.

Sydrikets 18:e regent – Jojakim

36 Jojakim (hebr. Jehojaqim) var 25 år när han började regera och han regerade elva år i Jerusalem. Och hans mors [drottningmoder] namn var Zevoda, Pedajas dotter, från Roma.

37 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som hans fäder hade gjort.

24

1 I hans dagar kom Nebukadnessar, Babels kung, upp och Jojakim (hebr. Jehojaqim) blev hans tjänare tre år, sedan vände han och gjorde uppror mot honom. 2 Och Herren (Jahveh) sände mot honom kaldéernas trupper och araméernas trupper och moabiternas trupper och Ammons söners trupper och sände dem mot Juda för att fördärva enligt Herrens (Jahvehs) ord som han talat genom sina tjänare profeternas hand. 3 Över Herrens (Jahvehs) mun kommer detta i Juda till att ta bort dem från hans ansikte, för Manasses synder för allt som han gjort, 4 och även oskyldigt blod som han spillt, för han har fyllt Jerusalem med oskyldigt blod och Herren (Jahveh) kommer inte att andas (samtycka) till att förlåta.

5 Vad mer finns om Jojakims gärningar, och allt vad han gjorde det är skrivet i Juda kungars krönika. 6 Och Jojakim sov med sina fäder och Jojakin, hans son, regerade i hans ställe.

7 Och Egyptens kung kom inte längre ut från sitt land, för Babels kung hade tagit från Egyptens bäck till floden Eufrat, allt som tillhörde Egyptens kung.

Sydrikets 19:e regent – Jojakin

8 Jojakin (hebr. Jehojachin) var 18 år när han började regera och han regerade tre månader i Jerusalem och hans mors [drottningmoders] namn var Nechushta, Elnatans dotter, från Jerusalem.

9 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som hans fäder hade gjort.

10 Vid den tiden kom Nebukadnessars, Babels kungs, tjänare upp till Jerusalem och staden belägrades. 11 Och Nebukadnessar, Babels kung, kom till staden medan hans tjänare belägrade den. 12 Och Jojakin, Juda kung, gick ut till Babels kung, han och hans mor [drottningmodern; dvs. hans gevirah] och hans tjänare och hans furstar och hans ledare, och Babels kung tog honom i hans 8:e regeringsår. 13 Och han bar ut alla skatterna från Herrens (Jahvehs) hus, och skatterna i kungens hus och slog i bitar alla redskap av guld som Salomo, Israels kung, hade tillverkat i Herrens (Jahvehs) tempel, som Herren (Jahveh) hade talat (efter Herrens instruktion). 14 Och han bar bort hela Jerusalem och alla furstar och alla mäktiga stridsmän, 10 000 fångar, och alla hantverkare och smeder, ingen blev kvar förutom landets klenaste folk.

15 Och han bar bort Jojakin till Babel, och kungens mor och kungens fruar och hans hövitsmän och huvudmännen i landet bar han till fångenskap från Jerusalem till Babel. 16 Och alla stridsmän, 7 000, och hantverkarna och smederna, 1 000, alla av dem starka och lämpliga för strid, dem förde Babels kung i fångenskap till Babel. 17 Och Babels kung gjorde Mattanja, hans [Jojakins] fars bror, till kung i hans ställe och ändrade hans namn till Sidkia (hebr. Tsidqijaho). [Jer 21:1]

Sydrikets 20:e och sista regent – Sidkia/Mattanja

18 Sidkia (hebr. Tsidqijaho) var 21 år när han började regera och han regerade elva år i Jerusalem, och hans mors [drottningmoders] namn var Chamotal, Jeremias dotter, från Livna.

[Tsidqijahos bror Jehoachaz (2 Kung 23:31) var den 15:e kungen och regerade bara i 3 månader. Efter några fler regenter kommer nu Tsidqijaho (som tidigare hette Mattanja, se vers 17) till makten i en turbulent tid.]

19 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som Jojakim (hebr. Jehojaqim) hade gjort. 20 Över Herrens (Jahvehs) vrede skedde det i Jerusalem och Juda till dess han kastat ut dem från sitt ansikte. Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho) gjorde uppror mot Babels kung.

25

Jerusalems fall

1 Och det skedde i hans 9:e regeringsår, i den 10:e månaden [tevet – jan/dec] på den 10:e dagen i månaden att Nebukadnessar, Babels kung, kom, han och hela hans armé, mot Jerusalem och slog läger mot henne och de byggde belägringsvallar mot henne runtom. 2 Och staden var belägrad till kung Sidkias (hebr. Tsidqijahos) 11:e år. 3 På den 9:e dagen i månaden [18 juli, 586 f.Kr.] var hungersnöden så svår (stark) i staden. Det fanns inget bröd till landets folk. 4 Och en genombrytning gjordes i staden och alla stridsmän flydde på natten via portvägen mellan de två murarna, som var vid kungens trädgård. Och kaldéerna var mot staden runtom och kungen gick längs Aravavägen. 5 Men kaldéernas armé jagade efter kungen och kom ifatt honom på Jerikos slätt, och hela hans armé var skingrad från honom. 6 Och de tog kungen och bar honom till kungen i Babel, till Rivla, och de talade rättvisa med (avkunnade bindande juridiska beslut mot – hebr. mishpat) honom. 7 Och de slog Sidkias (hebr. Tsidqijahos) söner framför hans ögon och stack ut Sidkias ögon och band honom i bojor och bar honom till Babel.

8 Och i den 5:e månaden på den 7:e dagen i månaden som var det 19:e året av Nebukadnessar, Babels kung [14:e aug, 586 f.Kr.], kom Nevozaradan, ledaren för vakten, en av Babels kungs tjänare, till Jerusalem. 9 Och han brände Herrens (Jahvehs) hus och kungens hus och alla Jerusalems hus, alla stora hus brände han i eld. 10 Och hela kaldéernas armé som var med ledaren för vakten, bröt ner Jerusalems murar runtom. 11 En del av de klenaste (fattiga) av folket den del av folket som var kvar i staden tillsammans med de desertörer som hade gått över till den babyloniske kungen, dessa förde Nevozaradan, ledaren för vakten, bort i fångenskap. 12 Men landets klenaste (fattigaste) lämnade ledaren för vakten kvar till att arbeta på vingårdarna och åkrarna (till att göra slavtjänst).

13 Och bronspelarna som var i Herrens (Jahvehs) hus och fundamenten och bronshavet som var i Herrens (Jahvehs) hus, bröt kaldéerna i bitar och förde dess brons till Babel. 14 Och kärlen och skovlarna och vektrimmarna och pannorna och alla redskap av brons som använts till tjänstgöringen tog de bort. 15 Och fyrfaten och handfaten som var av guld – guld [upprepningen kan syfta på att det är rent guld], och det som var av silver – silver, tog ledaren för vakten bort.

16 De två pelarna, det enda havet och fundamenten som Salomo hade gjort till Herrens (Jahvehs) hus, kopparen från alla redskap hade ingen (saknade) [uppmätt] vikt. 17 Höjden på en pelare var 18 alnar [8 meter] och ett kapitäl av brons var ovanpå den, och höjden på kapitälet var 3 alnar [1,35 meter], med nätverk och granatäpplen över kapitälet runtom, allt av brons. Och på samma sätt var den andra pelaren med nätverk.

18 Och ledaren för vakten tog Seraja, överhuvudet för prästerna, och Tsefanjaho, den andra prästen, och de tre dörrvakterna, 19 och från staden tog han en ledare som var satt över stridsmännen och fem män av dem som såg kungens ansikte, som de fann i staden, och skrivaren till arméns härhövitsman, som mönstrade landets folk, och 60 män från landets folk som blev funna i staden. 20 Och Nevozaradan, ledaren för vakten, tog dem och förde dem till Babels kung, till Rivla. 21 Och Babels kung slog dem och dödade dem i Rivla i Chamats land. Och Juda bars bort i fångenskap ut från sitt land.

22 Och folket som var kvar i Juda land, som Nebukadnessar, Babels kung, hade lämnat, över dem gjorde han Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, till guvernör. 23 Och alla härförare över trupperna, de och deras män, hörde att Babels kung hade gjort Gedaljaho till guvernör, och de kom till Mitspah. Och Ismael (hebr. Jishmael), Netanjas son, och Jochanan, Qareach son, och Seraja, Tanchumets son, netofatiten och Jaazanjaho, maachatitens son, de och deras män. 24 Och Gedaljaho gav sin ed till dem och till deras män och sa till dem: ”Var inte rädda på grund av att kaldéernas tjänare bor i landet, tjäna Babels kung och det ska gå väl för er.”

25 Men det hände i den 7:e månaden [tishri – sept/okt] att Ismael, Netanjas son, Elishamas son av kunglig börd, kom och tio män med honom och slog Gedaljaho så att han dog och judarna och kaldéerna som var med honom i Mitspah. 26 Och hela folket både små och stora och ledarna för trupperna steg upp och kom till Egypten, för de var rädda för kaldéerna.

Jojakin släpps fri

27 Och det skedde i det 37:e året av Jojakins, Juda kungs, fångenskap, i den tolfte månaden på den sjunde dagen i månaden att Evil-Merodach, Babels kung, det år han började regera, lyfte upp Jojakins huvud, Juda kung, ut från fängelset. 28 Och han talade vänligt med honom och ställde hans tron över kungarnas troner som var med honom i Babel. 29 Och han bytte ut hans fångdräkt och han åt bröd inför honom oavbrutet alla hans livs dagar (så länge han levde). 30 Och hans underhåll (apanage) var ett oavbrutet underhåll som gavs honom av kungen, varje dag en bestämd del (ranson), alla hans livs dagar (så länge han levde).

1 Krönikeboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

1 Krönikeboken

Inledning

Krönikeböckerna var från början en bok, men på grund av sin längd delades den in i två bokrullar omkring 300 f.Kr. Den var också placerad sist i den judiska kanon, och är en sammanfattning av Israels historia. Första ordet är Adam och sista stycket beskriver hur Israel återvänder från exil.

Struktur:

1. Släkttavlor (1 Krön 1-9)

2. Berättelser om David (1 Krön 10-21)

3. Förberedelser för att bygga templet (1 Krön 22-29)

Skrivet: senare än 536 f.Kr., troligtvis 450-400 f.Kr.

Berör tidsperioden: tiden efter det att folket återvände från exilen i Babylon

Författare: Esra, eller någon samtida med honom.

1

Släkttavlor (kap 1-9)

Israels historia

(1 Mos 5; Luk 3:36-38)

Adam – Noa

(1 Mos 5; Luk 3:36-38)

1 Adam,

Set,

Enosh,

2 Kenan,

Mahalalel,

Jared,

3 Henok (Chanoch),

Metoshelach,

Lemech,

4 Noa (hebr. Noach) [hans söner var] –

Shem (Sem),

Cham (Ham) och

Jafet.

Jafets ättlingar

(1 Mos 10:2-4)

5 [Totalt 14 ättlingar till Jafet nämns. Jafets söner är huvudsakligen folken i norr och väster, i Mindre Asien och på Medelhavets öar och kuster. Det motsvarar dagens Europa och även delar av norra Mellanöstern.]

Jafets söner var:

Gomer [kimmererna vid Svarta havet; nuvarande Turkiet] och

Magog [kring Svarta havet, nuvarande Georgien] och Madaj [förfader till mederna; sydväst om Kaspiska havet; området kring nuvarande Teheran i Iran] och

Javan [jonierna, grekerna; Grekland] och

Tubal (hebr. Toval) [folk i östra Mindre Asien; nuvarande centrala Turkiet] och

Meshech [folk i östra Mindre Asien] och

Tiras [nuvarande Italien].

6 Gomers söner var

Ashkenaz och

Rifat och

Togarma.

7 Javans söner var

Elisha och

Tarshish och

Kittim (kitteerna) och

Rodamim (rodaneerna).

Chams ättlingar

(1 Mos 10:6-20)

8 Chams (Hams) söner var:

Kush [afrikanska riket Nubien; nuvarande södra Egypten, Etiopien och Sudan]

och Mitsrajim [Egypten]

och Put (hebr. Pot) [motsvarar nuvarande Libyen, se Jer 46:9; Hes 30:5; 38:4-6]

och Kanaan [nuvarande Israel].

9 Kushs söner var

Seva och

Havila (hebr. Chavila) och

Sabta och

Raama och

Sabteka.

Raamas söner var

Sheva och

Dedan.

10 Kush blev far till Nimrod,

som var den förste som fick stor makt på jorden.

11 Mitsrajim [Egypten] blev far till

ludeerna och

anameerna och

lehabeerna och

naftuheerna och

12 patroseerna och

kasluheerna, som filistéerna härstammar från, och

kaftoreerna.

13 Kanaan blev far till Sidon, som var hans förstfödde, och Chet, 14 dessutom jevusiterna, amoréerna och girgasheerna, 15 hiveerna, arkeerna, sineerna, 16 arvadeerna, semareerna och hamateerna.

Shems ättlingar

(1 Mos 10:21-29)

17 Shems söner var Elam, Ashor [assyrierna], Arpakshad, Lud och Aram, dessutom Us (hebr. Ots), Hul, Geter och Meshech.

18 Arpakshad blev far till Shelach och Shelach blev far till Ever.

19 Åt Ever föddes två söner. Den ene hette Peleg [snarlikt ordet för ”delad”], för under hans tid delades (hebr. pilag) jorden upp [1 Mos 10:25; 11:16-19]. Hans bror hette Joktan.

20 Joktan blev far till Almodad, Shelef, Hasarmavet, Jera,

21 Hadoram, Usal, Dikla,

22 Ebal, Abimael, Sheva [betyder ”sju” eller ”ed”; troligtvis Saba i nuvarande Jemen eller Aksum i Etiopien],

23 Ofir, Havila (hebr. Chavila) och Jobab. Alla dessa var Joktans söner.

24 Shem, Arpakshad, Shelach,

25 Eber, Peleg, Regu,

26 Serug, Nahor, Tera,

27 Abram, alltså Abraham.

Abrahams ättlingar

28 Abrahams söner var Isak och Ismael.

29 Detta är deras släkttavla:

Nevajot, Ismaels förstfödde, dessutom Kedar, Adbeel och Mibsam,

30 Mishma och Doma, Massa, Chadad och Tema,

31 Jetur, Nafish och Kedma. Dessa var Ismaels söner.

32 De söner som Abrahams bihustru Keturah (hebr. Qetorah; betyder: rökelse/offer) [1 Mos 25:1] födde var Zimran, Jokshan, Medan, Midjan, Jishbak och Shoach.

Jokshans söner var Sheva och Dedan.

33 Midjans söner var Efa, Efer, Henok (hebr. Chanoch), Avida och Eldaa. Alla dessa var Keturahs söner [1 Mos 25:2, 4].

34 Och Abraham blev far till Isak. Isaks söner var Esau och Israel.

35 Esaus söner var Elifas, Reguel, Jeush, Jalam och Korach.

36 Elifas söner var

Teman och Omar, Sefi och Gatam, Kenas, Timna och Amalek.

37 Reguels söner var

Nahat, Zerach, Shamma och Missa.

Edomiterna – Esau och Seir

38 Seirs söner var

Lotan, Shobal, Sibon, Ana, Dishon, Eser och Dishan.

39 Lotans söner var

Hori och Homam. Lotans syster var Timna.

40 Shobals söner var

Aljan, Manahat och Ebal, Shefi och Onam.

41 Anas son var Dishon.

Dishons söner var Hamran, Eshban, Jitran och Keran.

42 Esers söner var

Bilhan, Saavan och Akan.

Dishans söner var Us (hebr. Ots) och Aran.

43 Dessa var de kungar som regerade i Edoms land innan det fanns någon kung i Israel:

Bela, Beors son, och hans stad hette Dinhaba.

44 När Bela dog blev Jobab, Zerachs son, från Bosra, kung efter honom.

45 När Jobab dog blev Husham från temaneernas land kung efter honom.

46 När Husham dog blev Hadad, Bedads son, kung efter honom. Han slog midjaniterna på Moabs mark. Hans stad hette Avit.

47 När Hadad dog blev Samla från Masreka kung efter honom.

48 När Samla dog blev Saul från Rehobot vid floden kung efter honom.

49 När Saul dog blev Baal-Hanan, Akbors son, kung efter honom.

50 När Baal-Hanan dog blev Hadad kung efter honom. Hans stad hette Pao och hans hustru hette Mehetavel, dotter till Matred, som var dotter till Me-Sahab.

51 När Hadad hade dött var dessa Edoms stamfurstar: fursten Timna, fursten Alja, fursten Jetet,

52 fursten Oholibama, fursten Elah, fursten Pinon,

53 fursten Kenas, fursten Teman, fursten Mibsar,

54 fursten Magdiel, fursten Iram. Dessa var Edoms stamfurstar.

2

Israeliterna

1 Dessa var Israels söner: Ruben, Simeon, Levi och Juda, Isaskar och Sebulon, 2 Dan, Josef och Benjamin, Naftali, Gad och Asher.

Juda stam

3 Judas söner var Er, Onan och Shela. Dessa tre föddes åt honom av Shuas dotter, kanaaneiskan.

Men Er, Judas förstfödde, var ond i Herrens ögon. Därför dödade han honom. 4 Tamar, hans sonhustru, födde åt Juda Perets och Zerach, så att Judas söner var tillsammans fem. 5 Perets söner var Chetsron och Chamol. 6 Zerachs söner var Simri, Ejtan, Heman, Kalkol och Dara, tillsammans fem. 7 Karmis son var Akar, som drog olycka över Israel när han trolöst stal det som hade vigts åt förintelse. 8 Ejtans son var Asarja.

David

Ram till David

[Här bryter krönikören upp mönstret i släkttavlan och reverserar i en kiasm.]

9 De söner som föddes åt Chetsron var Jerameel, Ram och Kelubai [även kallad Kaleb, se 1 Krön 2:18].

10 Ram blev far till Amminadav, och Amminadav blev far till Nahshon, furste för Juda barn.

11 Nahshon blev far till Salma, och Salma till Boaz.

12 Boaz blev far till Obed och Obed till Ishai. 13 Ishai blev far till

Eliab, som var hans förstfödde,

Abinadav den andre,

Shimea den tredje,

14 Netanel den fjärde,

Raddaj den femte,

15 Osem den sjätte och

David den sjunde.

16 Deras systrar var Seruja och Abigail. [David har också en hustru vid samma namn, se 1 Sam 25:39-42]

Serujas söner var Avishaj, Joav och Asahel – totalt tre. 17 Abigail födde Amasa, och Amasas far var ismaeliten Jeter.

Kalebs ättlingar

18 Kaleb, Chetsrons son, fick barn med sin hustru Asuva (Asuba) och med Jeriot. Dessa var hennes söner: Jesher, Shobab och Ardon. [Kaleb (hebr. kalev) kallas också Kelovaj, se vers 9. Detta är inte samma person som Kaleb som bespejade landet, han levde senare, se 4 Mos 13:30.] 19 När Asuvah dog tog Kaleb Efratah till hustru, och hon födde åt honom Hur (hebr. Chor).

20 Hur (hebr. Chor) blev far till Ori, och Ori till Betsalel. 21 Därefter gick Chetsron in till Machirs, Gileads fars, dotter. Henne tog han till hustru när han var 60 år gammal. Hon födde Segub åt honom.

22 Segub blev far till Jair som hade 23 städer i Gileads land. 23 Men geshureerna och araméerna tog ifrån dem Jairs byar samt Kenat med underlydande orter, 60 städer. Alla dessa var söner till Machir, Gileads far. 24 När Chetsron hade dött i Kaleb-Efrata, födde Hesrons hustru Avijah åt honom Ashur, Tekoas far.

Jerameels ättlingar

25 Sönerna till Jerameel, Chetsrons förstfödde, var Ram, den förstfödde, dessutom Buna, Oren, Osem och Ahia. 26 Jerameel hade en annan hustru, som hette Atara. Hon var mor till Onam. 27 Rams, Jerameels förstföddes, söner var Maas, Jamin och Eker. 28 Onams söner var Shammaj och Jada.

Shammajs söner var Nadab och Abisur. 29 Abisurs hustru hette Avichajil. Hon födde Aban och Molid åt honom. 30 Nadabs söner var Seled och Appajim. Seled dog barnlös. 31 Och Appajims son var Jishi. Jishis son var Sheshan och Sheshans son var Alaj. 32 Jadas, Shammajs brors, söner var Jeter och Jonatan. Jeter dog barnlös. 33 Jonatans söner var Pelet och Sasa.

Dessa var Jerameels söner.

Jerameel – extramaterial

34 Sheshan hade inga söner utan endast döttrar. Sheshan hade en egyptisk tjänare som hette Jarha. 35 Sheshan gav sin dotter till hustru åt sin tjänare Jarha, och hon födde åt honom Attaj. 36 Attaj blev far till Natan och Natan till Sabad. 37 Sabad blev far till Eflal och Eflal till Obed. 38 Obed blev far till Jehu och Jehu till Asarja. 39 Asarja blev far till Heles och Heles till Elasa. 40 Elasa blev far till Sisamaj och Sisamaj till Shallum. 41 Shallum blev far till Jekamja, och Jekamja till Elishama.

Kaleb – extramaterial

42 Kalebs, Jerameels brors, söner var Mesha, hans förstfödde som var far till Sif, och Mareshas, Hebrons (Chevrons) fars, söner. 43 Hebrons söner var Korach, Tappua, Rekem och Shema. 44 Shema blev far till Raham, Jorkeams far. Rekem blev far till Shammaj. 45 Shammajs son var Maon, och Maon var Beit-Surs far. 46 Kalebs bihustru Efa födde Haran, Mosa och Gases. Haran blev far till Gases. 47 Jadajs söner var Regem, Jotam, Gesan, Pelet, Efa och Saaf. 48 Kalebs bihustru Maacha födde Seber och Tirhana. 49 Hon födde också Saaf, Madmannas far, Seva, Makbenas far och Gibeas far. Kalebs dotter var Achsa. 50 Dessa var Kalebs söner: Hurs, Efratas förstföddes, son var Shobal, Kirjat-Jearims far, 51 dessutom Salma, Betlehems far, och Haref, Beit-Gaders far. 52 Söner till Shobal, Kirjat-Jearims far, var Haroe och hälften av Hammenuhot-släkten. 53 Kirjat-Jearims släkter var jeteriterna, putiterna, sumatiterna och misraiterna. Från dem utgick sorgatiterna och estaoliterna. 54 Salmas söner var Betlehem och netofatiterna, Atrot-Beit-Joav, liksom hälften av manahatiterna, sorgaiterna. 55 De skriftlärdas släkter, de som bodde i Jabes [stad nära Betlehem; en person med samma namn nämns i 1 Krön 4:9-10], var tiratiterna, simatiterna, sukatiterna. Dessa var de keniter som härstammade från Hammat, stamfar till Rekabs släkt.

3

Ram – mer material om Davids ättlingar

1 Dessa var de söner som föddes åt David i Hebron (hebr. Chevron):

Amnon, den förstfödde – av Ahinoam från Jizreel,

Daniel, den andre – av Abigail från Karmel,

2 Avshalom, den tredje – son till Maacha. som var dotter till Talmaj, kungen i Geshur,

Adonija (hebr. Adonijaho), den fjärde – Chaggits son,

3 Shefatja, den femte – av Abital,

Jitream, den sjätte – av hans hustru Egla.

4 Dessa sex föddes åt honom i Hebron, där han regerade i 7 år och 6 månader.

I Jerusalem regerade han i 33 år. 5 Dessa söner föddes åt honom i Jerusalem: Shimea, Sobab, Natan och Salomo, tillsammans fyra, av Bat-Shua, Ammiels dotter. 6 Dessutom Jivchar, Elishama, Elifelet, 7 Noga, Nefeg, Jafia, 8 Elishama, Eljada och Elifelet, tillsammans nio. 9 Dessa var alla Davids söner, förutom sönerna med bihustrurna. Tamar var deras syster.

Kung Salomos ättlingar

10 Salomos son var Rehabeam (hebr. Rechavam),

dennes son Avijah,

dennes son Asa,

dennes son Joshafat,

11 dennes son Joram,

dennes son Achasja,

dennes son Joash,

12 dennes son Amasja (hebr. Amatsjaho),

dennes son Asarja [Ussia, se 2 Kung 15:1; 2 Krön 26:1; Matt 1:8],

dennes son Jotam,

13 dennes son Achaz,

dennes son Hiskia,

dennes son Manasse,

14 dennes son Amon,

dennes son Josia (hebr. Joshijaho).

15 Josias söner var

Jochanan, den förstfödde,

Jojakim (hebr. Jehojaqim), den andre,

Sidkia (hebr. Tsidqijaho), den tredje,

Shallom, den fjärde.

16 Jojakims (hebr. Jehojaqims) söner var hans son Jekonja (hebr. Jechonjah) och dennes son Sidkia (hebr. Tsidqijaho).

Kung Jekonjas ättlingar

17 Jekonjas (hebr. Jechonjahs) söner i fångenskap var: hans son Shealtiel, 18 dessutom Malkiram, Pedaja, Senassar, Jekamja, Hoshama och Nedabja. 19 Pedajas söner var Serubbabel och Shimei,

Serubbabels söner var Meshullam och Hananja, och deras syster var Shelomit, 20 dessutom Hashuba, Ohel, Berechjah, Hasadja och Joshav-Chesed, tillsammans fem. 21 Hananjas söner var Pelatja och Jeshajah [inte profeten Jesaja], dessutom Refajas söner, Arnans söner, Obadjas söner och Shekanjas söner. 22 Shekanjas son var Shemaja.

Shemajas söner var Hattush [kom från Babylon 458 f.Kr., se Esra 8:2], Jigal, Baria, Nearja och Shafat, tillsammans sex. 23 Nearjas söner var Eljoenaj, Hiskia och Asrikam, tillsammans tre. 24 Eljoenajs söner var Hodavja, Eljashib, Pelaja, Ackub, Jochanan, Delaja och Anani, tillsammans sju.

4

Judas ättlingar

1 Judas söner var Perets, Chetsron, Karmi, Hur (hebr. Chor) och Shobal. 2 Reaja, Shobals son, blev far till Jahat och Jahat till Ahumaj och Lahad. Dessa var sorgatiternas släkter. 3 Dessa var Abi-Etams söner: Jisreel, Jishma och Jidbash, och deras syster hette Hatslelponi, 4 dessutom Penoel, Gedors far, och Eser, Hushas far. Dessa var söner till Hur (hebr. Chor), Efratas förstfödde, Betlehems far.

5 Ashur, Tekoas far, hade två hustrur, Hela och Naara.

6 Naara födde åt honom

Ahussam, Hefer, Timeni och ahashtariterna.

Dessa var Naaras söner.

7 Helas söner var

Seret, Jishar och Etnan. 8 Kos var far till Anub och Hassobeba, likaså Aharhels, Harums sons, släkter.

Jabes bön

9 Jabes var mer ansedd (ärofylld, aktad, hade mer dignitet) än sina bröder, hans mor hade gett honom namnet Jabes [hebr. Jabets; snarlikt ordet för smärta], för hon sa: ”Jag har fött honom med smärta (hebr. otsev).” 10 Jabes ropade till (bad, åkallade) Israels Gud (Elohim) och sa:

Om du bara ville välsigna mig stort

utvidga mitt område (min gräns).

Låt din hand vara med mig (låt mig vara nära dig)

bevara mig från ondska, så att jag inte smärtar mig.

Gud lät det ske som han begärde (önskade).

11 Kelub, Shuhas bror, blev far till Mehir, som var far till Eshton. 12 Eshton blev far till Beit-Rafa, Pasea och Tehinna, Ir-Nahashs far. Dessa var männen från Reka. 13 Kenas söner var Otniel och Seraja. 14 Meonotaj blev far till Ofra och Seraja till Joav, far till hantverkardalens släkt, för de var hantverkare. 15 Söner till Kaleb [en av de tolv spejarna, se 4 Mos 13:6], Jefunnes son, var Iru, Elah och Naam, likaså Elahs söner och Kenas. 16 Jehallelels söner var Sif och Sifa, Tirja och Asarel. 17 Esras son var Jeter, dessutom Mered, Efer och Jalon. Och hon [Bitja, se vers 18] blev havande och födde Mirjam, Shammaj och Jishba, Eshtemoas far. 18 Hans judiska hustru födde Jered, Gedors far, och Heber, Sokos far, och Jekutiel, Sanoas far. Men de andra var söner till Bitja, faraos dotter, som Mered hade tagit till hustru. 19 Söner till Hodias hustru, Nahams syster, var Keilas far, garmiten, och maachatiten Eshtemoa. 20 Simeons söner var Amnon och Rinna, Ben-Hanan och Tilon.

Jishis söner var Sohet och Sohets son.

Shelas ättlingar

21 Söner till Shela, Judas son, var Er, Lekas far, och Lada, Mareshas far, och de släkter som tillhörde linnearbetarnas hus, av Ashbeas hus, 22 dessutom Jokim och männen i Koseba samt Joash och Saraf, som blev herrar över Moab, likaså Jasubi-Lehem. Men detta hör till en avlägsen tid. 23 Dessa var krukmakarna och invånarna i Netaim och Gedera. De bodde där hos kungen och var i hans tjänst.

Simeon, Ruben, Gad och halva Manasse

Simeons ättlingar

24 Simeons söner var:

Nemuel och Jamin, Jariv, Zerach, Saul (hebr. Shaol).

[Uppräkningen grupperar Nemuel först och sedan de andra fyra, se även 1 Mos 46:10; 2 Mos 6:15; 4 Mos 26:12.]

25 Hans [Sauls] son var Shallum, hans [Shallums] son var Mivsam, hans [Mivsams] son var Mishma.

26 Mishmas söner var hans son Hammuel, dennes son Sackur och dennes son Shimei.

27 Shimei hade sexton söner och sex döttrar. Men hans bröder hade inte många barn. I sin helhet ökade inte deras släkt lika mycket som Juda barn. 28 De bodde i Beer-Sheva, Molada och Hasar-Shual, 29 Bilhah, i Esem och i Tolad, 30 Betuel, Horma och Tsiklag, 31 i Beit-Markabot, i Hasar-Susim, i Beit-Biri och i Shaarajim. Dessa var deras städer tills David blev kung. 32 Deras byar var Etam och Ajin, Rimmon, Token och Ashan, fem städer, 33 och alla deras byar som låg runt omkring dessa städer ända till Baal. [Baal betyder ”herre”, syftar troligtvis på Baalot-Beer i söder, se Jos 19:8.] Där bodde de. [Jos 19:8] De förde sitt eget [särskilda] släktregister.

[Släktregister var officiella listor på namn och familjer som förvarades i arkiv. De användes för beskattning och militärtjänst. Även om simoniterna var en liten stam som bodde mitt i Juda hade de sina egna släktregister.]

34 Dessutom [följande överhuvuden]: Meshobab, Jamlek och Josha, Amasjas son, 35 och Joel och Jehu, son till Josibja, son till Seraja, son till Asiel, 36 och Eljoenaj, Jaakoba, Jeshohaja, Asaja, Adiel, Jesimiel och Benajaho, 37 samt Sisa, son till Shifi, son till Allon, son till Jedaja, son till Shimri, son till Shemaja. 38 Dessa nu nämnda var furstar i sina släkter.

Och deras familjer utbredde sig och blev talrika. 39 De drog fram mot Gedor [nära Gaza], ända till östra sidan av dalen, för att söka bete för sin boskap. 40 De fann frodigt (rikligt, fett) och gott bete, och landet hade utrymme nog. Och där var lugnt och stilla, för de som bodde där förut var hamiter.

41 Men dessa som här är uppskrivna med namn kom i Juda kung Hiskias tid [715-687 f.Kr.] och förstörde deras tält och slog de meiniter som fanns där och utrotade dem så att de inte mer finns till. Sedan bosatte de sig i deras land, för där fanns bete för deras boskap. 42 Av dem, av Simeons barn, begav sig femhundra man till Seirs bergsbygd. Och Pelatja, Nearja, Refaja och Ussiel, Jishis söner, stod i spetsen för dem. 43 De slog de sista som var kvar av amalekiterna och hade kommit undan. Sedan bosatte de sig där och bor där än i dag.

5

Rubens ättlingar

1 Ruben var Israels förstfödde, för han föddes först. Men eftersom han vanhelgade sin fars bädd [genom att ligga med Judas bihustru Bilhah, se 1 Mos 35:22; 49:4] gavs hans förstfödslorätt åt sönerna till Josef, Israels son, men inte så att Josef skulle tas upp i släktregistret som den förstfödde. 2 För även om Juda var den mäktigaste bland sina bröder och en av hans ättlingar blev furste, så blev förstfödslorätten ändå Josefs.

[Den förstfödde sonen fick dubbel arvslott, se 5 Mos 21:17. Det var också den äldste sonens ansvar att flytta benen från gravkammaren till en benkista, ett år efter en förälders begravning. Se även 1 Mos 50:10; 1 Sam 31:13; Matt 8:22; Joh 11:19.]

3 Rubens, Israels förstföddes, söner var Chanoch (Henok) och Pallo, Chetsron och Karmi. 4 Joels söner var hans son Shemaja, dennes son Gog, dennes son Shimei, 5 dennes son Mika, dennes son Reaja, dennes son Baal, 6 likaså dennes son Beera som Assyriens kung Tiglat-Pileser förde bort i fångenskap. Han var furste för rubeniterna. 7 Hans bröder var, när de efter sina släkter skrevs upp i släktregistret efter sin ättföljd: Jegiel, huvudmannen, Sakarja 8 och Bela, son till Asas, son till Shema, son till Joel. Han bodde i Aroer, och hans boplatser nådde ända till Nebo och Baal-Meon. 9 Österut nådde hans boplatser ända fram till öknen som sträcker sig från floden Eufrat. De hade nämligen stora boskapshjordar i Gileads land. 10 Men på Sauls tid förde de krig mot hagariterna [araber som härstammade från Abrahams bihustru Hagar, se 1 Mos 21:9; 25:12], som föll för deras hand. Då bosatte de sig i deras tält utmed hela östra sidan av Gilead.

Gads ättlingar

11 Gads barn bodde mitt emot dem i landet Bashan ända till Salka: 12 huvudmannen Joel och sedan Shafam, och dessutom Jaanaj och Shafat i Bashan. 13 Deras bröder var, efter sina familjer, Mikael, Meshullam, Sheba, Joraj, Jakan, Sia och Ever, tillsammans sju. 14 Dessa var söner till Avichajil, son till Huri, son till Jaroa, son till Gilead, son till Mikael, son till Jeshishaj, son till Jado, son till Boz. 15 Men Ahi, son till Abdiel, son till Guni, var huvudman för deras familjer. 16 De bodde i Gilead i Bashan med underlydande orter, likaså på alla Sarons betesmarker, så långt de sträckte sig. 17 Alla dessa blev uppskrivna i släktregistret i Juda kung Jotams tid [750-735 f.Kr. i det södra riket] och Israels kung Jerobeams tid [793-735 f.Kr. i det norra riket].

18 Rubens barn och gaditerna och ena hälften av Manasse stam var tappra män som bar sköld och svärd och spände båge och var tränade för krig. De utgjorde 44 760 stridsberedda män. 19 De förde krig mot hagariterna och mot Jetur, Nafish och Nodab. 20 De fick hjälp mot dem så att hagariterna och alla som var med dem gavs i deras hand. De ropade till Gud under striden och han bönhörde dem, eftersom de litade på honom. 21 Som byte förde de bort deras boskapshjordar, 50 000 kameler, 250 000 får och 2 000 åsnor, likaså 100 000 människor. 22 Många hade blivit slagna, eftersom striden var från Gud. Sedan bosatte de sig i deras land och bodde där ända till fångenskapen.

23 Halva Manasse stams barn bodde också där i landet, från Bashan ända till Baal-Hermon och Senir [det amoreiska namnet, se 5 Mos 3:9] och Hermons berg, och de var talrika. 24 Dessa var huvudmän för sina familjer: Efer, Jishi, Eliel, Asriel, Jeremia, Hodavja och Jadiel, tappra stridsmän, berömda män och huvudmän för sina familjer.

25 Men de var otrogna mot sina fäders Gud. I sin trolöshet höll de sig till de gudar som dyrkades av folken i landet, de folk som Gud hade utrotat inför dem. 26 Då uppväckte Israels Gud den assyriske kungen Puls [Tiglat-Pileser III] ande, det vill säga den assyriske kungen Tiglat-Pilesers ande. Han förde folket bort i fångenskap, såväl rubeniterna och gaditerna som ena hälften av Manasse stam. Han förde dem till Hala, [floden] Habor, Hara och Gozans ström [i nuvarande norra Irak], där de är än i dag.

6

Levi

Översteprästernas släktlista

[Kapitel 6 med Levi är den centrala sektionen i kapitel 1-9.]

1 Levis söner var Gershom, Kehat och Merari.

2 Kehats söner var Amram, Jishar, Hebron och Ussiel.

3 Amrams barn var Aron, Mose och Mirjam.

Arons söner var Nadav, Avihu, Elazar och Itamar.

4 Elazar blev far till Pinchas och Pinchas till Avishua.

5 Avishua blev far till Bucki och Bucki till Ussi.

6 Ussi blev far till Serachja och Serachja till Merajot.

7 Merajot blev far till Amarja och Amarja till Achituv.

8 Achituv blev far till Tsadoq och Tsadoq till Achimaas.

9 Achimaas blev far till Asarja och Asarja till Jochanan.

10 Jochanan blev far till Asarja, som var präst i det tempel Salomo byggde i Jerusalem. 11 Asarja blev far till Amarja och Amarja till Achituv.

12 Achituv blev far till Tsadoq och Tsadoq till Shallum.

13 Shallum blev far till Hilkia (hebr. Chilqijaho) och Hilkia till Asarja.

14 Asarja blev far till Seraja och Seraja till Josadak, 15 men Jehotsadaq deporterades när Herren (Jahveh) lät Nebukadnessar föra bort befolkningen i Juda och Jerusalem.

[Jehotsadaq, som också stavas Jozadak, avslutar denna uppräkning. Han intog aldrig själv rollen som överstepräst innan han deporterades. När prästadömet återupprättas efter exilen är det Josua, Jehotsadaqs son, som tar vid, se Esra 3:2; Hag 1:1; Sak 6:11.]

16 Levis söner var Gershom, Kehat och Merari.

17 Gershoms söner hette Livni och Shimi.

18 Kehats söner var Amram, Jishar, Hebron och Ussiel.

19 Meraris söner var Machli och Mushi.

Detta är de levitiska släkterna ordnade efter deras stamfäder: 20 Gershom hade sonen Livni, vars son var Jachat, vars son var Simma, 21 vars son var Joach, vars son var Iddo, vars son var Zerach, vars son var Jeotraj.

22 Kehats ättlingar: hans son var Amminadav, vars son var Korach, vars son var Assir, 23 vars son var Elkana, vars son var Evjasaf, vars son var Assir, 24 vars son var Tachat, vars son var Oriel, vars son var Ussia (hebr. Uzzijaho), vars son var Saul.

25 Elkanas ättlingar: Amasaj och Achimot, 26 vars son var Elkana, vars son var Sofaj, vars son var Nachat, 27 vars son var Eliav, vars son var Jerocham, vars son var Elkana, vars son var Samuel.

28 Samuels söner var Joel, den förstfödde, och Avijah, den andre.

29 Meraris ättlingar: Machli, vars son var Livni, vars son var Shimi, vars son var Uzza, 30 vars son var Shima, vars son var Haggia, vars son var Asaja. 31 Detta är de som David gav i uppdrag att svara för sången i Herrens (Jahvehs) hus när arken hade fått sin plats där.

32 Tills Salomo hade byggt Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem fullgjorde de denna tjänst framför tabernakels mötestält (uppenbarelsetältet, boningen – hebr. miskhan óhel móed), och de utförde sina uppgifter enligt den ordning som gällde för dem. 33 Detta är de som med sina söner fullgjorde denna tjänst:

Av Kehats släkt: Heman, sångaren, son till Joel, son till Samuel, 34 son till Elkana, son till Jerocham, son till Eliel, son till Toach, 35 son till Suf, son till Elkana, son till Machat, son till Amasaj, 36 son till Elkana, son till Joel, son till Asarja, son till Tsefanjaho, 37 son till Tachat, son till Assir, son till Evjasaf, son till Korach, 38 son till Jishar, son till Kehat, son till Levi, son till Israel. 39 Vidare Asaf, sångare liksom Heman, som stod på hans högra sida, son till Berechjah, son till Shima, 40 son till Mikael, son till Maaseja, son till Malkijah, 41 son till Etni, son till Zerach, son till Adaja, 42 son till Ejtan, son till Simma, son till Shimi, 43 son till Jachat, son till Gershom, son till Levi. 44 Meraris ättlingar, sångare även de, stod på den vänstra sidan: Ejtan, son till Kishi, son till Avdi, son till Malluk, 45 son till Chashavjaho, son till Amasja, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), 46 son till Amsi, son till Bani, son till Semer, 47 son till Machli, son till Mushi, son till Merari, son till Levi. 48 Deras levitiska bröder var satta till att göra allt slags tjänst i boningen, Guds hus.

Arons ättlingar

49 Men Aron och hans ättlingar skötte offren på brännofferaltaret och rökelsealtaret.

De ombesörjde allt i det allra heligaste och bringade försoning åt Israel, alldeles så som Mose, Guds tjänare, hade befallt.

50 Detta är Arons ättlingar: hans son var Elazar, vars son var Pinchas, vars son var Avishua, 51 vars son var Bucki, vars son var Ussi, vars son var Serachja, 52 vars son var Merajot, vars son var Amarja, vars son var Achituv, 53 vars son var Tsadoq, vars son var Achimaas.

Leviternas städer

54 Detta är leviternas boplatser, tältstäderna, som de hade inom sina landområden.

Lotten föll först på Arons ättlingar av Kehats släkt, 55 och de fick Hebron i Juda land med omgivande betesmarker, 56 men åkerjorden och byarna som hörde till staden fick Kalev, Jefunnes son.

57 Arons ättlingar fick asylstäderna Hebron och Livna med betesmarker, Jattir och Eshtemoa med betesmarker, 58 Hilen med betesmarker, Devir med betesmarker, 59 Ashan med betesmarker och Beit-Shemesh med betesmarker 60 samt från Benjamins stam Geva med betesmarker, Alemet med betesmarker och Anatot med betesmarker.

Sammanlagt hade de tretton städer med tillhörande betesmarker. 61 Kehats övriga ättlingar fick genom lottkastning släkt för släkt tio städer från den ena hälften av Manasses stam.

62 Gershoms ättlingar fick genom lottkastning släkt för släkt tretton städer från Isaskars stam, Ashers stam, Naftalis stam och Manasses stam i Bashan.

63 Meraris ättlingar fick genom lottkastning släkt för släkt tolv städer från Rubens stam, Gads stam och Sebulons stam.

64 Israeliterna gav leviterna dessa städer med betesmarker.

65 Genom lottkastning gav man dem från Judas, Simeons och Benjamins stammar de städer vilkas namn står att läsa ovan.

66 Vissa släkter bland Kehats ättlingar fick städerna inom sitt område från Efraims stam: 67 man gav dem asylstaden Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6] med betesmarker i Efraims bergsbygd, Geser med betesmarker, 68 Jokmeam med betesmarker, Beit-Choron med betesmarker, 69 Ajalon med betesmarker och Gat-Rimmon med betesmarker 70 samt från den ena hälften av Manasses stam Aner med betesmarker och Bileam med betesmarker.

Allt detta fick släkterna bland Kehats övriga ättlingar.

71 Gershoms ättlingar fick släkt för släkt från den andra hälften av Manasses stam Golan i Bashan med betesmarker och Ashtarot med betesmarker.

72 Från Isaskars stam fick de Kedesh med betesmarker, Daverat med betesmarker, 73 Ramot med betesmarker och Anem med betesmarker, 74 från Ashers stam Mashal med betesmarker, Avdon med betesmarker, 75 Hukok med betesmarker och Rechov med betesmarker, 76 samt från Naftalis stam Kedesh i Galileen med betesmarker, Hammon med betesmarker och Kirjatajim med betesmarker.

77 Meraris övriga ättlingar fick från Sebulons stam Rimmono med betesmarker och Tabor med betesmarker.

78 På andra sidan Jordan, mitt emot Jeriko, öster om Jordan, fick de från Rubens stam Beser i öknen med betesmarker, Jahas med betesmarker, 79 Kedemot med betesmarker och Mefaat med betesmarker 80 samt från Gads stam Ramot i Gilead med betesmarker, Machanajim med betesmarker, 81 Heshbon med betesmarker och Jaazer med betesmarker.

7

Isaskars ättlingar

1 Isaskars söner var Tola och Pua, Jashub [Jashib] och Shimron, tillsammans fyra.

2 Tolas söner var Ussi, Refaja, Jeriel, Jamaj, Jibsam och Samuel, huvudmän för sina familjer. De var ättlingar av Tola, tappra stridsmän, uppskrivna efter sin ättföljd. Under Davids tid var deras antal 22 600.

3 Ussis son var Jisraja, och Jisrajas söner var Mikael, Obadja och Joel samt Jishia, tillsammans fem, allesammans huvudmän.

4 Med dem följde stridsberedda förband, 36 000 man efter sin ättföljd och sina familjer, för de hade många hustrur och barn.

5 Deras bröder i alla Isaskars släkter var tappra stridsmän. De som var uppskrivna i deras släktregister utgjorde tillsammans 87 000.

Benjamins ättlingar

6 Benjamins söner var Bela, Beker och Jediael, tillsammans tre.

7 Belas söner var Esbon, Ussi, Ussiel, Jerimot och Iri, tillsammans fem, huvudmän för sina familjer, tappra stridsmän. De som var upptecknade i deras släktregister utgjorde 22 034.

8 Bekers söner var Semira, Joash, Elieser, Eljoenaj, Omri, Jeremot, Avijah, Anatot och Alemet.

Alla dessa var Bekers söner.

9 De som var uppskrivna i deras släktregister efter sin ättföljd, efter huvudmännen för sina familjer, tappra stridsmän, utgjorde 20 200.

10 Jediaels son var Bilhan. Bilhans söner var Jeush, Benjamin, Ehud, Kenaana, Setan, Tarshish och Ahishahar.

11 Alla dessa var Jediaels söner, uppskrivna efter huvudmännen för sina familjer, tappra stridsmän, 17 200 stridsberedda krigsmän.

12 Shoppim och Choppim var Irs söner. Chosim var Ahers son.

Naftalis ättlingar

13 Naftalis söner var Jahasiel, Guni, Jeser och Shallum, Bilhas söner.

Manasses ättlingar

14 Manasses söner var Asriel, som hans arameiska bihustru födde åt honom. Hon födde också Machir, Gileads far.

15 Machir tog till hustru en syster till Choppim och Shoppim som hette Maacha. Hans andre son hette Tselofechad. Och Tselofechad hade [endast] döttrar. [4 Mos 27]

16 Maacha, Machirs hustru, födde en son och gav honom namnet Peresh. Hans bror hette Sheresh. Hans söner var Ulam och Rekem.

17 Ulams son var Bedan. Dessa var söner till Gilead, son till Machir, son till Manasse.

18 Hans syster var Hammoleket. Hon födde Ish-Hod, Abieser och Mahla.

19 Shemidas söner var Ajan, Shechem, Likhi och Aniam.

Efraims ättlingar

20 Efraims söner var Shutela, dennes son Bered, dennes son Tahat, dennes son Eleda, dennes son Tahat,

21 dennes son Sabad och dennes son Shutela samt Eser och Eled. Män från Gat som var födda i landet dödade dem, för de hade dragit ner för att ta deras boskapshjordar.

22 Då sörjde deras far Efraim länge, och hans bröder kom för att trösta honom.

23 Han gick in till sin hustru, och hon blev havande och födde en son. Honom gav han namnet Beria, därför att det hade hänt under en olyckstid för hans hus.

24 Hans dotter var Sheera. Hon byggde Nedre och Övre Beit-Choron, likaså Ussen-Sheera.

25 Hans son var Refa. Hans son var Reshef och dennes son Tela, dennes son Tahan,

26 dennes son Ladan, dennes son Ammihud, dennes son Elishama,

27 dennes son Non och dennes son Josua.

28 Deras besittning och deras boningsorter var Betel med underlydande orter, österut Naaran och västerut Gezer med underlydande orter, och dessutom Shechem med underlydande orter ända till Aja [nära Betel] med omgivande orter. [Jos 16:5-10]

29 Men Manasses barn ägde Beit-Shan med underlydande orter, Taanach med underlydande orter, Megiddo med underlydande orter och Dor med underlydande orter.

Här bodde Josefs, Israels sons, barn.

Ashers ättlingar

30 Ashers söner var Jimnah, Jishvah, Jishvi och Beriah. Deras syster var Serach. [1 Mos 46:17]

31 Beriahs söner var Heber och Malkiel. Han var Birsaits far.

32 Heber blev far till Jaflet, Somer och Hotam samt Shua, deras syster.

33 Jaflets söner var Pasak, Bimhal och Ashvat. Dessa var Jaflets söner.

34 Semers söner var Ahi och Rohaga, Jaba och Aram.

35 Hans bror Helems söner var Tsofa, Jimna, Shelesh och Amal.

36 Tsofas söner var Sua, Harnefer, Shual, Beri och Jimra,

37 Beser, Hod, Shamma, Shilsha, Jitran och Beera.

38 Jeters söner var Jefunne, Pispa och Ara.

39 Ullas söner var Ara, Hanniel och Risja.

40 Alla dessa var Ashers söner, huvudmän för sina familjer, utvalda tappra stridsmän, huvudmän bland furstarna. De som var uppskrivna i deras släktregister som dugliga till krigstjänst utgjorde ett antal av 26 000 man.

8

Kunglig släkt – Sauls familj

Benjamins ättlingar

1 Benjamin blev far till Bela, sin förstfödde, Ashbel, den andre, och Ahara, den tredje, 2 Noha den fjärde, och Rafa, den femte. 3 Bela hade följande söner: Addar, Gera, Abihud, 4 Abishua, Naaman, Ahoa, 5 Gera, Shefufan och Choram. 6 Dessa var Ehuds söner, och de var familjehuvudmän för dem som bodde i Geba och som blev bortförda till Manahat, 7 dit Gera tillsammans med Naaman och Ahia förde dem. Han blev far till Uzza och Ahihud. 8 Shaharajim fick barn i Moabs land, sedan han hade skilt sig från sina hustrur Hushim och Baara. 9 Med sin hustru Hodesh fick han där Jobab, Sibja, Mesha, Malkam, 10 Jeush, Sakeja och Mirma. Dessa var hans söner, huvudmän för familjer. 11 Med Hushim fick han sönerna Abitub och Elpaal. 12 Elpaals söner var Ever, Misham och Shemed [Shemer]. Han var den som byggde Ono och Lod med underlydande orter.

13 Beria och Shema var huvudmän för Ajalons invånare. De jagade bort dem som bodde i Gat. 14 Achjo, Shashak och Jeremot, 15 Sebadja, Arad och Eder, 16 Mikael, Jishpa och Joha var Berias söner.

17 Sebadja (hebr. Zevadjaho), Meshullam, Hiski (hebr. Chizqi), Heber (hebr. Chever), 18 Jishmeraj, Jislia och Jobab var Elpaals söner. 19 Jakim, Sikri, Sabdi, 20 Elienaj, Silletaj, Eliel, 21 Adaja, Beraja och Shimrat var Shimeis söner. 22 Jishpan, Ever, Eliel, 23 Abdon, Sikri, Hanan, 24 Hananja, Elam, Antotja, 25 Jifdeja och Peniel var Shashaks söner. 26 Shamsheraj, Sheharja, Atalja (hebr. Ataljaho), 27 Jaareshja, Elia och Sikri var Jerohams söner. 28 Dessa var huvudmän för familjer, huvudmän efter sin ättföljd. De bodde i Jerusalem.

29 I Givon bodde Givons far och hans hustru hette Maacha. 30 Hans förstfödde son var Abdon, dessutom Sur, Kish, Baal, Nadab, 31 Gedor, Achjo och Seker. 32 Men Miklot blev far till Shima. Dessa bodde också tillsammans med sina bröder i Jerusalem, mitt emot sina bröder.

Kung Sauls släkt

33 Ner blev far till Kish, Kish blev far till Saul och Saul till Jonatan, Malki-Shua, Abinadav och Eshbaal [Ish-Boshet, se 2 Sam 2:8]. 34 Jonatans son var Merib-Baal [Mefiboshet, Jonatans son, se 2 Sam 4:4], och Merib-Baal blev far till Mika. 35 Mikas söner var Piton, Melek, Taarea och Ahas. 36 Achaz blev far till Joadda, Joadda till Alemet, Asmavet och Simri, och Simri blev far till Mosa. 37 Mosa blev far till Bina, dennes son var Rafa, dennes son Elasa och hans son Asel. 38 Asel hade sex söner, och de hette Asrikam, Bokeru, Ismael, Shearja, Obadja och Hanan. Alla dessa var Asels söner. 39 Hans bror Esheks söner var Ulam, hans förstfödde, Jeush, den andre och Elifelet den tredje. 40 Ulams söner var tappra stridsmän, som var skickliga i att spänna båge. De hade många söner och sonsöner, 150 till antalet. Alla dessa var av Benjamins barn.

9

Nuvarande Israel

Jerusalem efter fångenskapen

1 Hela Israel blev upptecknat i släktregister, och de finns uppskrivna i boken om Israels kungar. [Syftar på officiella listor på namn och familjer som förvarades i arkiv. Användes för beskattning och militärtjänst.]

Juda fördes bort för sin otrohets skull i fångenskap till Babel. 2 De första som bosatte sig inom sina arvsbesittningar och i sina städer var israeliter, präster, leviter och tempeltjänare. 3 I Jerusalem bodde en del av Juda barn, av Benjamins barn och av Efraims och Manasse barn, nämligen: 4 Utaj, son till Ammihud, son till Omri, son till Imri, son till Bani, av Perets, Judas sons, barn, 5 av shiloniterna Asaja, den förstfödde, och hans söner, 6 av Zerachs barn Jeguel och deras bröder, 690, 7 av Benjamins barn Sallu, son till Meshullam, son till Hodavja, son till Hassenua, 8 dessutom Jibneja, Jerohams son, och Elah, son till Ussi, son till Mikri, och Meshullam, son till Shefatja, son till Reguel, son till Jibneja, 9 liksom deras bröder efter deras ättföljd, 956 till antalet. Alla dessa män var huvudmän för familjer, var och en för sin familj.

Prästerna i Jerusalem

10 Av prästerna: Jedaja, Jojarib och Jakin, 11 dessutom Asarja, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), son till Meshullam, son till Tsadoq, son till Merajot, son till Ahitub, fursten i Guds hus, 12 dessutom Adaja, son till Jeroham, son till Pashur, son till Malkijah, dessutom Maasaj, son till Adiel, son till Jasera, son till Meshullam, son till Meshillemit, son till Immer, 13 liksom deras bröder, huvudmän för sina familjer. De var 1 760 män och mycket kunniga i de sysslor som hörde till tjänstgöringen i Guds hus.

Leviterna i Jerusalem

14 Av leviterna: Shemaja, son till Hashub, son till Asrikam, son till Hashabja, av Meraris barn, 15 dessutom Bakbackar, Cheresh (betyder: ”stum”) och Galal, liksom Mattanja, son till Mika, son till Sikri, son till Asaf, 16 dessutom Obadja, son till Shemaja, son till Galal, son till Jedutun, liksom Berechjah, son till Asa, son till Elkana, som bodde i netofatiternas byar.

Dörrvakterna i Jerusalem

17 Dörrvakterna: Shallum, Ackub, Talmon och Ahiman med sina bröder. Shallum var huvudmannen. 18 De tjänstgör ännu vid Kungsporten på östra sidan. Dessa var dörrvakterna i Levi barns läger. 19 Men Shallum, son till Kore, son till Ebjasaf, son till Korach, hade tillsammans med sina bröder i sin fars familj, koraiterna, till uppgift att hålla vakt vid tältets trösklar. Deras fäder hade nämligen hållit vakt vid ingången till Herrens läger. 20 Pinehas, Elazars son, hade tidigare varit furste över dem – må Herren vara med honom! 21 Sakarja, Meshelemjas son, var dörrvakt vid ingången till uppenbarelsetältet. 22 Alla de som var utvalda till dörrvakter vid trösklarna var 212 till antalet. De blev upptecknade i släktregistret i sina byar. David och siaren Samuel hade tillsatt dem att tjäna på heder och tro. 23 De och deras söner stod därför vid portarna till Herrens (Jahvehs) hus, tälthuset, och höll vakt. 24 Dörrvakterna hade sina platser efter de fyra väderstrecken: i öster, väster, norr och söder. 25 Deras bröder, som bodde i sina byar, skulle från tid till annan hjälpa dem i perioder om sju dagar. 26 På heder och tro var dessa fyra, som var leviter, förmän för dörrvakterna. De hade dessutom ansvar för kamrarna och förvaringsrummen i Guds hus. 27 Natten tillbringade de runt omkring Guds hus, för det var deras uppgift att hålla vakt, och de skulle öppna dörrarna varje morgon.

De övriga leviterna

28 Några av dem hade ansvar för de kärl som användes vid tjänstgöringen. De räknade dem och bar in dem och räknade dem igen innan de bar ut dem. 29 Några av dem var förordnade att ha ansvar för de andra kärlen, för alla andra kärl i helgedomen, liksom för det fina mjölet, vinet, oljan och rökelsen och de väldoftande kryddorna. 30 Och några av prästernas söner beredde salvan av de väldoftande kryddorna. 31 Mattitja, en av leviterna, koraiten Shallums förstfödde, hade på heder och tro ansvar för bakningen av offerbröden. 32 Några av deras bröder, kehatiternas söner, hade ansvar för skådebröden och skulle förbereda dem för varje sabbat. 33 Men de andra, nämligen sångarna, huvudmän för levitiska familjer, uppehöll sig i kamrarna och var befriade från all annan tjänstgöring, eftersom de var upptagna av sin tjänstgöring dag och natt. 34 Dessa var huvudmännen för de levitiska familjerna, huvudmän efter sin ättföljd. De bodde i Jerusalem.

Sauls släkt

(1 Krön 8:29-38)

35 I Givon bodde Givons far Jeguel. Hans hustru hette Maacha. 36 Hans förstfödde son var Abdon, följd av Sur, Kish, Baal, Ner, Nadab, 37 Gedor, Achjo, Sakarja och Miklot. 38 Och Miklot blev far till Shimam. De bodde också tillsammans med sina bröder i Jerusalem, mitt emot sina bröder. 39 Ner blev far till Kish, Kish till Saul, och Saul till Jonatan, Malki-Shua, Abinadab och Eshbaal. 40 Jonatans son var Merib-Baal, och Merib-Baal blev far till Mika. 41 Mikas söner var Piton, Melek och Taharea. 42 Achaz [Mikas fjärde son, se 1 Krön 8:35] blev far till Jara, Jara till Alemet, Asmavet och Simri, och Simri blev far till Mosa. 43 Mosa blev far till Bina. Hans son var Refaja. Dennes son var Elasa och hans son Asel. 44 Asel hade sex söner, och de hette Asrikam, Bokeru, Ismael, Shearja, Obadja och Hanan. Dessa var Asels söner.

10

Berättelser om David (kap 10-21)

David blir kung – Jerusalem intas

(1 Sam 31)

Saul tar sitt eget liv

(1 Sam 31)

[Nu följer berättelser från Davids liv. I jämförelse med Första Samuelsboken utelämnas de händelser och berättelser där han beskrivs som svag eller omoralisk. Material som bara återfinns här är hur David förbereder för tempelbygget (1 Krön 22-29). David liknas vid en ”Mose” som får ritningar till hur tempeltjänsten ska utföras (1 Krön 28:11-19).]

1 Filistéerna stred mot Israel, och Israels män flydde för dem och föll slagna på berget Gilboa. 2 Filistéerna ansatte Saul och hans söner hårt, och de dödade Sauls söner Jonatan, Abinadab och Malki-Shua. 3 När striden hårdnade runt Saul och bågskyttarna fann honom, blev han svårt sårad av skyttarna.

4 Han [Saul] sa till sin väpnare: ”Dra ditt svärd och genomborra mig, så att inte de oomskurna kommer och skymfar mig.”

Men hans väpnare ville inte, för han var mycket rädd. Då tog Saul själv svärdet och kastade sig över det. 5 När väpnaren såg att Saul var död, kastade också han sig över sitt svärd och dog. 6 Så dog Saul och hans tre söner. Alla som tillhörde hans hus dog på samma gång.

7 När alla israeliterna i dalen såg att deras här hade flytt och att Saul och hans söner var döda, övergav de sina städer och flydde. Sedan kom filistéerna och bosatte sig i dem.

8 Dagen därpå kom filistéerna för att plundra de slagna, och fann då Saul och hans söner där de låg fallna på berget Gilboa. 9 De plundrade honom och tog med sig hans huvud och hans vapen och sände omkring dem i filistéernas land och berättade den goda nyheten för sina avgudar och för folket. 10 De lade hans vapen i sitt gudahus och hängde upp hans skalle i Dagons tempel.

11 När invånarna i Jabesh i Gilead [20 km öster om Beit-Shean] hörde om allt som filistéerna hade gjort med Saul, 12 bröt alla vapenföra män upp och tog Sauls och hans söners döda kroppar och förde dem till Jabesh. De begravde deras ben under terebinten i Jabesh och fastade sedan i sju dagar.

13 Sådan blev Sauls död, därför att han hade varit trolös mot Herren (Jahveh). Han hade inte hållit Herrens ord, och dessutom rådfrågat en andebesvärjerska [1 Sam 28] för att få svar. 14 Han hade inte sökt svar hos Herren (Jahveh). Därför dödade Herren honom och flyttade över kungadömet till David, Ishais son.

11

David blir kung över hela Israel

(2 Sam 5:1-3)

1 Hela Israel samlades till (slöt upp bakom) David i Hebron och sa: ”Vi är ditt eget kött och blod. 2 Redan för länge sedan, när Saul fortfarande var kung, var det du [David] som var ledare och anförare åt Israel. Och Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), har sagt till dig: Du ska föda (valla; vara en herde för – hebr. raah) mitt folk Israel, du ska vara en furste över mitt folk Israel.”

3 När alla de äldste i Israel kom till kungen i Hebron, slöt David ett förbund med dem i Hebron inför Herren (Jahveh). Sedan smorde de David till kung över Israel, enligt Herrens ord genom Samuel.

Jerusalem intas

(2 Sam 5:6-8)

4 David begav sig med hela Israel till Jerusalem, det vill säga Jevos (Jebus), där jevusiterna bodde. 5 Invånarna i Jevos sa till David: ”Här kommer du inte in!” Men David intog Sions borg, som nu är Davids stad.

6 David sa: ”Den som först slår jevusiterna, han ska bli överbefälhavare och överste.” Joav, Serujas son, kom upp först, och han blev överbefälhavare.

7 David bosatte sig sedan i borgen, och därför kallade man den Davids stad. 8 Han byggde staden runt om den, från Millo och vidare runt omkring, och Joav återställde resten av staden. 9 David blev allt mäktigare, och Herren Sebaot var med honom.

Davids fälttåg

(2 Sam 23:8-12)

Davids hjältar

(2 Sam 23:8-12)

10 Dessa är de främsta bland Davids hjältar, som starkt stödde honom i hans rike tillsammans med hela Israel, så att man gjorde honom till kung över Israel enligt Herrens ord. 11 Detta är förteckningen på Davids hjältar: Jashobeam, son till en hakmonit, den främste bland kämparna, som svängde sitt spjut över 300 slagna på en gång.

12 Efter honom kom ahoaiten Elazar, son till Dodo. Han var en av de tre hjältarna. 13 Han var med David vid Pas-Dammim när filistéerna hade samlats där till strid. Där fanns en åker, full med korn, och folket flydde för filistéerna. 14 Då ställde de sig mitt på åkern och försvarade den och slog filistéerna, och Herren lät dem vinna en stor seger.

Modig bravad av tre män

(2 Sam 23:13-17)

15 Tre av de 30 främsta männen gick ner över klippan till David vid Adullams grotta, medan en avdelning filistéer hade slagit läger i Refaimdalen. 16 David var då i borgen (den starka fästningen – hebr. matsodah) [i Adullam, se 2 Sam 23:14], och en filisteisk utpost fanns i Betlehem. 17 David sa längtansfullt: ”Tänk om någon kunde ge mig lite vatten från brunnen vid Betlehems stadsport!” 18 Då bröt de tre sig igenom filistéernas linjer, hämtade vatten ur brunnen vid Betlehems stadsport och tog med det och bar det till David. Men David ville inte dricka det, utan hällde ut det som ett dryckesoffer åt Herren (Jahveh). 19 Han sa: ”Aldrig inför min Gud att jag skulle göra detta! Skulle jag dricka dessa mäns blod? De har ju vågat sina liv, de har burit hit det med fara för sina liv.” Och han ville inte dricka det. Sådana bragder hade de tre hjältarna utfört.

[Blod liknas vid liv i 1 Mos 9:4 och att dricka/äta blod är förbjudet i 3 Mos 17:14. David jämställde vattnet från källan med dessa tre mäns blod, eftersom de riskerat sina liv för att hämta det. Men deras bragd var inte lönlös, David uppfyllde 5 Mos 12:16 genom att hälla ut vattnet på marken.]

Avishaj

(2 Sam 23:18-19)

20 Avishaj, Joavs bror, var den främste av tre andra. Han svängde en gång sitt spjut över 300 slagna. Han hade ett stort namn bland de tre. 21 Han var dubbelt så mycket ansedd som någon annan i detta tretal, och han var deras befälhavare. Men upp till de tre första nådde han inte.

Benajaho

(2 Sam 23:20-23)

22 Dessutom Benajaho, son till Jojada från Kabseel, som var en tapper man och gjorde många stordåd. Han slog ner de två arielerna i Moab, och det var han som en snövädersdag steg ner och slog ihjäl lejonet i brunnen. 23 Han slog också ner egyptiern, en reslig man som var 5 alnar [2,25 meter] lång. Fastän egyptiern i handen hade ett spjut som liknade en vävbom, gick han emot honom beväpnad med bara sin stav. Han ryckte spjutet ur egyptierns hand och dödade honom med hans eget spjut. 24 Sådana bragder hade Benajaho, Jojadas son, utfört, och han hade ett stort namn bland de tre hjältarna. 25 Han var mer ansedd än någon av de trettio, men upp till de tre första nådde han inte. David satte honom till ledare för sin livvakt.

26 De tappra hjältarna var:

Asahel, Joavs bror,

Elhanan, Dodos son, från Betlehem,

27 haroriten Shammot,

peloniten Heles,

28 tekoaiten Ira, Ickeshs son,

anatotiten Abieser,

29 hushatiten Sibbekaj,

ahoaiten Ilaj,

30 netofatiten Mahraj,

netofatiten Heled, Baanas son,

31 Itaj, Ribajs son, från Gibea i Benjamins barns stam,

pirgatoniten Benajaho,

32 Huraj från Gaashs dalar,

arabatiten Abiel,

33 aharumiten Asmavet,

shaalboniten Eljaba,

34 gisoniten Bene-Hashem,

harariten Jonatan, Shages son,

35 harariten Ahiam, Sakars son,

Elifal, Urs son,

36 mekeratiten Hefer,

peloniten Ahia,

37 Hesro från Karmel,

Naaraj, Esbais son,

38 Joel, bror till Natan,

Mibhar, Hagris son,

39 ammoniten Selek,

berotiten Nahraj, väpnare åt Joav, Serujas son,

40 jeteriten Ira,

jeteriten Gareb,

41 hettiten Uria,

Sabad, Alajs son,

42 rubeniten Adina, Shisas son, en huvudman bland rubeniterna, och med honom 30 andra,

43 Hanan, Maachas son,

och mitniten Joshafat,

44 ashtarotiten Ussia,

Shama och Jeguel, aroeriten Hotams söner,

45 Jediael, Shimris son, och hans bror Joha, tisiten,

46 Eliel mahaviten

samt Jeribaj och Joshavja, Elnaams söner,

och moabiten Jitma,

47 slutligen Eliel, Obed

och Jaasiel mesobajiten.

12

1 Dessa var de som kom till David i Tsiklag medan han gömde sig för Saul, Kishs son. De hörde till de hjältar som hjälpte honom under kriget. 2 De var beväpnade med båge och skickliga i att slunga stenar och skjuta pilar från bågen både med höger och vänster hand.

Av Sauls stamfränder benjaminiterna kom följande:

3 Ahieser, den främste,

och Joash, gibeatiten Hashemaas söner,

Jesuel och Pelet, Asmavets söner,

Beraka, anatotiten Jehu,

4 och givoniten Jishmaja,

en av de 30 hjältarna och ledare för de 30,

Jeremia, Jahasiel, Johanan,

gederatiten Josabad,

5 Elusaj, Jerimot, Bealja, Shemarja,

harufiten Shefatja,

6 koraiterna Elkana, Jishia,

Asarel, Joeser och Jashobeam,

7 Joela och Sebadja,

söner till Jeroham från Gedor.

8 Av gaditerna gick några över till David i bergfästet i öknen, tappra män, krigsmän, skickliga att strida, rustade med sköld och spjut. Deras ansikten var som lejons och de var snabba som gaseller på bergen: 9 Eser, den främste,

Obadja, den andre,

Eliab, den tredje,

10 Mishmannah, den fjärde,

Jeremia, den femte,

11 Attaj, den sjätte,

Eliel, den sjunde,

12 Johanan, den åttonde,

Elsabad, den nionde.

13 Jeremia, den tionde,

Makbannaj, den elfte.

14 Dessa var av Gads barn och hörde till de främsta i hären. Den minste av dem var ensam så god som hundra, och den störste så god som tusen. 15 Det var de som i första månaden gick över Jordan när den svämmade över alla sina bräddar och jagade bort alla som bodde i dalarna, åt öster och åt väster. 16 Av Benjamins och Juda barn kom några män till David i hans fästning.

17 Då gick David ut emot dem och sa till dem: ”Om ni kommer till mig med fredliga avsikter och vill hjälpa mig, så är jag beredd att förena mig med er. Men kommer ni för att förråda mig till mina fiender fastän mina händer är fria från våld, då ska våra fäders Gud se det och straffa det.” 18 Men Anden kom över Amasaj, den främste bland de trettio, och han sa:

”Dina är vi, David,

och med dig står vi, du Ishais son.

Frid, frid vare med dig,

och frid vare med dem som hjälper dig,

för din Gud hjälper dig!”

David tog emot dem och gjorde dem till befälhavare i sin krigarskara.

19 Från Manasse gick några över till David, när han drog ut med filistéerna i kriget mot Saul. Men David och hans män fick inte hjälpa filistéerna, för filistéernas furstar hade rådslag och skickade sedan bort honom och sa: ”Det kostar oss våra huvuden om han går över till sin herre Saul!” 20 När han gav sig i väg till Tsiklag, gick dessa från Manasse över till honom: Adna, Josabad, Jediael, Mikael, Josabad, Eliho och Silletaj, huvudmän för de ätter som hörde till Manasse. 21 De hjälpte David mot rövarbanden, för de var alla tappra stridsmän och blev ledare i hären. 22 Dag efter dag kom allt fler till David för att hjälpa honom, tills han hade en här stor som Guds här. 23 Detta är antalet av det beväpnade krigsfolk som kom till David i Hebron för att efter Herrens befallning flytta Sauls kungamakt över till honom: 24 Juda söner som bar sköld och spjut, 6 800 beväpnade till strid,

25 av Simeons söner tappra stridsmän, 7 100,

26 av Levi söner 4 600,

27 därtill Jojada, fursten inom Arons släkt, och med honom 3 700,

28 dessutom Tsadoq, en tapper ung man med sin fars släkt, 22 befälhavare,

29 av Benjamins söner, Sauls stamfränder, 3 000 – vid den tiden höll nämligen de flesta av dem fortfarande troget fast vid Sauls hus –

30 av Efraims söner 20 800 tappra stridsmän, namnkunniga män i sina familjer,

31 av ena hälften av Manasse stam 18 000 namngivna män som kom för att göra David till kung,

32 av Isaskars söner kom män som förstod tidens tecken och insåg vad Israel borde göra, 200 befälhavare samt alla deras stamfränder under deras befäl,

33 av Sebulon stridsberedda män som var rustade till strid med alla slags vapen, 50 000 som ställde upp helhjärtat,

34 av Naftali 1 000 officerare och med dem 37 000 beväpnade med sköld och spjut,

35 av daniterna män rustade till strid, 28 600,

36 av Asher, stridsberedda män rustade till strid, 40 000,

37 och från andra sidan Jordan, av rubeniterna, gaditerna och andra hälften av Manasse stam, 120 000, rustade till strid med alla slags vapen.

38 Alla dessa krigsmän kom till Hebron, beredda till strid, fast beslutna att göra David till kung över hela Israel. Hela det övriga Israel var också enigt i att göra David till kung. 39 De var där hos David i tre dagar och åt och drack, för deras bröder hade försett dem med livsmedel. 40 De som bodde närmast dem, ända upp till Isaskar, Sebulon och Naftali, förde också till dem, på åsnor, kameler, mulåsnor och oxar, livsmedel i mängd till föda: mjöl, fikonkakor och russinkakor, vin och olja, kor och får. Det rådde glädje i Israel.

13

Önskan att föra tillbaka arken

(2 Sam 6)

1 David rådgjorde med överbefälen och underbefälen och med alla furstarna. 2 Sedan sa David till hela Israels församling: ”Om ni samtycker och om det är från Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), låt oss då sända bud åt alla håll till våra övriga bröder över hela Israels land och dessutom till prästerna och leviterna i deras städer med betesmarker, att de ska samlas hos oss. 3 Låt oss flytta vår Guds ark till oss, för under Sauls tid frågade vi inte efter den.” 4 Hela församlingen svarade att man skulle göra så, för alla tyckte att förslaget var gott.

5 David samlade då hela Israel, från Shihor i Egypten ända dit där vägen går till Chamat [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28], för att hämta Guds ark från Kirjat-Jearim. 6 David drog med hela Israel upp till Baalah, till Kirjat-Jearim [13 km väster om Jerusalem], som tillhör Juda, för att därifrån föra upp Herrens (Jahvehs), Guds (Elohims), ark, han som tronar på (över) keruberna och efter vilken den [arken] hade fått sitt namn. [2 Sam 6:2]

7 De satte Guds ark på en ny vagn och förde bort den från Abinadavs hus. Det var Uzza och Achjo som körde vagnen. [Achjo gick framför, se 2 Sam 6:4.] 8 David och hela Israel dansade inför Guds ansikte av all kraft till sånger och harpor, lyror, tamburiner, cymbaler och trumpeter.

9 Men när de kom till Kidons tröskplats räckte Uzza ut sin hand för att ta tag i arken, eftersom oxarna snavade. 10 Då upptändes Herrens vrede mot Uzza, och han slog honom för att han räckt ut sin hand mot arken, så att han föll ner död där inför Gud.

11 Men David blev upprörd eftersom Herren (Jahveh) hade brutit ner (hebr. perets) Uzza, så han kallade den platsen Peres-Uzza, som den heter än i dag. [Perets betyder bryta sönder och Uzza betyder stark. Platsen ligger bara 1 km väster om Jerusalem.]

12 David greps den dagen av sådan fruktan för Gud att han sa: ”Hur skulle jag våga föra Guds ark till mig?” 13 Därför flyttade inte David in arken till sig i Davids stad, utan tog den avsides till gatiten Obed-Edoms hus. 14 Och Guds ark blev kvar i Obed-Edoms hus och hans familj i tre månader. Och Herren välsignade Obed-Edoms hus och allt han ägde.

14

1 Hiram, kungen i Tyros, skickade sändebud till David med cederträ, murare och timmermän för att bygga ett hus åt honom. 2 David förstod att Herren hade befäst honom som kung över Israel, för han hade låtit hans rike bli upphöjt för sitt folk Israels skull.

3 David tog sig ännu fler hustrur i Jerusalem, och David blev far till ännu fler söner och döttrar. 4 Dessa är namnen på de söner han fick i Jerusalem: Shammua, Shobab, Natan, Salomo, 5 Jivchar, Elishua, Elpelet, 6 Noga, Nefeg, Jafia,

7 Elishama, Beeljada och Elifelet.

8 När filistéerna hörde att David hade blivit smord till kung över hela Israel, drog de alla upp för att söka efter David. När David hörde det drog han ut mot dem. 9 Filistéerna kom och ryckte in i Refaimdalen. 10 David frågade då Gud (Elohim): ”Ska jag dra upp mot filistéerna? Kommer du då ge dem i min hand?”

Herren (Jahveh) svarade honom: ”Dra upp. Jag ska ge dem i din hand.”

11 De drog upp till Baal-Perasim, och där besegrade David dem. David sa: ”Gud bröt ner mina fiender genom min hand som en flodvåg.” Därav fick platsen namnet Baal-Perasim. 12 De lämnade sina gudar där, och David befallde att de skulle brännas upp i eld.

13 Men filistéerna ryckte in i dalen igen. 14 När David frågade Gud på nytt, svarade Gud honom: ”Du ska inte dra dit upp efter dem. Gå runt dem och anfall dem från det håll där bachaträden (”de gråtande träden” – hebr. bachaim) står. 15 Så snart du hör ljudet av steg i bachaträdens toppar ska du dra ut till strid, för då har Gud dragit ut framför dig för att slå filistéernas här.” [Trädet är troligtvis ett balsamträd (Meckabalsam, Gileadbalsam) som droppar sav när grenar och löven bryts av. Namnet kommer från verbet för att gråta (hebr. bacha), se även 2 Sam 5:23-24; Ps 84:7.] 16 David gjorde som Gud hade befallt honom. De slog filistéernas här och förföljde dem från Givon ända till Gezer [längs med Ajiondalen västerut, halvvägs till Medelhavskusten].

17 Och ryktet om David gick ut i alla länder, och Herren lät fruktan för honom komma över alla folk.

15

Arken förs till Jerusalem

[Detta är det centrala stycket i kap 10-22. Det första och sista handlade om att David intog Jerusalem (där arken skulle stå). Detta stycke ramas in av två önskningar: att föra in arken till Jerusalem (kap 13-14) och bygga Herrens (Jahvehs) hus (kap 17).]

1 David byggde sig hus i Davids stad. Han gjorde också i ordning en plats åt Guds (Elohims) ark och slog upp ett tält åt den, 2 och han sa: ”Inga andra än leviterna ska bära Guds ark, för dem har Herren utvalt att bära Guds ark och tjäna honom för evigt.”

3 David samlade hela Israel till Jerusalem för att hämta upp Herrens ark till den plats som han hade gjort i ordning åt den. 4 David samlade Arons barn och leviterna:

5 av Kehats barn:

Oriel, deras ledare och hans bröder – 120,

6 av Meraris barn:

Asaja, deras ledare, och hans bröder – 220,

7 av Gershons barn:

Joel, deras ledare, och hans bröder – 130,

8 av Elisafans barn:

Shemaja, deras ledare, och hans bröder – 200,

9 av Hebrons barn:

Eliel, deras ledare, och hans bröder – 80,

10 av Ussiels barn:

Amminadav, deras ledare, och hans bröder – 112.

11 David kallade till sig prästerna Tsadoq och Evjatar samt leviterna Oriel, Asaja, Joel, Shemaja, Eliel och Amminadav 12 och han sa till dem: ”Ni är huvudmän för leviternas familjer. Helga er tillsammans med era bröder och hämta sedan Herrens, Israels Guds, ark upp till den plats som jag har gjort i ordning åt den. 13 Eftersom ni inte var med förra gången, bröt Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), ner en av oss. Vi sökte ju inte honom på rätt sätt.” 14 Då helgade prästerna och leviterna sig för att hämta upp Herrens, Israels Guds, ark. 15 Och som Mose hade befallt i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord bar nu leviterna Guds (Elohims) ark med stänger som vilade på deras axlar.

16 David sa till ledarna bland leviterna att de skulle utse sina bröder sångarna till tjänstgöring med musikinstrument, lyror, harpor och cymbaler, som de skulle låta ljuda medan de höjde glädjesången.

17 Leviterna utsåg då Heman, Joels son, och av hans bröder Asaf, Berechjahs son, och av deras bröder, Meraris barn, Ejtan, Kushajas son, 18 och tillsammans med dem deras bröder av andra ordningen, Sakarja, Ben, Jaasiel, Shemiramot, Jehiel, Unni, Eliab, Benajaho, Maaseja, Mattitja, Elifalehu, Mikneja, Obed-Edom och Jegiel, dörrvakterna.

19 Sångarna Heman, Asaf och Ejtan skulle låta kopparcymbaler ljuda. 20 Sakarja, Asiel, Shemiramot, Jehiel, Unni, Eliab, Maaseja och Benajaho skulle spela på lyror till alamot [betyder jungfrur, se även Ps 9:1; 46:1]. 21 Mattitja, Elifalehu, Mikneja, Obed-Edom, Jegiel och Asasja skulle leda med harpor till sheminit.

[Här används sheminit i kontrast till alamot. Ordet alamot kommer från hebr. almah (ung kvinna) och beskriver troligtvis ljusa sopranröster. I sammanhanget kan sheminit då beskriva mörka toner i kontrast till ljusa.]

22 Kenanja (hebr. Kenanjaho), leviternas ledare när de bar [arken], skulle undervisa i att bära eftersom han var kunnig i det. [Ordet för börda (hebr. masa) används även om profetiska budskap, se Jes 13:1; Mal 1:1; Sak 9:1.]

23 Berechjah och Elkana skulle vara dörrvakter vid arken. 24 Shebanja, Joshafat, Netanel, Amasaj, Sakarja, Benajaho och Elieser, prästerna, skulle blåsa i trumpeter framför Guds ark, och Obed-Edom och Jehia skulle vara dörrvakter vid arken.

25 Så gick David och de äldste i Israel och de högsta befälhavarna i väg för att hämta upp Herrens förbundsark från Obed-Edoms hus under jubel. 26 Eftersom Gud hjälpte leviterna som bar Herrens (Jahvehs) förbundsark offrade man sju tjurar och sju baggar. 27 David var klädd i en kåpa av fint linne. Det var också alla leviterna som bar arken, liksom sångarna och Kenanja som ledde sångarna när de bar. Dessutom hade David en linne-efod. 28 Hela Israel [enade, se 1 Krön 15:3] hämtade upp Herrens (Jahvehs) förbundsark under jubel och shofarers ljud. Man blåste i trumpeter och lät cymbaler klinga och lyror och harpor ljuda.

29 När Herrens förbundsark kom till Davids stad såg Sauls dotter Michal ut genom fönstret, och när hon såg kung David hoppa och dansa fick hon förakt för honom i sitt hjärta. [En längre beskrivning finns i 2 Sam 6:16, 20, 23.]

16

1 Sedan de fört in Guds ark ställde de den i tältet som David hade rest åt den, och offrade därefter brännoffer och gemenskapsoffer inför Guds ansikte. 2 När David hade offrat brännoffer och gemenskapsoffer, välsignade han folket i Herrens namn. 3 Och till var och en i Israel, både man och kvinna, gav han en brödkaka [ett runt bröd, se 1 Sam 2:36], en dadelkaka (hebr. eshpar, ett ovanligt ord, kanske kött eller bröd bakat i form) och en druvkaka [ett sött bröd, se Höga V 2:5; Hos 3:1]. [Alla var med i festligheterna, se även 2 Sam 6:19.]

4 Han utsåg några leviter till att tjänstgöra inför Herrens ark och prisa, tacka och lova Herren (Jahveh), Israels Gud: 5 Asaf som ledare, efter honom Sakarja och dessutom Jegiel, Shemiramot, Jehiel, Mattitja, Eliab, Benajaho, Obed-Edom och Jegiel med lyror och harpor. Asaf skulle slå på cymbaler. 6 Men prästerna Benajaho och Jahasiel skulle ständigt blåsa i trumpeterna framför Guds förbundsark.

Davids tacksägelsepsalm

[Denna psalm, vers 8-36, är sammanställd med innehåll från flera olika psalmer. Vers 8-22 (från Ps 105:1-15), vers 23-33 (från Ps 96:1-13), vers 34 (från Ps 106:1) och vers 35-36 (från Ps 106:47-48).]

7 På den dagen gav David för första gången denna sång av lovprisning till Herren (Jahveh) till Asaf och hans bröder:

______

8 Tacka Herren (Jahveh), åkalla hans namn;

kungör hans gärningar bland folken. [Ps 105:1]

9 Sjung till honom, musicera till honom,

begrunda (tänk på, reflektera över) alla hans underbara gärningar (om allt fantastiskt han gjort). [Ps 105:2]

10 Ha er ära i hans heliga namn,

låt deras hjärtan glädja sig som söker Herren (Jahveh). [Ps 105:3]

11 Fråga efter (sök; ta er tillflykt till; träd ofta fram inför – hebr. darash) Herren (Jahveh) och hans styrka (makt) [frälsning],

sök (leta, be; längta efter – hebr. baqash) hans ansikte (närvaro) ständigt (dagligen, alltid, för evigt). [Ps 105:5]

[I hebreiskan används två olika verb (darash och baqash) som översatts ”fråga efter” och ”sök”. Darash beskriver ett noggrant sökande och består av de tre bokstäverna dalet, resh och shin. De hebreiska piktogrammen förstärker ordens betydelse. Bokstaven dalet avbildar en dörr och har ofta att göra med val och beslut. resh beskriver framsidan av ett huvud och den sista bokstaven, shin, föreställer en tand, dvs. något som krossar. Ordet darash låter oss förstå att det handlar om ett aktivt vägval där man regelbundet söker Guds ansikte och hans kraft.

Baqash har också tre bokstäver (bet, qof och shin), där shin, som illustrerar Guds kraft (precis som i darash) står sist. Bet är en bild på ett hus och qof utgör baksidan av ett huvud. Baqash skildrar ett sökande som utgår från en hemvist och som därmed för med sig Guds perspektiv på tillvaron. Ordningen spelar roll. Det första steget är att söka efter Herren och hans styrka – hos honom finns frälsningen, se Ps 3:9. Utifrån den positionen är sedan bönen att få vara kvar i Guds närvaro. Den ursprungliga innebörden av det sista hebreiska ordet tamid kommer från verbet för ”att sträcka/tänja”, dvs. att konstant, ideligen, alltid och för evigt söka Gud. Herren, hans ansikte och hans styrka hör ihop. Om Gud själv vänder sitt ansikte till oss, vem kan då vara emot oss, se 4 Mos 6:26; Rom 8:31.]

12 Kom ihåg hans underbara gärningar,

allt fantastiskt som han har gjort,

hans mirakler och hans muns domar.

13 Abrahams säd, hans tjänare,

Jakobs söner (barn), hans utvalda. [1 Mos 12:1-3]

14 Han är Herren (Jahveh), vår Gud (Jahveh Elohim).

Hans domar finns på hela jorden.

15 Han har kommit ihåg sitt förbund för evigt,

orden som han befallde för tusen generationer.

16 Förbundet som han upprättade (skar) med Abraham,

och eden som han gav Isak.

[Förbundet är ett blodsförbund, 1 Mos 15; 17:23; 26:3-5 och i hebreiskan är uttrycket alltid att man skär ett förbund. Det pekar fram på Jesus, som när han gav oss det förnyade förbundet gjorde det med sina sår och genom att utgjuta sitt blod för oss.]

17 Han har bekräftat det till Jakob som en stadga,

till Israel ett evigt förbund.

18 Du säger: ”Till dig ska jag ge Kanaans land,

hela ditt arv.” [1 Mos 15:18]

19 När de bara var ett fåtal, ja mycket få,

och färdades genom det (utlovade landområdet),

20 när de gick från land till land,

från ett kungarike till ett annat folk,

[Det landområde som Gud hade utvalt beboddes av ett flertal folkgrupper innan Israel fick ta över landet.]

21 tillät han ingen att göra fel mot dem,

han bestraffade kungar för deras skull.

22 [Och sa:] ”Rör inte mina smorda (utvalda)

och tillfoga inte mina profeter någon skada.”

[Temat skiftar nu från att ha handlat om Israel till hur Gud regerar över hela världen. Följande stycke, vers 23-29, hämtar mycket stoff från Ps 96:1-13.]

23 Sjung till Herrens (Jahvehs) ära,

hela jorden.

Proklamera (kungör det glada segerbudskapet om) hur han räddar oss (hans frälsning)

varje dag (från dag till dag)!

24 Gör hans ära (mäktiga närvaro) känd bland folken,

återberätta om hans under (mirakulösa, underbara gärningar) för alla människor.

25 För stor (storslagen) är Herren (Jahveh), högt är han prisad,

värd att frukta i vördnadsfull tillbedjan, mer än alla gudar (elohim).

26 För alla hednafolkens gudar (elohim) är tomhet (avgudar – hebr. elilim) [snarlikt ordet för gudar],

men Herren (Jahveh) är den som gjort (tillförordnat – hebr. asah) himlarna.

27 Majestät och härlighet är inför hans ansikte (omger honom),

styrka (makt, kraft att segra) och glädje finns i hans boning.

[Gud är källan till vår styrka och glädje!]

[Stycket inleds med tre uppmaningar att ”ge till Herren”.]

28 Ge till Herren (Jahveh), alla folkens familjer (släkter).

Ge till Herren (Jahveh), ära och makt. [Ps 96:7]

29 Ge till Herren (Jahveh), den ära som tillhör hans namn.

Bär fram ett offer, och kom inför hans ansikte [Ps 96:8 har gårdar, då var templet byggt].

Tillbe Herren (Jahveh) i helig skrud.

30 Bäva inför honom, hela jorden (hebr. erets),

världen (hebr. tevel) står fast, den kan inte rubbas (vackla).

[Här finns en annan fras jämfört med Ps 96:9-10.]

[Tre uppmaningar till himlen, havet och marken:]

31 Må himlen glädja sig, och jorden fröjda sig [Ps 96:11],

och bland hednafolken ska man säga: Herren (Jahveh) är kung!

[De fyra första hebreiska orden är Jishmuho Hashamaim Vetagel Haerets (glädja sig – himlen – och fröjda sig – jorden). Begynnelsebokstäver formar ett akrostiskt mönster för Guds namn JHVH. Fler exempel är Est 1:20; 5:4; 5:13; 7:7.]

32 Må havet brusa, med allt som fyller det.

Må marken vara glad, tillsammans med allt på den.

33 Då ska skogens alla träd jubla (triumfera, ropa i glädje) inför Herren (Jahveh), för han kommer,

han kommer för att döma jorden.

Han ska döma världen med rättfärdighet,

och folken med sin sanning (trofasthet). [Ps 98:9]

34 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh), för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed). [Ps 106:1]

35 Och säg: ”Fräls oss Herre (Jahveh), vår Gud (Elohim),

och samla oss från hednafolken [länderna dit de blivit utspridda]

så att vi får tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt heliga namn

och triumfera i din lovprisning.” [Ps 106:47]

36 Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim),

från evighet till evighet,

Och allt folket sa:

”Amen!” och prisade (lovade) Herren (Jahveh).

[Första strofen är identisk med Ps 106:48. Uppmaningen i den andra att alla folk ska säga ”Amen”, är omskriven och beskriver hur alla folk nu gör detta.]

______

37 David lät Asaf och hans bröder bli kvar där [i Jerusalem] inför Herrens (Jahvehs) förbundsark att ständigt göra tjänst inför arken enligt föreskrifterna för varje dag. 38 Oved-Edom och deras bröder var 68 till antalet. Oved-Edom, Jedutuns son, och Hosa gjorde han till dörrvakter.

[Under Samuels tid fanns det många platser för tillbedjan. Ofta var det en höjd, några exempel är Betel, Gilgal, Mispah, Rama (1 Sam 7:16-17) där Givon var den viktigaste platsen, se 1 Kung 3:4. Arken förs till Jerusalem in i ett tabernakel, se vers 1. Detta är troligen ett enklare tält för just arken, se 2 Sam 7:2. I Givon, strax norr om Jerusalem verkar det gamla tabernaklet från Mose tid finnas med brännofferaltare osv. (1 Krön 16:39; 21:29; 2 Krön 1:3). Anledningen att det inte flyttades till Jerusalem kan vara att det inte fanns plats för det, och David planerade att bygga templet. Dessa detaljer om två tabernakel nämns inte i Samuels berättelse. Senare uppenbarade sig Herren i en dröm för Salomo i Givon, se 1 Kung 3:3-9.]

39 David lät också prästen Tsadoq och hans bröder, prästerna, bli kvar inför Herrens (Jahvehs) tabernakel på offerhöjden i Givon, 40 för att ständigt offra brännoffer åt Herren på brännofferaltaret, morgon och kväll, och göra allt som var skrivet i den undervisning som Herren (Jahveh) hade gett Israel. 41 Och med dem var Heman [barnbarn till profeten Samuel, se 1 Krön 6:33] och Jedutun [omnämns i tre psalmer, se Ps 39:1; 62:1; 77:1] och de andra utvalda, som nämnts vid namn, för att de skulle tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh) – för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed). 42 Hos dessa, nämligen Heman och Jedutun, förvarades trumpeter och cymbaler åt dem som skulle spela, liksom andra musikinstrument som hörde till gudstjänsten. Jedutuns söner gjorde han till dörrvakter.

43 Sedan gick allt folket hem, var och en till sitt. Men David vände om för att välsigna sin familj (sitt hus).

17

Önskan att bygga Herrens hus

(2 Sam 7)

[I jämförelse med parallelltexten i 2 Sam 7 betonas hur varken David, Salomo eller någon av kungarna av hans släkt var den messianska kungen. När Messias tills sist kommer ska han vara en kung som David.]

1 När David satt i sitt hus, sa han till profeten Natan: ”Här bor jag i ett hus av cederträ, medan Herrens förbundsark står i ett tält.”

2 Natan sa till David: ”Gör allt som ligger på ditt hjärta, för Gud är med dig.”

3 Men den natten kom Guds ord till Natan. Han sa:

4 ”Gå och säg till min tjänare David: Så säger Herren: Det är inte du som ska bygga det hus där jag ska bo. 5 Jag har inte bott i något hus från den dag då jag förde Israel hit upp ända till i dag, utan jag har flyttat från tält till tält, från tabernakel till tabernakel. 6 Har jag någonsin, medan jag flyttat omkring med hela Israel, talat och sagt så till någon av Israels domare som jag satt till herde för mitt folk: Varför har ni inte byggt mig ett hus av cederträ?

7 Nu ska du säga så till min tjänare David: Så säger Herren Sebaot: Jag hämtade dig från betesmarken och fåren för att bli furste över mitt folk Israel. 8 Jag har varit med dig på alla dina vägar och utrotat alla dina fiender framför dig, och jag ska göra dig ett namn likt de största namnen på jorden. 9 Jag ska bereda en plats åt mitt folk Israel och plantera dem [2 Mos 15:17; Ps 44:2-3] så att de får bo kvar där utan att bäva (skakas) mer. Onda människor ska inte längre förtrycka dem som förr [i Egypten, ökenvandringen] 10 och under den tid (de dagar) då jag satte domare över mitt folk Israel. Jag ska kuva alla dina fiender.

Och jag berättar för dig att Herren (Jahveh) ska bygga ett hus åt dig. 11 När din tid är ute och du går till dina fäder ska jag efter dig upphöja en avkomling, en av dina söner. Jag ska befästa hans kungarike. 12 Han ska bygga ett hus åt mig, och jag ska befästa hans tron för evigt. 13 Jag ska vara hans fader och han ska vara min son, och min nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) ska jag inte låta vika av från honom, som jag lät den vika av från din företrädare [Saul]. 14 Jag ska befästa honom i mitt hus och i mitt rike för evigt, och hans tron ska stå fast för evigt.”

15 Helt enligt dessa ord och denna syn talade Natan till David.

Davids bön

16 Då gick kung David in och satte sig ner inför Herrens (Jahvehs) ansikte och sa:

”Vem är jag, Herre (Jahveh), Gud (Elohim), och vad är mitt hus eftersom du har fört mig ända hit? 17 Och ändå var detta för lite i dina ögon, o Gud. Du har också talat om din tjänares hus långt fram i tiden. Ja, du har sett till mig som om jag var en upphöjd man, Herre (Jahveh), Gud (Elohim).

18 Vad mer ska nu David säga till dig om den ära du har visat din tjänare? Du känner din tjänare. 19 Herre, för din tjänares skull och efter ditt hjärta har du gjort allt detta stora och förkunnat alla dessa stora ting.

20 Herre, ingen är som du, och ingen Gud finns utom dig, efter allt vi har hört med våra öron. 21 Och var på jorden finns ett hednafolk som ditt folk Israel, som Gud gick för att återlösa som sitt eget folk, för att göra dig ett stort och fruktat namn när du fördrev hednafolken för ditt folk som du återlöst från Egypten? 22 Du har gjort ditt folk Israel till ditt folk för evig tid, och du, Herre, har blivit deras Gud.

23 Och nu, Herre, låt det ord du har talat om din tjänare och om hans hus stå fast för evigt. Gör som du har talat. 24 Då ska ditt namn stå fast och vara stort till evig tid, så att man ska säga: Herren Sebaot, Israels Gud, är Gud över Israel. Så ska din tjänare Davids hus bestå inför dig.

25 För du, min Gud, har uppenbarat för din tjänare att du ska bygga honom ett hus. Därför har din tjänare fått frimodighet att be inför dig. 26 Och nu, Herre: du är Gud, och du talar (har talat) över din tjänare detta goda. 27 Må det nu behaga dig att välsigna din tjänares hus, så att det blir kvar inför dig för evigt. För vad du, Herre, välsignar, det är välsignat för evigt.”

18

Militära erövringar

(2 Sam 8:1-14)

1 En tid härefter slog David filistéerna och kuvade dem, och han tog Gat med underlydande orter från filistéerna.

2 Han slog också moabiterna, och de blev Davids tjänare och betalade skatt till honom.

3 David slog också Hadadezer, kungen i Tsova vid Chamat [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28], när han hade dragit bort för att befästa sitt välde vid floden Eufrat. 4 David tog ifrån honom 1 000 vagnar och tog till fånga 7 000 ryttare och 20 000 man fotfolk. Han lät skära av hälsenorna på alla vagnshästarna utom på 100 hästar som han skonade. [En skadad häst kunde inte längre bli använd i kavalleriet, se även Jos 11:6; 2 Sam 8:4; Ps 20:8; 147:10.]

5 När araméerna från Damaskus kom för att hjälpa Tsovas kung Hadadezer, slog David 22 000 man av dem. 6 David placerade trupper bland araméerna i Damaskus, och araméerna blev Davids tjänare och betalade skatt till honom. Och Herren gav seger åt David var han än drog fram.

7 David tog de guldsköldar som tillhörde Hadadezers tjänare och förde dem till Jerusalem. 8 Från Hadadezers städer Tibhat och Kun tog David koppar i mycket stor mängd. Av den gjorde sedan Salomo bronshavet, pelarna och bronskärlen.

9 När Tou, kungen i Chamat [i norr], hörde att David hade slagit Tsovas kung Hadadezers hela här, 10 sände han sin son Hadoram till kung David för att hälsa honom och hylla honom för att han hade gått i strid med Hadadezer och besegrat honom. Hadadezer hade nämligen legat i krig med Tou. Han hade med sig alla slags kärl av guld, silver och brons.

11 Även dessa helgade kung David åt Herren (Jahveh), liksom han hade gjort med det silver och guld han hade fört med sig hem från alla andra folk: från edomiterna, moabiterna, ammoniterna, filistéerna och amalekiterna.

12 Sedan Avishaj, Serujas son, hade slagit edomiterna i Saltdalen, 18 000 man, 13 placerade han trupper i Edom, och alla edomiter blev Davids tjänare. Så gav Herren seger åt David var han än drog fram.

Davids tjänstemän

(2 Sam 8:15-18)

14 David regerade nu över hela Israel och skipade lag och rätt åt hela sitt folk. 15 Joav, Serujas son, hade befälet över krigshären, och Joshafat, Ahiluds son, var kansler. 16 Tsadoq, Ahitubs son, och Ahimelek, Evjatars son, var präster, och Shavsha var statssekreterare. 17 Benajaho, Jojadas son, hade befälet över kereteerna och peleteerna. Och Davids söner var de främsta vid kungens sida.

19

1 En tid därefter dog Nahash, ammoniternas kung, och hans son blev kung efter honom. 2 Då sa David: ”Jag vill visa godhet mot Hanun, Nahashs son, eftersom hans far visade mig nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed).” Så David skickade sändebud för att trösta honom i sorgen efter hans far.

När Davids tjänare kom till ammoniternas land, till Hanun för att trösta honom, 3 sa ammoniternas furstar till Hanun: ”Tror du att David sänder tröstare till dig för att visa att han hedrar din far? Nej, det är för att utforska och fördärva och spionera i landet som hans tjänare har kommit till dig.” 4 Hanun grep då Davids tjänare och rakade dem och skar av deras kläder på mitten, ända uppe vid sätet, och skickade så i väg dem. [En förödmjukande akt, men även ett tecken på sorg, se Jes 15:2; Jer 48:37.]

5 Och man kom och berättade för David om männen. Han sände då några för att möta dem, eftersom männen var djupt förnedrade. Kungen lät säga: ”Stanna i Jeriko tills ert skägg har vuxit ut. Kom sedan tillbaka.”

6 När ammoniterna insåg att de hade gjort sig förhatliga för David, sände Hanun och ammoniterna 1 000 talenter [34 ton] silver för att leja vagnar och ryttare från Aram-Naharajim, från Aram-Maacha och från Tsova. 7 De lejde 32 000 vagnar samt hjälp av kungen i Maacha med hans folk. Dessa kom och slog läger framför Medeba. Ammoniterna kom också från sina städer för att strida.

8 När David hörde det sände han i väg Joav med hela hären, de tappraste krigarna. 9 Och ammoniterna drog ut och ställde upp sig till strid vid stadsporten, medan kungarna som hade kommit dit gick i ställning för sig själva på fältet.

10 Joav såg att han hade fiender både framför sig och bakom sig. Han valde då ut en del av Israels bästa manskap och ställde upp dem mot araméerna. 11 Resten av hären överlämnade han åt sin bror Avishaj, och de gick i ställning mot ammoniterna. 12 Han sa: ”Om araméerna blir för starka för mig ska du komma till min hjälp, och om ammoniterna blir för starka för dig ska jag hjälpa dig. 13 Var modig! Låt oss strida tappert för vårt folk och för vår Guds städer. Herren ska göra vad han finner bäst.”

14 Därefter ryckte Joav fram med sitt folk till strid mot araméerna, och de flydde för honom. 15 När ammoniterna såg att araméerna tog till flykten, flydde också de för hans bror Avishaj och gick in i staden. Och Joav kom till Jerusalem.

16 Då araméerna såg att de hade blivit slagna av Israel, sände de bud efter de araméer som bodde på andra sidan floden. De ryckte ut anförda av Shofak, Hadadezers befälhavare.

17 När det berättades för David, samlade han hela Israel och gick över Jordan, och när han kom fram till dem gick han i ställning mot dem. David ställde upp sig i slagordning mot araméerna, och de gick i strid med honom. 18 Men araméerna flydde för Israel, och David dödade av araméerna manskapet på 7 000 vagnar samt 40 000 man fotfolk. Befälhavaren Shofak dödade han också.

19 När Hadadezers tjänare såg att de hade blivit besegrade av israeliterna, slöt de fred med David och blev hans tjänare. Efter detta ville araméerna inte längre hjälpa ammoniterna.

20

Rabba intas

(2 Sam 11:1-12:23)

1 Och det skedde vid årsskiftet (när året återvände, upprepade sig) [månadsskiftet adar/nisan] vid tiden då kungarna drar ut [i strid, vilket brukar ske tidig vår, efter vinterregnen i mars och innan skörden bärgas i maj och all arbetskraft behövdes på fälten] att Joav tågade ut med krigshären och härjade i ammoniternas land och kom till Rabbah [nuvarande Amman, Jordaniens huvudstad] och belägrade det, men David stannade kvar i Jerusalem. [Här sker händelsen med Batsheva, se 2 Sam 11:1-12:25] Joav intog Rabba och förstörde det [2 Sam 12:26-31]. 2 David tog kronan från huvudet på deras kung. Den visade sig väga en talent [34 kg] guld och var smyckad med en ädelsten, och man satte den på Davids huvud. Och bytet som han förde ut ur staden var mycket stort. 3 Folket därinne förde han ut och satte dem i arbete med sågar, järnhackor och yxor. Så gjorde David med ammoniternas alla städer. Sedan vände David med allt folket tillbaka till Jerusalem.

Krig med filistéerna

4 Därefter uppstod en strid med filistéerna vid Gezer. Hushatiten Sibbekaj slog ner Sippaj, en av rafaeernas ättlingar. På så sätt blev de kuvade.

5 Än en gång blev det strid med filistéerna. Elhanan, Jairs son, slog då ner Lachmi, gatiten Goliats bror, som hade ett spjut med ett skaft som liknade en vävbom.

6 Sedan blev det återigen en strid vid Gat. Där var en reslig man som hade sex fingrar och sex tår, tillsammans tjugofyra. Han var också en ättling till rafaeerna. 7 När han smädade Israel blev han dödad av Jonatan, son till Shimea, Davids bror.

8 Dessa var ättlingar till rafaeerna i Gat. De föll för Davids och hans tjänares hand.

21

David köper framtida tempelområdet

1 Men Satan (Åklagaren, motståndaren) trädde upp mot Israel och lockade (förledde, eggade, hetsade) David till att räkna Israel.

[Hebr. Satan står här i obestämd form, i Job 1:12; 2:6 och Sak 3:1-2 används den bestämda formen ha-Satan. I parallellstället i 2 Sam 24:1 nämns inte Satan. Det var tillåtet enligt Torah att göra en folkräkning, men det finns en varning om pest om den inte genomfördes på rätt sätt (2 Mos 30:12). Att det var tillåtet och också ibland uppmuntrades (4 Mos 1:2; 4:2, 22; 26:2) talar för att Davids synd inte handlade om att han räknade folket. Problemet var antingen Davids motiv för folkräkningen eller sättet på vilket den genomfördes. Kanske var syftet att upphöja sig själv och lita mer på sin egen styrka än på Herrens. Alternativt uppfyllde inte David kravet att alla inskrivna män skulle betala en halv shekel som lösen som krävdes (2 Mos 30:13-16). Vad som talar för det andra alternativet är att David vid ett tidigare tillfälle inte följt alla bestämmelser för en annars tillåten handling – transporten av förbundsarken – vilket fick katastrofala följder (1 Krön 6:7).]

2 Då sa David till Joav och till folkets befälhavare: ”Gå och räkna Israel från Beer-Sheva [i syd] till Dan [i norr], och ge mig besked så att jag får veta hur många de är.”

3 Joav svarade: ”Må Herren föröka sitt folk hundrafalt! Min herre och kung, är de inte alla min herres tjänare? Varför begär då min herre sådant? Varför dra skuld över Israel genom detta?”

4 Men kungens ord stod fast mot Joav, och Joav gav sig i väg och reste omkring i hela Israel och kom sedan tillbaka till Jerusalem. 5 Joav meddelade David resultatet av folkräkningen: I Israel fanns tillsammans 1 100 000 män som kunde dra svärd, och i Juda fanns 470 000 män som kunde dra svärd.

6 Men Levi och Benjamin hade han inte räknat tillsammans med de andra, för Joav fann kungens befallning avskyvärd. 7 Det som hade hänt var ont i Guds ögon, och han straffade Israel.

8 Då sa David till Gud: ”Jag har syndat svårt genom det jag har gjort. Men förlåt nu din tjänares missgärning, för jag har handlat mycket dåraktigt.”

9 Och Herren talade till Davids siare (profet – hebr. chozeh) Gad och sa: 10 ”Gå och tala till David: Så säger Herren: Tre saker lägger jag fram för dig. Välj en av dem som jag ska göra mot dig.”

11 Då gick Gad in till David och sa till honom: ”Så säger Herren: 12 Välj vilket du vill ha: antingen svält i tre år eller förödelse i tre månader genom dina motståndare utan att du kan komma undan dina fienders svärd, eller Herrens svärd med pest i landet under tre dagar då Herrens ängel sprider fördärv inom hela Israels område. Bestäm nu vilket svar jag ska ge honom som har sänt mig.”

13 David svarade Gad: ”Jag är i stor vånda. Men låt mig falla i Herrens hand, för hans barmhärtighet är mycket stor. I människors hand vill jag inte falla.”

14 Herren sände då pest i Israel så att 70 000 personer av Israel dog. 15 Gud (Elohim) sände en ängel mot Jerusalem för att fördärva (ödelägga, utplåna – hebr. shachat) det. Men när ängeln höll på med fördärvandet såg Herren (Jahveh) det och ångrade (sorg-tröstade – hebr. nacham) det onda, och han sa till ängeln som fördärvade (Fördärvaren; bestämd form av verbet fördärva – hebr. ha-shachat): ”Det är nog. Dra tillbaka din hand.” Herrens ängel stod då vid jevusiten Ornans tröskplats.

[Ornan är den hebreiska stavningen av Aravnah som är det namn som används i parallellstället i 2 Sam 24:16. Tröskplatsen låg vid det som i dag i Jerusalem kallas Tempelberget.]

16 David lyfte blicken och fick se Herrens ängel stå mellan jorden och himlen med draget svärd i sin hand, utsträckt över Jerusalem. Då föll han och de äldste, klädda i säcktyg [som ett tecken av sorg, se Job 16:15], ner på sina ansikten.

17 Och David sa till Gud (Elohim): ”Var det inte jag som befallde att folket skulle räknas? Det är jag som har syndat och gjort det som är ont. Men dessa, min hjord, vad har de gjort? Herre min Gud (Elohim), låt din hand vända sig mot mig och min fars hus, men inte mot ditt folk så att de plågas.”

18 Herrens ängel befallde [profeten] Gad att säga till David att gå och resa ett altare åt Herren på jevusiten Ornans tröskplats. [Gad var Davids siare, se 2 Sam 24:11] 19 Och David gick på grund av det ord som Gad hade talat i Herrens namn.

20 När Ornan vände sig om, såg han ängeln. Hans fyra söner som var med honom gömde sig. Ornan höll på att tröska vete 21 när David kom till honom. Han såg upp och fick syn på David, och han kom ut från tröskplatsen och föll ner till marken på sitt ansikte för David.

22 David sa till Ornan: ”Ge mig den plats där du tröskar din säd, så att jag kan bygga ett altare åt Herren där. Ge mig den mot full betalning så att plågan upphör bland folket.”

23 Då sa Ornan till David: ”Ta den, och min herre kungen får göra vad han finner för gott. Se, jag ger dig boskapen till brännoffer och tröskvagnarna till ved och vetet till matoffer. Alltihop ger jag dig.”

24 Men kung David svarade Ornan: ”Nej, jag vill köpa det mot full betalning. Jag vill inte bära fram det som är ditt åt Herren och offra brännoffer som jag har fått gratis.”

25 David gav Ornan 600 shekel [totalt 6,9 kg] guld i full vikt för [hela] platsen. [I 2 Sam 24:24 anges en mindre summa på 50 shekel som troligtvis är för själva tröskplatsen, här är priset för hela området/platsen.] 26 Där byggde David ett altare åt Herren och offrade brännoffer och gemenskapsoffer. Han ropade till Herren (Jahveh), och han svarade honom med eld från himlen på brännofferaltaret.

27 På Herrens befallning stack ängeln tillbaka sitt svärd i skidan. 28 När David i den stunden såg att Herren hade bönhört honom på jevusiten Ornans tröskplats, frambar han där sitt offer. 29 Herrens tabernakel, som Mose hade låtit göra i öknen, stod vid den tiden tillsammans med brännofferaltaret på offerhöjden i Givon. 30 Men David vågade inte komma inför Guds ansikte för att söka honom. Så rädd var han för Herrens ängels svärd.

22

1 David sa: ”Här ska Herren Guds hus stå och här altaret för Israels brännoffer.”

Förberedelser för att bygga templet

Folket samlas

2 Och David befallde att man skulle samla de främlingar som fanns i Israels land. Han tillsatte stenhuggare som skulle hugga ut stenar för att bygga Guds hus. 3 David skaffade järn i mängd till spikar för dörrarna i portarna och till märlor (u-formade järnhakar) [som förstärkte och fogade samman träet], samt koppar i sådan mängd att den inte kunde vägas 4 och cederbjälkar i oräkneligt antal, för sidonierna och tyrierna kom med cederträ i mängd till David.

5 David sa (tänkte nämligen): ”Min son Salomo är ung och vek, och huset som ska byggas åt Herren måste göras mycket stort så att det blir berömt och prisat i alla länder. Därför ska jag göra förberedelser för det.” Så gjorde David en stor mängd förberedelser före sin död.

6 Han kallade till sig sin son Salomo och befallde honom att bygga ett hus åt Herren (Jahveh), Israels Gud. 7 David sa till sin son Salomo: ”Jag hade själv tänkt att bygga ett hus åt Herrens (Jahvehs), min Guds (Elohims), namn. 8 Men Herrens ord kom till mig. Han sa: Du har spillt mycket blod och fört många krig. [Flera av krigen beskrivs i 1 Krön 14:8; 18-20; Ps 18.] Du ska inte bygga ett hus åt mitt namn, för du har spillt mycket blod på jorden inför mina ögon. 9 Men se, en son ska födas åt dig. Han ska bli en fridsam man, och jag ska låta honom få fred med alla sina fiender runt omkring. Salomo ska han heta, och jag ska ge Israel frid i hans dagar. 10 Han ska bygga ett hus åt mitt namn. Han ska vara min son och jag ska vara hans far. Och jag ska befästa hans kungatron över Israel för evig tid.

11 Må nu Herren vara med dig, min son. Må du ha framgång och bygga Herrens (Jahvehs), din Guds (Elohims), hus som han har talat över (lovat) dig. 12 Må Herren bara ge dig klokhet och förstånd när han sätter dig till härskare över Israel, så att du håller fast vid Herrens (Jahvehs), din Guds (Elohims), undervisning. 13 Då ska du ha framgång, om du noggrant följer de stadgar och föreskrifter som Herren befallde Mose att lägga på Israel. Var stark och frimodig, var inte rädd eller modlös.

14 Se, trots mina svårigheter har jag skaffat 100 000 talenter [enorm vikt på 3750 ton] guld och 1000 gånger 1000 talenter silver till Herrens (Jahvehs) hus och dessutom mer koppar och järn än som kan vägas, så mycket är det. Trävirke och sten har jag också förberett, och mer kan du själv skaffa fram. [Detta är de största vikten som anges i hela Bibeln. Salomos årliga intäkt av guld var 666 talenter (23 ton guld), se 1 Kung 10:14.] 15 Du har också arbetare i mängd, hantverkare, stenhuggare och timmermän, och dessutom allt slags folk som är kunnigt i alla slags arbeten. 16 Guldet, silvret, kopparn och järnet går inte att räkna. Sätt igång och gå till verket, och må Herren vara med dig!”

17 Därefter befallde David alla Israels hövdingar att de skulle hjälpa hans son Salomo. Han sa: 18 ”Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), är ju med er och har låtit er få ro på alla sidor. Han har gett landets invånare i min hand, och landet är lagt under Herren och hans folk. 19 Så vänd nu ert hjärta och er själ till att söka Herren (Jahveh) er Gud (Elohim). Sätt igång och bygg Herren Guds helgedom, så att man kan föra in Herrens förbundsark och de föremål som helgats åt Gud i det hus som ska byggas åt Herrens (Jahvehs) namn.”

23

Civila ledare

1 När David blev gammal och mätt på att leva, gjorde han sin son Salomo till kung över Israel.

Leviter

2 Han samlade Israels alla furstar, så också prästerna och leviterna.

3 De leviter som var 30 år eller äldre blev räknade. Deras antal var allt som allt 38 000 män. 4 ”Av dessa”, sa han, ”ska 24 000 leda arbetet vid Herrens (Jahvehs) hus och 6 000 vara förmän och domare, 5 4 000 ska vara dörrvakter och 4 000 ska lovsjunga Herren (Jahveh) till de instrument som jag låtit göra för lovsången.”

6 David delade in dem i avdelningar efter Levis söner, Gershon, Kehat och Merari.

Gershoniterna

7 Till gershoniterna hörde:

Ladan och Shimei.

8 Ladans söner var:

Jehiel, huvudmannen, Setam och Joel – totalt 3.

9 Shimeis söner var:

Shelomit, Hasiel och Haran – totalt 3. Dessa var huvudmän för Ladans familjer.

10 Shimeis söner var:

Jahat, Sina, Jeush och Beria.

Dessa var Shimeis söner – totalt 4.

11 Jahat var huvudmannen, och Sisa var den andre.

Men Jeush och Beria hade inte många söner. Därför fick de utgöra endast en familj, en ordning.

Kehatiterna

12 Kehats söner var:

Amram, Jishar, Hebron och Ussiel – totalt 4.

13 Amrams söner var:

Aron och Mose.

Aron blev tillsammans med sina söner för evigt avskild och helgad till det allra heligaste, till att för evigt tända rökelse inför Herren (Jahveh) och tjäna och välsigna i hans namn för evigt, 14 men gudsmannen Moses söner räknades till Levi stam.

15 Moses söner var:

Gershom och Elieser.

16 Gershoms son var: Shebuel, huvudmannen.

17 Eliesers son var:

Rehabja, huvudmannen.

Elieser hade inga andra söner men Rehabjas söner var mycket talrika.

18 Jishars son var:

Shelomit, huvudmannen.

19 Hebrons söner var: Jeria, huvudmannen, den andre Amarja, den tredje Jahasiel, och den fjärde Jekameam.

20 Ussiels söner var:

Mika, huvudmannen, och den andre Jishia.

Mahliterna

21 Meraris söner var: Mahli och Mushi.

Mahlis söner var:

Elazar och Kish.

22 När Elazar dog lämnade han inga söner efter sig utan endast döttrar. Söner till Kish, deras kusiner, tog dem till hustrur.

23 Mushis söner var: Mahli, Eder och Jeremot, tillsammans tre.

24 Dessa var Levi barn efter deras familjer, huvudmännen för familjerna, de som mönstrades. Varje namn räknades särskilt och varje person för sig, de som kunde utföra sysslor vid tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus, nämligen de som var 20 år eller äldre. 25 David sa: ”Herren (Jahveh), Israels Gud, har låtit sitt folk komma till ro, och han har nu sin boning i Jerusalem till evig tid. 26 Därför behöver inte leviterna längre bära tabernaklet och alla redskap till tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus.” 27 Enligt berättelsen om Davids sista tid räknades nämligen av Levi barn de som var 20 år eller äldre.

28 Deras uppgift var att stå till förfogande för Arons söner vid tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus. De skulle ta hand om förgårdarna och kamrarna och reningen av allt heligt och sysslorna vid tjänstgöringen i Guds hus, 29 vare sig det gällde skådebröden, det fina mjölet till matoffret, de osyrade tunnkakorna, plåtarna, det hopknådade mjölet eller alla rymdmått och längdmått. 30 Varje morgon skulle de tacka och lova Herren och likaså varje kväll. 31 De skulle hjälpa till vid alla brännoffer åt Herren på sabbaten, vid nymånaderna och vid högtiderna, så många som det var bestämt och som det var föreskrivet för dem, alltid inför Herrens ansikte.

32 De skulle ta ansvar för mötestältet och det heliga och sina bröder, Arons söner, i tjänsten vid Herrens (Jahvehs) hus.

24

Prästernas tjänstgöring

1 Arons söner hade följande avdelningar:

Arons söner var Nadab och Abihu, Elazar och Itamar. 2 Men Nadab och Abihu dog [3 Mos 10] före sin far, och de hade inga söner. Så blev bara Elazar och Itamar präster. 3 David tillsammans med Tsadoq, av Elazars söner, och Ahimelek, av Itamars söner, indelade dem i grupper enligt den ordning de skulle tjänstgöra i. 4 Då Elazars söner visade sig ha fler huvudmän än Itamars söner, indelade man dem så att Elazars söner fick sexton huvudmän för sina familjer och Itamars söner åtta huvudmän för sina familjer. 5 Man indelade dem genom lottkastning, de förra liksom de senare, eftersom helgedomens ledare och Guds ledare var både av Elazars söner och Itamars söner. 6 Shemaja, Netanels son, skrivaren, av Levi stam, antecknade dem i närvaro av kungen, ledarna, prästen Tsadoq och Ahimelek, Evjatars son, och i närvaro av huvudmännen för prästerna och leviternas familjer. Lotterna drogs växelvis för Elazars och för Itamars familjer.

7 Den första lotten föll på Jojarib,

den andra på Jedaja, 8 den tredje på Harim,

den fjärde på Seorim,

9 den femte på Malkijah,

den sjätte på Mijamin,

10 den sjunde på Hackos,

den åttonde på Avijah,

11 den nionde på Jeshua,

den tionde på Shekanja,

12 den elfte på Eljashib,

den tolfte på Jakim,

13 den trettonde på Huppa,

den fjortonde på Jeshebab,

14 den femtonde på Bilgah,

den sextonde på Immer,

15 den sjuttonde på Hesir,

den artonde på Happisses,

16 den nittonde på Petaja,

den tjugonde på Hesekiel,

17 den tjugoförsta på Jakin,

den tjugoandra på Gamul,

18 den tjugotredje på Delaja,

den tjugofjärde på Maasja.

19 Detta blev den ordning, i vilken de skulle tjänstgöra, när de gick in i Herrens (Jahvehs) hus, som det var föreskrivet för dem genom deras fader Aron efter den befallning Herren (Jahveh), Israels Gud, hade gett honom.

Leviterna – musiker och dörrvakter

20 Beträffande de övriga Levi barn,

så hörde till Amrams barn Shubael,

till Shubaels barn Jedeja,

21 till Rehabja, alltså till Rehabjas barn, huvudmannen Jishia, 22 till jishariterna Shelomot, till Shelomots barn Jahat. 23 Benajiterna var Jeria, Amarja den andre, Jahasiel den tredje, och Jekameam den fjärde. 24 Ussiels barn var Mika, till Mikas barn hörde Shamir.

25 Mikas bror var Jishia. Sakarja var Jishias son. 26 Meraris barn var:

Mahli och Mushi.

Jaasjas son var Beno.

27 Meraris barn var dessa:

Av Jaasia Beno, dessutom Shoham, Sackur och Ibri. 28 Mahlis son var Elazar, men han hade inga söner.

29 Till Kish, alltså Kishs barn, hörde Jerameel.

30 Men Mushis barn var Mahli, Eder och Jerimot.

31 Dessa kastade också lott, liksom deras bröder, Arons söner, i närvaro av kung David, Tsadoq, Ahimelek och huvudmännen för prästernas och leviternas familjer, huvudmännen för familjerna liksom deras yngsta bröder.

25

1 David och befälhavarna avskilde Asafs, Hemans och Jedutuns söner till att tjänstgöra som profeter med harpor, lyror och cymbaler. Detta är förteckningen på dem, de män som fick utföra denna tjänst

2 Av Asafs söner:

Sackur, Josef, Netanja och Asarela, Asafs söner, under ledning av Asaf som profeterade på kungens uppdrag. 3 Av Jedutun: Jedutuns söner

Gedaljaho, Seri, Jesaja, Shimei [namnet saknas i en del handskrifter, se vers 17], Hashabja och Mattitja, sex till antalet, med kinnor-harpa [mindre bärbar harpa, se Ps 33:2], under ledning av sin fader Jedutun som profeterade med tacksägelsesånger och lovsånger till Herren (Jahveh). 4 Av Heman:

Hemans söner Buckia, Mattanja, Ussiel, Shebuel och Jerimot, Hananja, Hanani, Eliata, Giddalti och Romamti-Eser, Joshbekasha, Malloti, Hotir, Mahasiot.

5 Alla dessa var söner till Heman, som var kungens siare, enligt det löfte Gud hade gett att han skulle upphöja hans horn. Därför gav Gud Heman fjorton söner och tre döttrar.

6 Alla dessa stod var och en under sin fars ledning vid sången i Herrens (Jahvehs) hus till cymbaler, lyror och harpor vid tjänsten i Guds hus. De stod under kungens, Asafs, Jedutuns och Hemans ledning. 7 Antalet av dem och deras bröder som undervisats i att sjunga till Herrens ära, alla kunniga i det, utgjorde 288. 8 De kastade lott om tjänstgöringen, den minste såväl som den störste, den kunnige såväl som lärjungen.

9 Den första lotten kom ut för Asaf och föll på Josef.

Den andre blev Gedaljaho, han själv med sina bröder och söner, tillsammans tolv,

10 den tredje blev Sackur med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

11 den fjärde lotten kom ut för Jisri med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

12 den femte blev Netanja med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

13 den sjätte blev Buckia med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

14 den sjunde blev Jesarela med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

15 den åttonde blev Jesaja med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

16 den nionde blev Mattanja med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

17 den tionde blev Shimei med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

18 den elfte blev Asarel med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

19 den tolfte lotten kom ut för Hashabja med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

20 den trettonde blev Shubael med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

21 den fjortonde blev Mattitja med sina söner och bröder, tillsammans tolv,

22 den femtonde lotten kom ut för Jeremot med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

23 den sextonde för Hananja med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

24 den sjuttonde för Joshbekasha med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

25 den artonde för Hanani med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

26 den nittonde för Malloti med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

27 den tjugonde för Elijata med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

28 den tjugoförsta för Hotir med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

29 den tjugoandra för Giddalti med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

30 den tjugotredje för Mahasiot med hans söner och bröder, tillsammans tolv,

31 den tjugofjärde för Romamti-Eser med hans söner och bröder, tillsammans tolv.

26

Tempelvakter

1 När det gäller dörrvakternas avdelningar hörde Meshelemja, Kores son, av Asafs barn till koraiterna.

2 Meshelemja hade söner:

Sakarja var den förstfödde,

Jediael den andre,

Sebadja den tredje,

Jatniel den fjärde,

3 Elam den femte,

Johanan den sjätte,

Eljoenaj den sjunde.

4 Obed-Edom hade söner:

Shemaja var den förstfödde,

Josabad den andre,

Joach den tredje, Sakar den fjärde,

5 Netanel den femte,

Ammiel den sjätte,

Isaskar den sjunde,

Peulletaj den åttonde – för Gud hade välsignat honom [med många barn, se Ps 127:3-5].

6 Åt hans son Shemaja föddes också söner som blev ledare inom sin familj, för de var dugliga män.

7 Shemajas söner var Otni, Refael och Obed, Elsabad och hans bröder, dugliga män, Eliho och Semakja. 8 Alla dessa hörde till Obed-Edoms ättlingar, de själva och deras söner och bröder, dugliga och kraftfulla män i tjänsten, tillsammans sextiotvå ättlingar till Obed-Edom.

9 Meshelemja hade också söner och bröder, dugliga män, tillsammans arton.

10 Hosa av Meraris barn hade söner: Shimri var huvudmannen. Han var inte förstfödd, men hans far insatte honom till huvudman. 11 Hilkia (hebr. Chilqijaho) var den andre, Tebalja den tredje, Sakarja den fjärde. Hosas söner och bröder var tillsammans tretton.

12 I dessa avdelningar av dörrvakterna var det huvudmännens ansvar att tillsammans med sina bröder göra tjänst i Herrens (Jahvehs) hus.

13 Om varje port kastade de lott, den minste såväl som den störste, efter sina familjer. 14 Lotten för öster föll då på Shelemja. För hans son Sakarja, som var en klok rådgivare, kastade man lott, och för honom föll lotten ut för norr. 15 För Obed-Edom blev det lotten för söder, medan hans söner fick förrådshuset på sin del. 16 För Shoppim och för Hosa blev det lotten för platsen västerut, vid Salleketporten där vägen höjer sig uppåt, det ena vaktstället invid det andra. 17 Österut stod sex leviter, norrut fyra för varje dag, söderut fyra för varje dag och vid förrådshuset två åt gången. 18 Vid Parbar västerut stod fyra vid vägen och två vid själva Parbar. 19 Dessa var dörrvakternas avdelningar av koraiternas barn och av Meraris barn.

Övriga uppgifter i templet

20 Av leviterna hade Ahia ansvar för skatterna i Guds hus och över förråden av det som helgats åt Herren (Jahveh). 21 Ladans barn, nämligen gershoniternas barn av Ladans släkt, huvudmännen för gershoniten Ladans familj, jehieliterna, 22 det vill säga jehieliternas söner, Setam och hans bror Joel, hade ansvar för skatterna i Herrens (Jahvehs) hus.

23 Beträffande amramiterna, jishariterna, hebroniterna och ossieliterna,

24 var Shebuel, son till Gershom, son till Mose, överuppsyningsman över skatterna. 25 Hans bröder av Eliesers släkt var dennes son Rehabja, dennes son Jesaja, dennes son Joram, dennes son Sikri och dennes son Shelomit.

26 Denne Shelomit och hans bröder hade ansvar för alla förråd av det som helgats åt Herren av kung David, av huvudmännen för familjerna, av överbefäl och underbefäl. 27 Från krigen och av bytet hade de helgat detta för att hålla Herrens (Jahvehs) hus i stånd. 28 Och likaså allt som siaren Samuel och Saul, son till Kish och Abner, Ners son, och Joav, Serujas son, hade helgat. Var och en som helgade något lämnade det i Shelomits och hans bröders vård.

Övriga leviters uppgifter

29 Av jishariterna togs Kenanja och hans söner till de världsliga sysslorna i Israel, till att vara förmän och domare.

30 Av hebroniterna togs Hashabja och hans bröder, 1 700 dugliga män, till ämbetsförvaltningen i Israel på andra sidan Jordan, på västra sidan, till alla slags sysslor åt Herren och till kungens tjänst.

31 För hebroniterna var Jeria huvudman, för hebroniterna efter deras ättföljd och familjer. I Davids 40:e regeringsår gjordes en undersökning beträffande dem och bland dem fanns då dugliga män i Jaazer i Gilead. 32 Hans bröder var dugliga män, 2 700 till antalet och familjeöverhuvuden. Dem satte kung David över rubeniterna, gaditerna och ena hälften av Manasse stam för att ombesörja alla Guds och alla kungens angelägenheter.

27

Civila ledare – schema för tjänstgöring

1 Detta är förteckningen på Israels barn, efter deras antal, med huvudmännen för deras familjer och med överbefäl och underbefäl och med deras förmän, vilka tjänade kungen i allt som rörde krigsfolkets avdelningar, som kom och gick växelvis för var och en av årets alla månader. Varje avdelning bestod av 24 000 man.

Nisan

2 Över den 1:a avdelningen,

som tjänstgjorde under 1:a månaden [aviv/nisan – mars/april], hade

Jashobam [en av Davids tre hjältar, se 1 Krön 12:11], Sabdiels son [1 Krön 11:11; 2 Sam 23:8], befälet.

I hans avdelning fanns 24 000.

3 Han hörde till Perets [från Juda stam, se 1 Krön 2:4] barn och var huvudansvarig för alla befäl

som tjänstgjorde under 1:a månaden.

[Den första av de tolv avdelningarna ramas in av orden ”1:a månaden”. Den första månaden är på hebreiska aviv och betyder ”månaden då axen mognar”, det babyloniska namnet är nisan. Det nya året börjar på våren med att komma ihåg uttåget från Egypten, se 2 Mos 12:2.]

Ijar

4 Över den 2:a månadens [ijars – april/maj] avdelning hade ahoaiten Dodaj befälet, det var hans avdelning. Där fanns också fursten Miklot [från Benjamins stam, se 1 Krön 8:32; 9:37], och i hans avdelning fanns 24 000.

Sivan

5 Den 3:e befälhavaren, som tjänstgjorde under 3:e månaden [sivan – maj/juni], var

Benajaho, översteprästen Jojadas son. I hans avdelning fanns 24 000.

6 Denne Benajaho var en hjälte bland de 30 och hade befälet över de 30. Vid hans avdelning fanns hans son Ammizavad.

Tamuz

7 Den 4:e, som tjänstgjorde under 4:e månaden [tamuz – juni/juli], var

Asahel, Joavs bror, och efter honom hans son Sebadja. I hans avdelning fanns 24 000.

Av

8 Den 5:e, som tjänstgjorde under 5:e månaden [av – juli/aug], var

befälhavaren Shamhut, jisraiten. I hans avdelning fanns 24 000.

Elul

9 Den 6:e, som tjänstgjorde under 6:e månaden [elul – aug/sept], var

tekoaiten Ira, Ickeshs son. I hans avdelning fanns 24 000.

Tishri

10 Den 7:e, som tjänstgjorde under 7:e månaden [tishri – sept/okt], var

peloniten Heles av Efraims barn. I hans avdelning fanns 24 000.

Cheshvan

11 Den 8:e, som tjänstgjorde under 8:e månaden [cheshvan – okt/nov], var

husatiten Sibbekaj, som hörde till seraiterna. I hans avdelning fanns 24 000.

Kislev

12 Den 9:e, som tjänstgjorde under 9:e månaden [kislev – nov/dec], var

anatotiten Abieser, som hörde till benjaminiterna. I hans avdelning fanns 24 000.

Tevet

13 Den 10:e, som tjänstgjorde under 10:e månaden [tevet – dec/jan], var

netofatiten Mahraj, som hörde till seraiterna. I hans avdelning fanns 24 000.

Shvat

14 Den 11:e, som tjänstgjorde under 11:e månaden [shvat – jan/feb], var

pirgatoniten Benajaho av Efraims barn. I hans avdelning fanns 24 000.

Adar

15 Den 12:e, som tjänstgjorde under 12:e månaden [adar – feb/mars], var

netofatiten Cheldaj, som hörde till Otniels släkt. I hans avdelning fanns 24 000.

Stamhövdingar

16 Israels stamhövdingar var dessa:

Furste för rubeniterna var Elieser, Sikris son,

för simeoniterna Shefatja, Maachas son,

17 för Levi Hashabja, Kemuels son,

för Arons släkt Tsadoq,

18 för Juda Eliho, en av Davids bröder,

för Isaskar Omri, Mikaels son,

19 för Sebulon Jishmaja, Obadjas son,

för Naftali Jerimot, Asriels son,

20 för Efraims barn Hosea, Asasjas son,

för ena hälften av Manasse stam Joel, Pedajas son,

21 för andra hälften av Manasse, den i Gilead, Jiddo, Sakarjas son,

för Benjamin Jaasiel, Abners son,

22 för Dan Asarel, Jerohams son.

Dessa var Israels stamhövdingar.

23 Men i förteckningen tog David inte upp dem som var under 20 år, eftersom Herren hade lovat att han skulle föröka Israel som stjärnorna på himlen. 24 Joav, Serujas son, började räkningen men fullbordade den inte, eftersom vrede genom den drabbade Israel. Antalet togs inte upp i någon förteckning i kung Davids krönika.

Anställda i hovet

25 Uppsikt

över kungens skatter hade Asmavet, Adiels son,

över förråden på fälten, i städerna och byarna och fästningstornen Jonatan, Ussias son,

26 över dem som arbetade på fälten med jordbruket Esri, Kelubs son,

27 över vingårdarna ramatiten Shi-mei,

över vingårdarnas vinförråd shifmiten Sabdi,

28 över olivlundarna och mullbärsfikonträden i Låglandet gaderiten Baal-Hanan,

över oljeförråden Joash,

29 över korna som betade i Saron saroniten Shitraj

och över korna i dalarna Shafat, Adlajs son,

30 över kamelerna ismaeliten Obil,

över åsnorna meronotiten Jedeja,

31 över småboskapen hagariten Jasis.

Alla dessa var förvaltare för kung Davids ägodelar.

32 Jonatan, Davids farbror, var rådgivare. Han var en förståndig och skriftlärd man. Jehiel, Hakmonis son, var hos kungens söner. 33 Ahitofel var kungens rådgivare och arkiten Choshaj var kungens vän. 34 Efter Ahitofel kom Jojada, Benajahos son, och Evjatar. Joav var kungens överbefälhavare.

28

David samlar folket

1 David samlade till Jerusalem alla Israels hövdingar, stamhövdingar och häravdelningarnas befälhavare, dem som var i kungens tjänst, överbefäl och underbefäl och förmännen över alla kungens och hans söners ägodelar och boskap, samt hovmännen, hjältarna och alla tappra stridsmän.

2 Kung David steg upp från sin plats och sa: ”Hör mig, mina bröder och mitt folk! Jag hade själv tänkt att bygga ett hus som viloplats för Herrens förbundsark och fotpall för vår Gud (Elohim), och jag gjorde förberedelser för byggnadsverket. 3 Men Gud (Elohim) sa till mig: Du ska inte bygga ett hus åt mitt namn, för du är en stridsman och har spillt blod. 4 Ändå utvalde Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), mig ur hela min fars hus till att vara kung över Israel för alltid. Han utvalde Juda till furste och i Juda hus min fars hus, och bland min fars söner visade han nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah, hade han behag) till mig och gjorde mig till kung över hela Israel. 5 Bland alla mina söner – för Herren har gett mig många söner – utvalde han min son Salomo till att sitta på Herrens kungatron och regera över Israel. 6 Han sa till mig: Din son Salomo är den som ska bygga mitt hus och mina förgårdar, för jag har utvalt honom till min son, och jag ska vara hans far. 7 Jag ska befästa hans kungamakt för evigt, om han står fast vid att följa mina bud och föreskrifter, som han nu gör. 8 Nu säger jag inför hela Israel, Herrens (Jahvehs) församling, och inför vår Gud (Elohim) som hör det: Håll fast vid alla Herrens (Jahvehs), er Guds (Elohims), bud, och följ dem noga så att ni får besitta det goda landet och lämna det i arv till era barn efter er till evig tid.

9 Och du, min son Salomo, lär känna din fars Gud och tjäna honom med hängivet hjärta och med villig själ, för Herren rannsakar alla hjärtan och förstår alla uppsåt och tankar. Om du söker honom låter han sig finnas av dig, men om du överger honom, då förkastar han dig för evigt. 10 Var nu uppmärksam, för Herren har utvalt dig att bygga ett hus till helgedom. Var stark och gå till verket.”

11 David gav sin son Salomo en mönsterbild av förhuset och tempelbyggnaderna och förrådskamrarna, de övre salarna och de inre rummen och rummet för nådastolen. 12 Han gav honom en mönsterbild av allt som han hade fått genom Anden för förgårdarna till Herrens (Jahvehs) hus och alla kamrarna runt omkring för skatterna i Guds hus och förråden för det som helgats åt Herren (Jahveh).

13 Han gav också föreskrifter om prästernas och leviternas avdelningar och alla sysslor som skulle utföras vid tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus och alla kärl som skulle användas vid tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus, 14 om guldet med uppgift på vikten i guld för varje särskilt kärl till tjänstgöringen, och alla silverkärl med uppgift på vikten för varje särskilt kärl till tjänstgöringen. 15 Han angav vikten på de gyllene ljusstakarna med tillhörande lampor av guld, med uppgift på varje ljusstakes vikt med dess lampor, så även för silverljusstakarna, med uppgift på varje ljusstakes vikt med dess lampor, beroende på hur varje ljusstake skulle användas. 16 Likaså angav han vikten på guldet till skådebrödsborden, varje bord för sig, och på silvret till silverborden. 17 Han gav föreskrifter om gafflarna, skålarna och kannorna av rent guld och guldbägarna, med uppgift om vikten av varje särskild bägare, och om silverbägarna, med uppgift på varje bägares vikt. 18 Likaså för rökelsealtaret av renat guld, med uppgift på vikten, dessutom en mönsterbild av vagnen, de gyllene keruberna som skulle breda ut sina vingar och täcka över Herrens förbundsark.

19 Han sa: ”Allt detta har Herren visat mig genom en skrift av sin hand, allt som ska utföras enligt mönsterbilden.”

20 David sa till sin son Salomo: ”Var stark och frimodig och gå till verket. Var inte rädd eller modlös, för Herren Gud, min Gud, ska vara med dig. Han ska inte lämna dig och inte överge dig, ända tills allt arbete för tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus är avslutat. 21 Och se, här är prästernas och leviternas avdelningar som ska förrätta allt slags tjänst i Guds hus. Till allt som ska utföras har du folk hos dig som alla är villiga och kunniga till allt slags arbete. Dessutom är hövdingarna och hela folket redo att göra allt du befaller.”

29

Gåvor till tempelbygget

1 Kung David sa till hela församlingen: ”Min son Salomo, den ende som Gud har utvalt, är ung och vek och arbetet är stort, för detta palats är inte för en människa utan för Herren Gud. 2 Därför har jag, så långt jag förmått, skaffat guld till det som ska vara av guld i min Guds hus, silver till det som ska vara av silver, koppar till det som ska vara av koppar, järn till det som ska vara av järn och trä till det som ska vara av trä. Dessutom har jag skaffat onyxer och andra infattningsstenar, svartglänsande och brokiga stenar och alla slags dyrbara stenar liksom marmor i mängd. 3 Och fortfarande har jag nåd (villkorad når – hebr. ratsah) i min Guds hus, det finns egendom till mig, guld och silver ger jag till min Guds hus, utöver allt som jag har bestämt (förut har skaffat) till det heliga huset: 4 3 000 talenter [100 ton] av guld från Ofir, och 7 000 talenter [240 ton] renat silver till att överdra byggnadernas väggar med, 5 för att göra av guld det som ska vara av guld och för att göra av silver det som ska vara av silver, till allt slags arbete som utförs av konsthantverkare. Vem vill i dag bära fram sina frivilliga gåvor åt Herren?”

6 Familjehövdingarna och Israels stamhövdingar, överbefälen och underbefälen liksom ledarna för kungens arbeten bar fram sina frivilliga gåvor. 7 De gav till arbetet på Guds (Elohims) hus 5 000 talenter [170 ton] guld, 10 000 dariker [persiskt guldmynt och viktenhet – motsvarar totalt 8,6 kg], 10 000 talenter [340 ton] silver, 18 000 talenter [612 ton] koppar och 100 000 talenter [3 400 ton] järn. 8 Var och en som hade ädelstenar gav dem till skatten i Herrens (Jahvehs) hus under gershoniten Jehiels vård. 9 Då gladde sig folket över deras [ledarnas] frivilliga gåvor, för de bar fram sina frivilliga gåvor åt Herren (Jahveh) av hängivet hjärta. Också kung David gladde sig mycket.

Davids lovprisning

[En insamling har gjorts till bygget av templet, och folket har först och främst gett sig själva och sina hjärtan till Herren, se vers 5. Man har sedan frikostigt gett av sina medel till bygget. Utöver den stora gåva David redan har gett tillkommer nu 168 ton guld, 337 ton silver, 606 ton brons och 3 365 ton järn, se 1 Krön 28:7.]

10 Därför [överväldigad av folkets hängivenhet till Herren och deras generösa gåvor] välsignade David Herren (Jahveh) inför hela församlingen. David sa:

______

”Välsignad vare du, Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), vår fader

från evighet till evighet.

11 Herre (Jahveh), din är [ordagrant: ’till dig JHVH’]

storheten (hebr. gedullah)

och makten (styrkan, kraften – hebr. geburah)

och härligheten (äran, ståten, skönheten – hebr. tifarah)

och glansen (evigheten, segern – hebr. netsach) [den klart lysande fjärran ifrån, se Upp 22:16]

och majestätet (prakten, storslagenheten – hebr. hod).

Ja, allt [som är] i himlarna och på jorden.

Ditt är riket (dig tillhör kungariket), Herre (Jahveh),

och du är den upphöjde härskaren (han som lyfter upp sig själv till huvud) över allting.

12 Både rikedom och ära kommer från dig,

och du råder över allt.

I din hand är kraft och styrka,

det står i din hand att göra vad som helst,

stort och starkt.

13 Nu (därför) tackar vi dig vår Gud (Elohim),

och vi prisar (hebr. halal) ditt härliga namn.”

______

[Bönen som Jesus lärde sina lärjungar att be har likheter med denna bön av David, se vers 10b och ”vår Fader” i Matt 6:9. Delar av vers 11 ”ditt är riket och makten och äran i evighet” återfinns också som doxologi (lovprisning av Gud) i många böner, bl.a. Herrens bön i Matt 6:9-13.]

14 [David fortsätter i bönen:] ”Men vem är jag och vad är mitt folk att vi själva skulle kunna ge sådana [stora] frivilliga gåvor? Nej, från dig kommer allt. Det vi gett dig har vi ju fått ur din hand. 15 För vi är främlingar hos dig och gäster som alla våra fäder. Som en skugga är våra dagar på jorden [Job 8:9; Ps 144:4], och utan hopp (hebr. miqveh) [hopp om att bli ren, se 3 Mos 11:36]. 16 Herre vår Gud, alla dessa gåvor som vi skaffat för att bygga dig ett hus åt ditt heliga namn – från din hand har de kommit, och ditt är alltsammans. 17 Jag vet, min Gud, att du prövar hjärtat och ger nåd (villkorad nåd; har behag – hebr. ratsah) till vad som är rätt. Med ärligt hjärta har jag burit fram alla dessa frivilliga gåvor. Och nu har jag också sett med glädje hur ditt folk som står här har burit fram sina frivilliga gåvor till dig. 18 Herre, Abrahams, Isaks och Israels, våra fäders Gud, låt ditt folks hjärtas sinne och tankar vara redo till sådant för evigt, och vänd deras hjärtan till dig. 19 Ge min son Salomo ett hängivet hjärta så att han håller dina bud, dina vittnesbörd och dina stadgar och utför allt detta och bygger templet som jag förberett.”

20 Därefter sa David till hela församlingen: ”Lova Herren (Jahveh) er Gud (Elohim)!” Då lovade hela församlingen Herren (Jahveh), sina fäders Gud, och de bugade sig och föll ner för Herren och för kungen. 21 Dagen därpå slaktade de slaktoffer åt Herren och offrade brännoffer åt Herren: 1 000 tjurar, 1 000 baggar och 1 000 lamm med tillhörande dryckesoffer, dessutom slaktoffer i mängd för hela Israel. 22 De åt och drack med stor glädje inför Herrens ansikte den dagen, och för andra gången gjorde de Salomo, Davids son, till kung. De smorde honom till en Herrens furste och Tsadoq till präst. 23 Så satt Salomo på Herrens tron som kung efter sin far David, och han blev framgångsrik. Hela Israel lydde honom. 24 Alla hövdingarna och hjältarna och dessutom alla kung Davids söner underordnade sig kung Salomo. 25 Och Herren gjorde Salomo mycket stor inför hela Israel och lät hans kungliga härlighet bli större än någon annans som varit kung över Israel före honom.

David dör

(2 Sam 5:4-5)

26 David, Ishais son, hade regerat över hela Israel.

27 Den tid han regerade över Israel var 40 år [1010–970 f.Kr.].

Han regerade 7 år i Hebron (hebr. Chevron)

och 33 år i Jerusalem. [2 Sam 5:4-5]

28 Han dog i en god ålder [drygt 70 år], mätt på att leva och mätt på rikedom och ära. Hans son Salomo blev kung efter honom. 29 Vad som mer finns att säga om kung David, om hans första tid och hans sista, det finns skrivet i siaren Samuels krönika [Samuelsböckerna], i profeten Natans krönika och i siaren Gads krönika. 30 Där står också om hela hans regering och hans bedrifter och de händelser som mötte honom och Israel och alla andra länder och riken.

2 Krönikeboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

2 Krönikeboken

Inledning

Andra Krönikeboken är den andra delen av Krönikeböckerna som var en bok från början (den delades upp omkring 300 f.Kr.). I denna andra del fortsätter berättelsen från 1 Krön 29. Författaren väljer att fokusera på det södra riket (Juda) och ingen av kungarna i Nordriket (Israel) nämns. Det som är nytt material, jämfört med Samuelsböckerna, är berättelser om kungarna i Sydriket, speciellt de som är lydiga. Men det finns även nya berättelser kring de trolösa kungarna, och konsekvenserna av deras avfall. Boken slutar med en ofullständig mening (2 Krön 36:23), den pekar framåt.

Struktur:

1. Salomos styre (2 Krön 1-9)

2. Juda kungar Rehabeam till Jehoshafat (2 Krön 10-28)

3. Judas sista kungar och Jerusalems fall (2 Krön 29-36)

Skrivet: senare än 536 f.Kr., troligtvis 450-400 f.Kr.

Berör tidsperioden: tiden efter det att folket återvände från exilen i Babylon

Författare: Esra, eller någon samtida med honom.

1

Salomos styre (kap 1-9)

Salomos vishet och styre

1 Salomo (hebr. Shlomo) [relaterat till hebr. shalom – frid, fred och helhet], Davids son, stärkte sin kungliga makt i sitt rike (ordagrant: stärkte sig själv över sitt rike), för Herren (Jahveh) hans Gud (Elohim) var med honom och gjorde honom mycket stor.

2 Salomo talade till hela Israel, till överbefälen och underbefälen, till domarna och till alla furstarna i hela Israel, huvudmännen för familjerna. 3 Sedan begav han sig med hela församlingen till offerhöjden i Givon [strax norr om Jerusalem, se Jos 10:2], för där stod Guds uppenbarelsetält som Herrens tjänare Mose hade gjort i öknen. 4 Men David hade hämtat Guds ark från Kirjat-Jearim upp till den plats som han hade ställt i ordning åt den, för han hade rest ett tält åt den i Jerusalem. [1 Sam 6:1-15] 5 Och bronsaltaret som Betsalel, son till Ori, son till Hur (hebr. Chor) [2 Mos 31:2-5], hade gjort stod där framför Herrens tabernakel, och Salomo och församlingen sökte sig dit. 6 Där gick Salomo upp inför Herrens ansikte till bronsaltaret som stod vid mötestältet, och han offrade tusen brännoffer på det.

7 Den natten uppenbarade sig Gud för Salomo och sa till honom: ”Be mig om det du vill att jag ska ge dig.”

8 Salomo svarade Gud: ”Du har visat min far David stor nåd och gjort mig till kung efter honom. 9 Låt nu, Herre och Gud, ditt ord till min far David förverkligas, för du har gjort mig till kung över ett folk lika talrikt som stoftet på marken. 10 Ge mig nu vishet och förstånd till att vara ledare och anförare för detta folk. För vem kan annars vara domare för detta ditt stora folk?”

11 Då sa Gud till Salomo: ”Eftersom detta låg på ditt hjärta och du inte bad om rikedom, skatter och ära eller om dina fienders liv eller om långt liv, utan bad om vishet och förstånd att vara domare för mitt folk som jag har gjort dig till kung över, 12 så ska du få vishet och förstånd. Jag ska också ge dig rikedom, skatter och ära som kungarna före dig inte har haft och ingen kung efter dig kommer att ha.”

13 När Salomo hade varit vid offerhöjden i Givon begav han sig från mötestältet till Jerusalem, och han regerade över Israel.

Salomos rikedom

14 Och Salomo samlade vagnar och ridhästar så att han hade 1 400 vagnar och 12 000 ridhästar. Dem stationerade han dels i vagnsstäderna, dels i Jerusalem hos kungen själv. 15 Kungen styrde så att silver och guld blev lika vanligt i Jerusalem som stenar, och cederträ lika vanligt som mullbärsfikonträ i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd]. 16 Hästarna som Salomo köpte kom från Egypten [i söder] och från Qove [motsvarar Kilikien i nuvarande sydöstra Turkiet, hästarna här var kända för sin styrka och uthållighet]. Kungens uppköpare hämtade dem från Qove till bestämt pris. 17 Varje vagn som de hämtade och förde in från Egypten kostade 600 shekel [totalt 6,9 kg] silver och varje häst 150 [shekel – dvs. 1,7 kg silver]. Likaså infördes genom deras försorg sådana till hettiternas alla kungar och till kungarna i Aram.

2

Förberedelser för tempelbygget

1 Och Salomo planerade nu att bygga

ett hus åt Herrens (Jahvehs) namn [för att tillbe]

och ett hus åt sig själv till kunglig bostad.

[Hela kapitel 2 är format som en kiasm. Uppdelningen av arbetare (vers 2 och 17-18) följt av Salomos brev (vers 3-10) och Chirams brev (vers 11-16).]

Uppdelning av arbetarna

2 Därför avdelade (ordagrant: räknade) Salomo 70 000 män till bärare och 80 000 till stenhuggare i bergen och 3 600 till arbetsledare över dem.

[Den sammanlagda arbetsstyrkan var 153 600 (70 000 + 80 000 + 3 600), se vers 17-18 som upprepar siffrorna och också gör summeringen. I varje grupp var det 42-43 personer. Antalet arbetsledare i 1 Kung 5:16 är 3 300. I Assyrien och Babylon bestod arbetarna av slavar som man rekryterat under militära räder. I en rapport nämns hur Ashurbanipal (som regerade Assyrien 884-859 f.Kr.) tog hjälp av 50 000 arbetare för att bygga upp huvudstaden Kalhu.]

Salomos brev

3 Och Salomo sände bud till Choram [alternativ stavning till Chiram (1 Kung 5:1), som regerade 980-947 f.Kr.], kungen i Tyros, och lät säga:

”Gör mot mig som mot min far David, när du sände honom cederträ för att han skulle bygga sig ett hus att bo i. [2 Sam 5:11] 4 Se, nu vill jag bygga ett hus åt Herren (Jahveh) min Guds (Elohims) namn och helga det åt honom. Där ska man tända väldoftande rökelse inför hans ansikte och alltid ha skådebröden upplagda och offra brännoffer morgon och kväll, på sabbaterna, vid nymåne och vid Herren (Jahveh) vår Guds (Elohims) högtider [1 Mos 1:14; 3 Mos 23]. Detta är för all framtid stadgat för Israel.

5 Och huset som jag bygger ska vara stort, för vår Gud (Elohim) är större än alla gudar (elohim). 6 Men vem kan bygga ett hus åt honom? Himlarna och himlarnas himmel rymmer honom inte. Vem är jag att bygga ett hus åt honom? Nej, det ska bli en plats där man tänder rökelse inför hans ansikte.

7 Sänd mig nu en konstnärligt begåvad man som kan arbeta med de skickliga hantverkare som jag har hos mig här i Juda och Jerusalem och som min far David har ordnat, som kan arbeta i guld, silver, koppar och järn och i purpurrött, karmosinrött och mörkblått garn och dessutom är en duktig träsnidare.

8 Sänd mig också cederträ, cypressträ och algumträ från Libanon, för jag vet att dina tjänare är skickliga på att hugga virke på Libanon. Och mina tjänare kommer att vara tillsammans med dina tjänare 9 för att skaffa mig en stor mängd virke, eftersom huset jag tänker bygga ska vara stort och underbart. 10 För dina tjänares räkning, åt timmermännen som hugger virket, ska jag ge 20 000 kor-mått [tunnor – 6 ton] tröskat vete, 20 000 kor-mått [tunnor – 6 ton] korn, 20 000 bat [totalt 600 kubikmeter] vin och 20 000 bat [totalt 600 kubikmeter] olja.” [Jfr 1 Kung 5:3-6]

Kung Chorams brev

11 Kung Choram i Tyros svarade med en skrivelse som han sände till Salomo:

”Därför att Herren älskar sitt folk har han satt dig till kung över dem.”

12 Och Choram tillade:

”Lovad är Herren (Jahveh), Israels Gud, himlens och jordens skapare, som har gett kung David en vis son, som är så utrustad med klokhet och förstånd att han kan bygga ett hus åt Herren och ett hus åt sig själv till kunglig bostad. 13 Därför sänder jag nu en konstnärligt begåvad och kunnig man, Choram-Avi. [På liknande sätt som Betsalel ledde arbetet på tabernaklet (2 Mos 31:1-11), jfr 1 Kung 7:14.] 14 Han är son till en av Dans döttrar, och hans far är en tyrisk man. Han är skicklig på att arbeta i guld och silver, i brons, järn, sten och trä, liksom i purpurrött, mörkblått och karmosinrött garn och fint lingarn, och han kan utföra alla slags sniderier och väva alla slags konstvävnader. Honom kan du låta utföra arbetet tillsammans med dina och min herres, din far Davids, män som är konstnärligt begåvade. 15 Min herre kan nu sända till sina tjänare vetet och kornet, oljan och vinet som han har talat om. 16 Vi ska då hugga virke på Libanon, så mycket du behöver, och forsla det till dig på en flotte på havet till Jafo [dagens Jaffa, i södra Tel Aviv – Jerusalems närmsta hamnstad]. Därifrån kan du själv låta föra upp det till Jerusalem.” [En sträcka på 5 mil.]

Uppdelning av arbetarna

17 Salomo räknade alla främlingar i Israels land, liksom hans far David tidigare hade gjort en räkning av dem. Det visade sig då att de var 153 600.

[Det finns en intressant parallell i första delen av antalet arbetare för att bygga templet som är 153, och talvärdet för Betsalel, hantverkaren som byggde tabernaklet (2 Mos 31:1-5), som också är 153. Jesus, som kallades ”hantverkarens son” (Matt 13:55), är själv arken och försoningen, se även Joh 21:11 där talet 153 återkommer.] 18 Av dem utsåg han

70 000 till bärare,

80 000 till stenhuggare i bergen

och 3 600 till att ha uppsikt över folket och att hålla dem i arbete.

3

Templet byggs

1 Salomo började bygga Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem på Moria berg, där Herren hade uppenbarat sig för hans far David, på den plats som David hade ställt i ordning, jevusiten Ornans tröskplats. 2 Han började bygga [templet] andra dagen i 2:a månaden [ijar] i sitt 4:e regeringsår [april 966 f.Kr.].

3 När Salomo byggde Guds (Elohims) hus, lade han grunden så att det blev 60 alnar [27 meter] långt och 20 alnar [9 meter] brett efter det gamla alnmåttet. [Den äldre kungliga alnen var längre än den nya. Denna notering finns inte i 1 Kung 6:2.] 4 Förhuset som låg framför långhuset, framför husets kortsida, mätte 20 alnar [9 meter], och dess höjd var 120 [alnar – 54 meter].

På insidan överdrog han det med rent guld. 5 Det stora huset klädde han med cypressträ. Detta i sin tur överdrog han med fint guld och prydde det med palmer och kedjor. 6 Dessutom smyckade han huset med dyrbara stenar. Guldet han använde var från Parvajim. 7 Han klädde huset, bjälkarna, trösklarna liksom väggarna och dörrarna i huset med guld och skar ut keruber på väggarna.

8 Dessutom ställde han i ordning det rum som skulle vara det allra heligaste. Det låg utefter husets kortsida och var 20 alnar [9 meter] långt och 20 alnar [9 meter] brett. Han klädde det med fint guld, 600 talenter i vikt [20 ton]. 9 Spikarna vägde 50 shekel [0,6 kg] i guld. De övre salarna klädde han också med guld.

10 Till det rum som var det allra heligaste lät han skulptera två keruber, och man överdrog dem med guld. 11 Längden på kerubernas vingar var tillsammans 20 alnar [9 meter]. Den enas ena vinge, 5 alnar [2,25 meter] långt, rörde vid husets ena vägg, och hans andra vinge, 5 alnar [2,25 meter] lång, rörde vid den andra kerubens vinge. 12 Den andra kerubens ena vinge, 5 alnar [2,25 meter] lång, rörde vid husets andra vägg, och hans andra vinge, 5 alnar [2,25 meter] lång, nådde till den första kerubens vinge. 13 Tillsammans bredde alltså keruberna ut sina vingar 20 alnar [9 meter], där de stod på sina fötter med ansiktena vända inåt.

14 Förhänget gjorde han av mörkblått, purpurrött och karmosinrött garn och fint lingarn och prydde det med keruber.

15 Framför huset gjorde han två pelare, 35 alnar [16 meter] höga. Pelarhuvudet ovanpå var och en av dem var 5 alnar [2,25 meter]. 16 Han gjorde kedjor till koret och satte också kedjor upptill på pelarna. Dessutom gjorde han hundra granatäpplen och satte dem på kedjorna. 17 Och pelarna ställde han upp framför tempelsalen, den ena på högra sidan och den andra på vänstra. Åt den högra gav han namnet Jakin och åt den vänstra namnet Boaz. [1 Kung 7:21]

4

Templet inreds

Altare

1 Salomo gjorde ett altare av brons:

20 alnar [9 meter] långt och

20 alnar [9 meter] brett och

10 alnar [4,5 meter] högt. [Hes 43:13-17]

2 Han gjorde också havet i gjutet arbete. Det var 10 alnar [4,5 meter] från den ena kanten till den andra, helt runt och 5 alnar [2,25 meter] högt. Ett snöre som var 30 alnar [13,5 meter] långt mätte omkretsen. 3 Runt omkring nertill fanns bilder som föreställde oxar, 10 på varje aln, så att de omslöt havet runtom. Oxarna bildade två rader och var gjutna i ett stycke med det övriga.

4 Havet stod på tolv oxar. Tre var vända mot norr, tre mot väster, tre mot söder och tre mot öster. Havet stod ovanpå oxarna, och deras bakdelar var alla vända inåt. 5 Havets tjocklek var en handsbredd [8-9 cm], och kanten var gjord som kanten på en bägare, och liknade en utslagen lilja. Det rymde 3 000 bat [66 kubikmeter].

6 Han gjorde också tio tvättkar och ställde fem på högra sidan och fem på vänstra. De skulle användas vid tvättning. I dem skulle man skölja det som hörde till brännoffret. Men havet var för prästerna att tvätta sig i.

7 Han gjorde också ljusstakarna av guld, tio stycken, sådana de skulle vara och ställde dem i tempelsalen, fem på högra sidan och fem på vänstra.

8 Han gjorde också tio bord och satte dem i tempelsalen, fem på högra sidan och fem på vänstra. Han gjorde också hundra skålar av guld.

9 Och han byggde prästernas förgård och den stora yttre förgården och dörrarna till denna förgård. Dörrarna överdrog han med koppar. 10 Havet ställde han på högra sidan, åt sydost. 11 Dessutom gjorde Choram [Choram-Avi] askkärlen, skovlarna och skålarna.

Så slutförde Chiram [Choram-Avi] det arbete han skulle göra åt kung Salomo i Guds hus.

[Här används stavningen Choram och Chiram, men båda syftar på samma person Choram-Avi, se 2 Krön 2:13. Han ska inte förväxlas med kungen från Tyros som också går under samma två namn Choram/Chiram, se 2 Sam 5:11; 2 Krön 2:11.]

12 Han gjorde två pelare

och två klotformiga pelarhuvuden ovanpå pelarna

samt de två flätverk som skulle täcka de båda klotformiga pelarhuvuden som satt ovanpå pelarna.

13 Han gjorde också de 400 granatäpplena till de båda flätverken,

två rader granatäpplen till varje flätverk, för att de båda klotformiga pelarhuvuden som satt ovanpå pelarna, skulle bli täckta.

14 Dessutom gjorde han faten och underredena att ställa faten på.

15 Han gjorde också havet – det var bara ett – och de tolv oxarna under det.

16 Askkärlen, skovlarna och gafflarna och alla de föremål som hörde dit gjorde Choram-Aviv åt kung Salomo till Herrens (Jahvehs) hus. Allt var av blank koppar. 17 På Jordanslätten, mellan Sukkot och Sereda, lät kungen gjuta det i lerformar. 18 Och Salomo lät göra alla dessa föremål i så stort antal att kopparns vikt inte kunde fastställas.

19 Salomo gjorde alla de föremål som skulle finnas i Guds (Elohims) hus:

det gyllene altaret,

borden där skådebröden skulle ligga,

20 liksom ljusstakarna av fint guld

med sina lampor som skulle tändas framför koret på föreskrivet sätt,

21 dessutom blomverket, lamporna och lamptängerna av guld – allt av finaste guld.

22 Han lät också göra knivarna,

de båda slagen av skålar och eldfaten av dyrbart guld.

Beträffande ingångarna i huset, så var både de dörrar i det innersta som ledde till det allra heligaste, och de dörrar som ledde till tempelsalen, gjorda av guld.

5

1 Sedan allt det arbete som Salomo lät utföra för Herrens (Jahvehs) hus var färdigt, förde Salomo dit in vad hans far David hade helgat åt Herren (Jahveh): silvret, guldet och alla kärlen. Detta lade han in i skattkamrarna i Guds hus.

Templet invigs

(1 Kung 8:1-21)

2 Därefter samlade Salomo de äldste i Israel och alla huvudmännen för stammarna, Israels barns familjeöverhuvuden, till Jerusalem för att hämta Herrens (Jahvehs) förbundsark upp från Davids stad, det vill säga Sion. 3 Alla Israels män samlades då hos kungen under högtiden [lövhyddohögtiden, den sista av hösthögtiderna som firades den 15:e tishri och sju dagar, se 3 Mos 23:33-44] i 7:e månaden [tishri – sept/okt; i 1 Kung 8:2 används etanim, som är den 7:e månadens namn i den kanaaneiska kalendern].

4 När alla de äldste i Israel hade kommit, lyfte leviterna upp arken. [Detta görs på rätt sätt, se 1 Krön 15:2. Salomo hade säkert fått detta noga berättat från sin far David.] 5 De hämtade arken dit upp tillsammans med mötestältet och alla heliga föremål som fanns i tältet. De levitiska prästerna hämtade det dit upp. 6 Och kung Salomo stod framför arken tillsammans med Israels hela församling som hade samlats hos honom. Man offrade får och tjurar i sådan mängd att de inte kunde räknas eller uppskattas.

7 Och prästerna bar in Herrens förbundsark till dess plats i husets kor, i det allra heligaste, till platsen under kerubernas vingar. 8 Keruberna höll nämligen sina vingar utbredda över den plats där arken stod, så att arken och dess stänger upptill täcktes av keruberna. 9 Stängerna var så långa att deras ändar som sköt ut från arken kunde ses framför koret, men de var inte synliga längre ut. Arken har blivit kvar där ända till denna dag. 10 I arken fanns inget annat än de två tavlor [även manna och Arons stav, se 2 Mos 16:33; 4 Mos 17:10; Heb 9:4] som Mose hade lagt dit vid Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg], när Herren skar förbund med Israels barn efter att de dragit ut ur Egypten. [Det hebreiska ordet för Horeb delar rot med cherev som betyder svärd.]

11 Sedan gick prästerna ut ur helgedomen. Alla präster som fanns där hade helgat sig, oavsett vilken avdelning de tillhörde. 12 Leviterna, alla sångare – Asaf, Heman och Jedutun med sina söner och bröder – stod klädda i vitt linne med cymbaler, lyror och harpor öster om altaret, och tillsammans med dem hundratjugo präster som blåste i trumpeter 13 När trumpetblåsarna och sångarna samtidigt och samstämmigt stämde upp Herrens lov och pris, och man lät trumpeter, cymbaler och andra instrument ljuda och började tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh),

för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek – hebr. chesed)!

[Denna refräng var också en del av den lovsång som sjöngs när David förde in arken i Jerusalem, se 1 Krön 16:8-36. Citatet här kommer troligen från Ps 106:1, men frasen är vanligt förekommande i Psaltaren, se Ps 107:1; 11:2; 136:2.]

Då blev huset, Herrens (Jahvehs) hus, uppfyllt av en molnsky, 14 så att prästerna för molnets skull inte kunde stå där och göra tjänst, eftersom Herrens härlighet uppfyllde Guds hus.

6

1 Då sa Salomo:

Herren har sagt

att han vill bo i mörkret (ett tjockt mörkt moln) [2 Mos 20:21].

2 Jag har nu byggt ett hus till boning åt dig,

en plats där du kan bo till evig tid.

3 Sedan vände kungen sig om och välsignade Israels hela församling medan allt folket stod. 4 Han sa: ”Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud, som med sina händer har fullbordat vad han med sin mun talade med (lovade) min far David, när han sa: 5 Från den dag då jag förde mitt folk ut ur Egyptens land har jag inte i någon av Israels stammar utvalt en stad för att i den bygga ett hus där mitt namn skulle vara, och jag har inte heller utvalt någon man till att vara furste över mitt folk Israel. 6 Men Jerusalem har jag utvalt för att mitt namn ska vara där, och David har jag utvalt till att råda över mitt folk Israel. 7 Min far David hade i sinnet att bygga ett hus åt Herrens (Jahvehs) namn, Israels Gud (Elohim). 8 Men Herren sa till min far David: Då du nu har i sinnet att bygga ett hus åt mitt namn, så gör du rätt i att ha detta i sinnet. 9 Men det är inte du som ska bygga detta hus, utan din son som ska utgå från dig, han ska bygga huset åt mitt namn. 10 Och Herren har hållit sitt ord som han talade, för jag har kommit i min far Davids ställe och sitter nu på Israels tron, så som Herren talade (lovade), och jag har byggt huset åt Herrens (Jahvehs) namn, Israels Gud (Elohim). 11 Där har jag ställt arken, och i den förvaras det förbund som Herren har slutit med Israels barn.”

Salomos bön

(1 Kung 8:22-53)

12 Därefter ställde Salomo sig framför Herrens (Jahves) altare inför Israels hela församling och räckte ut sina händer. 13 Han hade gjort en talarstol av koppar, 5 alnar [2,25 meter] lång, 5 alnar [2,25 meter] bred och 3 alnar [1,35 meter] hög, och ställt den mitt på den yttre förgården, och han stod nu i talarstolen. Sedan föll han ner på knä inför Israels hela församling, räckte ut sina händer mot himlen 14 och sa [bedjande]:

______

”Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), det finns ingen Gud (Elohim) som du, varken i himlarna eller på jorden, du som håller förbundet och bevarar nåden (hebr. chesed) mot dina tjänare när de vandrar inför dig av hela sitt hjärta. 15 Du har hållit vad du talade till din tjänare, min far David. Vad du talade till honom med din mun har du fullbordat med din hand, så som nu har skett.

16 Håll nu, Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), vad du talade till (lovade) din tjänare, min far David, när du sa till honom: Det ska aldrig saknas en avkomling av dig inför mig på Israels tron, om dina barn ger akt på sin väg och vandrar efter min undervisning, så som du har vandrat inför mig. 17 Och nu, Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), förverkliga det ord som du har talat till din tjänare David.

18 Men kan Gud verkligen bo bland människorna på jorden? Se, himlarna och himlarnas himmel rymmer dig inte. Hur mycket mindre då detta hus som jag har byggt! 19 Men vänd dig ändå till din tjänares bön och åkallan, Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), så att du hör det rop och den bön som din tjänare sänder upp till dig 20 och låter dina ögon dag och natt vara öppna mot detta hus, den plats om vilken du har sagt att du där vill fästa ditt namn, så att du hör den bön som din tjänare ber när han vänder sig mot denna plats. 21 Ja, hör de böner som din tjänare och ditt folk Israel sänder upp, när de vänder sig mot denna plats. Hör dem från den plats där du bor, från himlen. Och när du hör, må du förlåta.

22 Om någon syndar mot sin nästa och man föreskriver honom en ed och låter honom svära den, och han kommer och svär eden inför ditt altare i detta hus, 23 hör det då från himlen och utför ditt verk och skaffa dina tjänare rätt. Straffa den skyldige och låt hans gärningar komma över hans huvud, men förklara den rättfärdige rättfärdig och låt honom få efter hans rättfärdighet.

24 Om ditt folk Israel blir slaget inför en fiende, därför att de har syndat mot dig, men de vänder om och prisar ditt namn och ber och åkallar inför ditt ansikte i detta hus, 25 hör det då från himlen och förlåt ditt folk Israels synd och låt dem komma tillbaka till det land som du har gett till dem och deras fäder.

26 Om himlen stängs till och inget regn faller, därför att de har syndat mot dig, men de då ber vända mot denna plats och prisar ditt namn och vänder om från sin synd, eftersom du har ödmjukat dem, 27 hör det då i himlen och förlåt dina tjänares och ditt folk Israels synd och lär dem den goda väg de ska vandra. Och låt det regna över ditt land som du gett åt ditt folk till arvedel.

28 Om det blir svält i landet, om det blir pest, om det blir sot och rost, om det kommer gräshoppor och gräsmaskar, om fienderna tränger in i deras land och belägrar deras städer, ja, vilken plåga och sjukdom som än kommer, 29 om då någon människa eller hela ditt folk Israel ber och ropar till dig när de var för sig känner plågan och smärtan som har drabbat dem, och de räcker ut sina händer mot detta hus, 30 hör det då från himlen där du bor, och förlåt och ge var och en efter alla hans gärningar, eftersom du känner hans hjärta. För det är bara du som känner människornas hjärtan. 31 Så ska de frukta dig och vandra på dina vägar, så länge de lever i det land som du har gett åt våra fäder.

32 Också om en främling, en som inte är av ditt folk Israel, kommer från något land långt borta på grund av ditt stora namn och din starka hand och din uträckta arm, om han kommer och ber vänd mot detta hus, 33 hör det då från himlen där du bor och gör allt som främlingen ropar till dig om. Så ska alla folk på jorden lära känna ditt namn och frukta dig, som ditt folk Israel gör, och förstå att detta hus som jag har byggt är uppkallat efter ditt namn.

34 Om ditt folk drar ut till strid mot sina fiender på den väg du sänder dem och de ber till dig, vända i riktning mot denna stad som du utvalt och det hus som jag byggt åt ditt namn, 35 hör då från himlen deras bön och åkallan och skaffa dem rätt.

36 Om de syndar mot dig – och det finns ingen människa som inte syndar – och du blir vred på dem och ger dem i fiendens våld, och man tar dem till fånga och för bort dem till något land, långt borta eller nära, 37 men de då kommer till besinning i det land där de är fångar och vänder om och ropar till dig om nåd i fångenskapens land och säger: Vi har syndat, vi har gjort fel och varit ogudaktiga, 38 om de då vänder om till dig av hela sitt hjärta och av hela sin själ i det land dit man fört dem som fångar, och de ber vända mot sitt land som du gett deras fäder, mot den stad som du utvalt och det hus som jag byggt åt ditt namn, 39 hör då från himlen där du bor deras bön och deras rop om nåd och skaffa dem rätt, och förlåt ditt folk som har syndat mot dig.

40 Så, min Gud, låt dina ögon vara öppna och dina öron lyssna till vad som bes på denna plats.

41 Och nu: Res dig, Herre (Jahveh), Gud (Elohim), och kom till din vilostad,

du och din makts ark!

Låt dina präster, Herre (Jahveh), Gud (Elohim), vara klädda i frälsning,

och låt dina fromma glädja sig över ditt goda.

42 Herre (Jahveh), Gud (Elohim), visa inte tillbaka din smorde [kungen – Salomo].

Tänk på (kom ihåg) den nåd du har lovat din tjänare David.”

______

[Salomos bön motsvarar nästan ordagrant redogörelsen i 1 Kung 8:22-53 fram till slutet i vers 40-42, där bönen tar en helt annan vändning. Dessutom beskrivs Salomos ställning under bönen mer exakt i inledningen (2 Krön 6:13), den detaljen återges inte i 1 Kung 8:22.]

7

1 När Salomo hade slutat sin bön kom eld ner från himlen och förtärde brännoffret och slaktoffren, och Herrens (Jahvehs) härlighet (ära, tyngd – hebr. kavod) uppfyllde huset. 2 Prästerna kunde inte gå in i Herrens (Jahvehs) hus, eftersom Herrens (Jahvehs) härlighet uppfyllde Herrens (Jahvehs) hus. 3 När alla Israels barn såg hur elden kom ner och såg Herrens härlighet över huset [templet], föll de ner på den stenlagda gården med ansiktena mot marken och tillbad Herren och tackade [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh):

för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

4 Och kungen och hela folket offrade slaktoffer inför Herrens ansikte. 5 Kung Salomo offrade som slaktoffer 22 000 tjurar och 120 000 av småboskapen. Så invigdes Guds hus av kungen och hela folket. 6 Prästerna stod på sina platser, och leviterna stod med Herrens musikinstrument som kung David hade låtit göra, för att de med dem skulle tacka Herren (Jahveh), för hans nåd är evig. David lät nämligen leviterna utföra lovsången. Prästerna stod mitt emot dem och blåste i trumpeter medan hela Israel förblev stående.

7 Och Salomo invigde den mellersta delen av förgården framför Herrens (Jahvehs) hus. Där offrade han brännoffren och fettstyckena av gemenskapsoffret, eftersom kopparaltaret som Salomo hade låtit göra inte kunde rymma brännoffret, matoffret och fettstyckena.

8 Vid det tillfället firade Salomo högtiden i sju dagar och med honom hela Israel. Det var en mycket stor församling, från stället där vägen går mot Chamat [i nuvarande södra Syrien, inte så långt från Tell Dan, se Dom 18:28] ända till Egyptens bäckravin [Wadi el-Arish, Israels gräns mot Sinai i sydväst, se 4 Mos 34:5]. 9 På åttonde dagen firade de en högtidsförsamling, för altarets invigning firades i sju dagar och högtiden i sju dagar. 10 Men på 23:e dagen i 7:e månaden [tishri – sept/okt] lät han folket gå hem till sina tält, och de var fyllda av glädje och fröjd över det goda som Herren hade gjort mot David och Salomo och mot sitt folk Israel.

Herren tar emot templet

(1 Kung 9:1-9)

[Nu följer Herrens svar till Salomos bön. Innehållet är samma som i 1 Kung 9:1-9, men här i vers 11-12 beskrivs det mer i detalj.]

11 Så färdigställde Salomo Herrens (Jahvehs) hus och kungapalatset. Allt som Salomo hade föresatt sig att utföra i Herrens (Jahvehs) hus och i sitt eget hus lyckades väl. 12 Och Herren uppenbarade sig för Salomo om natten och sa till honom: ”Jag har hört din bön och utvalt denna plats åt mig till offerplats. 13 Om jag tillsluter (håller tillbaka) himlarna så att inget regn faller,

eller om jag befaller gräshoppan att fördärva landet [landets grödor],

eller om jag sänder pest (epidemier, plågor, sjukdomar) bland mitt folk,

14 men om [då] mitt folk, som är uppkallat efter mitt namn (som mitt namn har utropats över)

ödmjukar sig (böjer sina knän),

och ber (bönfaller; medlar) [står i gapet mellan Gud och folket]

och söker mitt ansikte (vädjar/frågar efter min närvaro)

och vänder om från sina onda vägar,

då ska jag

höra det [lyssna till deras bön] från himlarna [som var tillslutna, se vers 13],

och förlåta deras synd,

och hela (bota, läka; hebr. rafa – laga/sy ihop) deras land.

[Budskapet riktas till Guds eget folk. De som tillhör honom måste först böja sig inför honom. Den hebreiska formen nifal ger den passiva betydelsen att de ska låta sig ödmjukas. De behöver också be (verbet står i formen hitpael – dualt, dvs. något som kräver två för att kunna göras). Sedan kommer uppmaningen att söka Guds ansikte – här används formen piel som betonar och intensifierar sökandet. Till sist krävs att de omvänder sig och inte fortsätter att synda (verbet står i den vanliga formen qal). Gör de dessa fyra saker lovar Gud att lyssna och agera utifrån sin nåd till försoning och läkedom för deras land.]

15 Mina ögon ska nu vara öppna och mina öron lyssna till vad som bes på denna plats. 16 Jag har nu utvalt och helgat detta hus för att mitt namn ska vara där till evig tid. Och mina ögon och mitt hjärta ska alltid vara där. 17 Om du vandrar inför mig så som din far David vandrade, så att du följer allt som jag har befallt dig och håller fast vid mina stadgar och föreskrifter, 18 då ska jag låta din kungatron bestå för evigt som jag lovade din far David, när jag sa: Aldrig ska det saknas en avkomling av dig som råder över Israel. 19 Men om ni vänder om och överger de stadgar och bud som jag har förelagt er och går bort och tjänar andra gudar och tillber dem, 20 då ska jag rycka upp dem ur mitt land, det som jag har gett dem, och detta hus som jag har helgat åt mitt namn ska jag förkasta ifrån mitt ansikte. Jag ska göra det till ett ordspråk och en nidvisa bland alla folk. 21 Hur storslaget detta hus än är, ska var och en som går förbi häpna över det och fråga: Varför har Herren gjort så mot detta land och mot detta hus? 22 Då ska man svara: Därför att de övergav Herren (Jahveh), sina fäders Gud, som hade fört dem ut ur Egyptens land, och höll sig till andra gudar och tillbad och tjänade dem, därför har han låtit allt detta onda drabba dem.”

8

Choram och Tyros

1 När Salomo hade byggt på Herrens (Jahvehs) hus och sitt eget hus i 20 år, 2 byggde han upp de städer som Choram hade gett honom och lät Israels barn bosätta sig i dem. 3 Och Salomo drog till Hamat-Soba och lade det under sig. 4 Och han byggde upp Tadmor i öknen och alla de förrådsstäder som han byggde i Chamat. 5 Han byggde upp Övre Beit-Choron och Nedre Beit-Choron och gjorde dem till befästa städer med murar, portar och bommar, 6 dessutom Baalat och alla de städer där han hade sina förråd, vagnar och hästar, och allt det andra som han önskade bygga i Jerusalem, på Libanon och i övrigt i hela det land som lydde under hans välde.

7 Allt det folk som fanns kvar av hettiterna, amoréerna, perisséerna, hiveerna och jevusiterna och som inte var israeliter, 8 avkomlingarna efter alla som Israels barn inte hade utrotat utan som fanns kvar i landet, dem gjorde Salomo arbetspliktiga, så som de är än i dag. 9 Men av Israels barn gjorde Salomo inte några till slavar vid sina arbeten, utan de blev krigsmän och befälhavare för hans krigsfolk eller befäl för hans vagnar och ridhästar. 10 Och kung Salomo hade 250 överfogdar som hade befälet över folket.

11 Och Salomo förde faraos dotter från Davids stad till det hus han hade byggt åt henne, för han sa: ”Min hustru ska inte bo i Davids, Israels kungs, hus. Det är en helig plats, eftersom Herrens ark har kommit dit.”

12 Sedan offrade Salomo brännoffer åt Herren på Herrens altare, som han hade byggt framför förhuset. 13 Varje dag offrade han enligt Moses befallning de bestämda offren för den dagen, på sabbaterna, vid nymånaderna och vid högtiderna tre gånger om året: vid det osyrade brödets högtid, vid veckohögtiden och vid lövhyddohögtiden. 14 Efter sin far Davids förordning fastställde han de avdelningar där prästerna skulle tjänstgöra. Han uppdrog också åt leviterna att sjunga lovsången och betjäna prästerna, varje dag de för den dagen bestämda göromålen. Han uppdrog också åt dörrvakterna efter deras avdelningar att hålla vakt vid de särskilda portarna, för så hade gudsmannen David befallt. 15 Man vek inte av från kungens beslut om prästerna och leviterna, varken när det gällde skatterna eller någon annan sak.

16 Så utfördes allt Salomos arbete, först fram till den dag då grunden lades till Herrens (Jahvehs) hus och sedan tills det blev slutfört. Så blev Herrens (Jahvehs) hus färdigt.

17 Vid denna tid begav sig Salomo till Etsjon-Gever [hamnstad kring Eilat/Aqaba, kanske Korallön 13 km söder om Eilat] och till Eilat på havsstranden i Edoms land. 18 Och Choram [kungen i Tyros] sände till honom genom sina tjänare skepp och sjökunnigt manskap. De for tillsammans med Salomos tjänare till Ofir och hämtade därifrån 450 talenter [15 ton] guld som de förde till kung Salomo.

9

Besök av en drottning

(1 Kung 10:1-13)

1 När drottningen av Saba fick höra ryktet om Salomo, kom hon till Jerusalem för att sätta honom på prov med svåra frågor. Hon kom med ett mycket stort följe och med kameler som bar väldoftande kryddor och guld i stor mängd och dyrbara stenar. När hon kom inför Salomo, talade hon med honom om allt som låg på hennes hjärta. 2 Salomo svarade på alla hennes frågor (ordagrant: Salomo berättade för henne alla hennes ord). Inga ord [svar på hennes komplexa frågor och ordspråk] var dolda för kungen, som han inte kunde berätta för henne. 3 När drottningen av Saba såg Salomos vishet och såg huset han hade byggt, 4 rätterna på hans bord och hur hans tjänare satt där och hur de som betjänade honom skötte sina sysslor och hur de var klädda, och hans hovmän och hur de var klädda, och när hon såg trappan på vilken han gick upp till Herrens (Jahvehs) hus, då blev hon utom sig av förundran.

5 Och hon sa till kungen: ”Så var det då sant, det jag i mitt land hörde om dina ord och om din vishet! 6 Jag trodde inte vad man sa förrän jag själv kom och fick se det med egna ögon. Men se, vidden av din vishet har inte ens till hälften blivit berättad för mig. Du överträffar det rykte jag hade hört. 7 Lyckliga är dina män och lyckliga dessa dina tjänare som ständigt får stå inför dig och höra din vishet. 8 Välsignad är Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), som har funnit sådant behag i dig att han har satt dig på sin tron till att vara kung inför Herren (Jahveh), din Gud (Elohim)! Eftersom din Gud (Elohim) älskar Israel och vill hålla det vid makt till evig tid, därför har han satt dig till kung över dem, för att du ska skipa lag och rätt.”

9 Hon gav kungen 120 talenter [4 ton] guld samt väldoftande kryddor i stor mängd samt dyrbara stenar. Väldoftande kryddor av det slag som drottningen av Saba gav åt kung Salomo har aldrig mer funnits.

10 När Hirams folk och Salomos folk hämtade guld från Ofir, förde de också hem algumträ och dyrbara stenar. 11 Av algumträet lät kungen göra tillbehör till Herrens (Jahvehs) hus och till kungapalatset, samt harpor och lyror för sångarna. Sådant hade man aldrig tidigare sett i Juda land.

12 Kung Salomo gav drottningen av Saba allt hon önskade och begärde, förutom gengåvor för det som hon hade fört med sig till kungen. Sedan vände hon om och reste hem med sina tjänare till sitt land igen.

Salomos vishet och rikedom

13 Det guld som årligen kom in till Salomo vägde 666 talenter [23 ton], 14 förutom det som kringresande handelsmän och andra köpmän förde in. Också Arabiens alla kungar och ståthållarna i landet förde guld och silver till Salomo.

15 Kung Salomo lät göra 200 stora sköldar av uthamrat guld och använde till varje sådan sköld 600 shekel [totalt 6,9 kg] uthamrat guld 16 samt 300 mindre sköldar av uthamrat guld och använde till varje sådan sköld 300 shekel [3,4 kg] guld. Kungen satte upp dem i Libanonskogshuset.

17 Dessutom lät kungen göra en stor tron av elfenben och överdrog den med rent guld. 18 Tronen hade sex trappsteg och en pall av guld, fastsatta vid tronen. På båda sidor om sätet fanns armstöd, och två lejon stod utmed armstöden, 19 och tolv lejon stod där, ett på varje sida om de sex trappstegen. Något sådant hade aldrig tillverkats i något annat rike. 20 Alla kung Salomos dryckeskärl var av guld, och alla kärl i Libanonskogshuset var av rent guld. Silver ansågs inte vara något värt på Salomos tid. 21 Kungen hade skepp som gick till Tarshish med Chorams folk [från Tyros], och en gång vart tredje år kom Tarshishskeppen hem och förde med sig guld och silver, elfenben, apor och påfåglar.

22 Kung Salomo blev större än någon annan kung på jorden, både i rikedom och i vishet. 23 Alla kungar på jorden kom för att besöka Salomo och höra den vishet som Gud hade lagt ner i hans hjärta. 24 Var och en av dem förde med sig gåvor: föremål av silver och guld, kläder, vapen, väldoftande kryddor, hästar och mulåsnor. Detta hände år efter år.

25 Salomo hade 4 000 stallplatser för hästar med vagnar och 12 000 ridhästar, som han inrymde dels i vagnstäderna, dels i Jerusalem hos kungen själv. 26 Han härskade över alla kungarna från floden till filistéernas land och vidare ner till Egyptens gräns. 27 Kungen styrde så att silver blev lika vanligt i Jerusalem som sten och cederträ lika vanligt som mullbärsfikonträ i Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd]. 28 Och hästar fördes in till Salomo från Egypten och från alla andra länder.

Begravd i Davids stad

29 Vad som mer finns att säga om Salomo, om hans första tid såväl som om hans sista, det är skrivet i profeten Natans krönika, i shiloniten Ahias profetia och i siaren (profeten – hebr. chozeh) Iddos syner om Jerobeam, Nebats son. 30 Salomo regerade i Jerusalem över hela Israel i 40 år. 31 Och Salomo gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom i hans far Davids stad. Hans son Rehabeam blev kung efter honom.

10

Juda kungar – Rehabeam till Jehoshafat (kap 10-20)

Sydrikets 1:e regent – Rehabeam (kap 10-12)

Introduktion

[Resten av boken gör en uppräkning med 20 regenter i Sydriket, 19 kungar och en drottning. Salomos son Rehabeam regerar i 17 år (976-959 f.Kr.).]

1 Rehabeam begav sig till Shechem, eftersom hela Israel hade kommit till Shechem för att göra honom till kung. 2 När [Nordrikets regent] Jerobeam, Nebats son, hörde det där han var i Egypten – han hade flytt dit undan kung Salomo – återvände han från Egypten. 3 Och de sände bud och kallade honom tillbaka. Då kom Jerobeam tillsammans med hela Israel och talade till Rehabeam och sa: 4 ”Din far [Salomo] gjorde vårt ok tungt. Men lätta nu det svåra arbete och det tunga ok som din far lade på oss, så vill vi tjäna dig.”

5 Han [Salomos son Rehabeam] svarade dem: ”Vänta tre dagar och kom sedan tillbaka till mig.” Och folket gick.

6 Då rådgjorde kung Rehabeam med de gamla som hade varit i tjänst hos hans far Salomo medan han ännu levde, och han sa: ”Vilket svar råder ni mig att ge detta folk?”

7 De talade till honom: ”Om du visar dig god mot detta folk, är vänlig mot dem (visar dem villkorad nåd – hebr. ratsah) och talar goda ord till dem, kommer de att bli dina tjänare för alltid.”

8 Men han brydde sig inte om det råd som de gamla hade gett honom, utan rådgjorde med de unga (den unga generationen; ordagrant: ”barnen” – hebr. jeladim) som hade växt upp med honom [Rehabeam] och som nu var i hans tjänst. 9 Han sa till dem: ”Vilket ord (svar) råder ni oss att ge detta folk som talat till mig och sagt: Lätta det ok som din far har lagt på oss?”

10 De unga (barnen), som hade växt upp med honom talade och sa: ”Så här bör du säga till detta folk som har talat till dig: ’Din ärade far gjorde vårt ok tungt, men lätta du det för oss’ – så här bör du säga till dem: Mitt lillfinger är tjockare än min fars midja. 11 Har min far lagt på er ett tungt ok, så ska jag göra ert ok ännu tyngre. Har min far tuktat er med ris, så ska jag göra det med skorpiongissel.”

12 På tredje dagen kom Jerobeam med allt folket till Rehabeam, så som kungen hade talat när han sa: ”Kom tillbaka till mig om tre dagar.” 13 Då gav kungen dem ett hårt svar, för kung Rehabeam brydde sig inte om de gamlas råd. 14 Han talade till dem efter de ungas (barnens) råd och sa: ”Har min far gjort ert ok tungt, så ska jag göra det ännu tyngre. Har min far tuktat er med ris, så ska jag göra det med skorpiongissel.” 15 Kungen lyssnade alltså inte till folket. Gud ledde det så för att Herrens ord skulle uppfyllas, det som han hade talat till Jerobeam, Nebats son, genom Ahia från Shilo.

16 När hela Israel förstod att kungen inte ville höra på dem, gav folket honom detta svar:

”Vad har vi för del i David?

Vi har ingen arvslott i Ishais son.

Gå hem till dina tält, Israel!

Se nu efter ditt hus själv, David.”

Därefter gick hela Israel hem igen. 17 Och Rehabeam förblev kung endast över de israeliter som bodde i Juda städer. 18 När kung Rehabeam sände ut Hadoram som hade uppsikten över tvångsarbetena, stenade Israels barn honom till döds. Själv måste kung Rehabeam skynda sig upp i sin vagn och fly till Jerusalem. 19 Så avföll Israel från Davids hus och har varit skilt från det ända till denna dag.

11

Invasion

1 När Rehabeam kom till Jerusalem samlade han Juda hus och Benjamin, 180 000 utvalda krigare, för att strida mot Israel och vinna tillbaka kungadömet åt Rehabeam. 2 Men Herrens (Jahvehs) ord kom till gudsmannen Shemaja [betyder: ”Jahveh har hört”]. Han sa: 3 ”Säg till Rehabeam, Salomos son, Juda kung, och till alla israeliter i Juda och Benjamin: 4 Så säger Herren: Ni ska inte dra upp för att strida mot era bröder. Vänd hem igen, var och en till sitt, för det som har hänt har kommit från mig.” Och de lyssnade till Herrens ord och vände om och drog inte ut mot Jerobeam.

Befästa städer i Juda

5 Rehabeam bodde i Jerusalem, och han byggde om städer i Juda till befästa platser. 6 Han byggde om Betlehem, Etam, Tekoa, 7 Beit-Sur, Soko, Adullam, 8 Gat, Maresha, Sif, 9 Adorajim, Lachish, Aseka, 10 Tsorah, Ajalon och Hebron (hebr. Chevron), befästa städer, som låg i Juda och Benjamin.

11 Han gjorde deras befästningar starka och tillsatte befälhavare i dem och lade in förråd av mat, olja och vin. 12 Var och en av dessa städer försåg han med sköldar och spjut. Han befäste dem mycket starkt. Och Juda och Benjamin blev kvar under hans välde.

Stöd för prästerna och leviterna

[Vers 4-12 är den centrala sektionen som handlar om templet. Här finns unikt material.]

13 Prästerna och leviterna i hela Israel gick över till Rehabeam från alla sina områden. 14 Leviterna övergav sina betesmarker och sina andra besittningar och begav sig till Juda och Jerusalem, eftersom Jerobeam med sina söner drev bort dem från deras tjänst som Herrens präster 15 och anställde åt sig andra präster för offerhöjderna och för de håriga bockarna (onda andar, satyrer, skogsdemoner – hebr. sair) och för kalvarna som han hade gjort. 16 Och de från alla Israels stammar som vände sina hjärtan till att söka Herren (Jahveh), Israels Gud, följde leviterna, och de kom till Jerusalem för att offra åt Herren (Jahveh), sina fäders Gud. 17 I tre år stärkte de så kungamakten i Juda och gjorde Salomos son Rehabeams välde starkt, för i tre år vandrade de på Davids och Salomos väg. 18 Rehabeam tog Machalat till hustru åt sig. Hon var dotter till Jerimot, Davids son, och till Avichajil, Eliabs, Ishais sons, dotter. 19 Hon födde åt honom sönerna Jeush, Shemarja, och Saham. 20 Efter henne tog han Maacha. Avshaloms (Absaloms) dotter, till hustru. Hon födde Avijam (Abia), Attaj, Sisa och Shelomit åt honom. 21 Och Rehabeam älskade Maacha, Avshaloms dotter, mer än alla sina andra hustrur och bihustrur. Han hade tagit 18 hustrur och 60 bihustrur, och han blev far till 28 söner och 60 döttrar. 22 Rehabeam satte Avijam, Maachas son, till huvud och ledare bland sina bröder, eftersom han tänkte göra honom till kung. 23 Han handlade klokt och lät alla sina söner bo runt om i hela Juda och Benjamins land i alla befästa städer och gav dem rikligt underhåll. Han skaffade dem också många hustrur.

12

Egypten invaderar Juda

1 När Rehabeams kungamakt hade blivit stärkt och han hade blivit mäktig, övergav han Herrens undervisning. Så gjorde också hela Israel [det norra riket]. 2 Men i kung Rehabeams 5:e regeringsår drog Egyptens kung Shishak upp mot Jerusalem, därför att de hade varit otrogna mot Herren (Jahveh). 3 Han kom med 1 200 vagnar och 60 000 ryttare, och ingen kunde räkna det folk som följde honom från Egypten: libyer, suckeer och kushiter. 4 Han intog de befästa städerna i Juda och kom ända till Jerusalem.

5 Profeten Shemaja hade kommit till Rehabeam och till Juda furstar, som av fruktan för Shishak hade samlats i Jerusalem. Och han sa till dem: ”Så säger Herren: Ni har övergett mig, och därför har också jag övergett er och gett er i Shishaks hand.”

6 Både Israels furstar och kungen ödmjukade sig då och sa: ”Herren är rättfärdig.”

7 När Herren såg att de ödmjukade sig, kom Herrens ord till Shemaja. Han sa: ”Eftersom de har ödmjukat sig vill jag inte fördärva dem. Jag ska låta dem komma undan med knapp nöd, och min vrede ska inte bli utgjuten över Jerusalem genom Shishaks hand. 8 Men de ska bli hans tjänare, och de ska förstå vad det är att tjäna mig och att tjäna främmande kungadömen.”

9 Egyptens kung Shishak drog alltså upp mot Jerusalem. Han tog skatterna i Herrens (Jahvehs) hus och skatterna i kungapalatset. Alltsammans tog han. Han tog också de sköldar av guld som Salomo hade låtit göra. 10 I deras ställe lät kung Rehabeam göra sköldar av koppar, och dem lämnade han i förvar åt befälet för livvakterna som höll vakt vid ingången till kungapalatset. 11 Så ofta kungen gick till Herrens (Jahvehs) hus, gick också livvakterna och bar dem. Sedan förde de dem tillbaka till livvaktsalen.

12 Eftersom Rehabeam ödmjukade sig, vände sig Herrens vrede ifrån honom så att han inte fördärvade honom helt. Det fanns ännu sådant som var gott i Juda.

Sammanfattning

13 Kung Rehabeam stärkte alltså sitt välde i Jerusalem och fortsatte att regera. Han var 41 år gammal när han blev kung, och han regerade 17 år i Jerusalem, den stad som Herren hade utvalt ur alla Israels stammar för att där fästa sitt namn. Hans mor hette Naama och var ammonitiska. 14 Han gjorde det som var ont, för han vände inte sitt hjärta till att söka Herren (Jahveh).

15 Vad som mer finns att säga om Rehabeam, om hans första tid såväl som om hans sista, det är skrivet i profeten Shemajas och siaren Iddos krönikor, enligt släktregistrens sätt. Rehabeam och Jerobeam låg i krig med varandra så länge de levde. 16 Och Rehabeam gick till vila hos sina fäder och blev begravd i Davids stad. Hans son Abia blev kung efter honom.

13

Sydrikets 2:e regent – Avijam

Introduktion

[Avijam regerar i 3 år (959-956 f.Kr.).]

1 I [Nordrikets 1:a] kung Jerobeams 18:e regeringsår blev Avijam kung över Juda [Sydriket], 2 och han regerade tre år i Jerusalem. Hans mor hette Mikaja [Maacha, se 1 Kung 15:2], Oriels dotter, från Gibea.

Krig med Jerobeam – Israel

Avijam [Sydrikets 2:a regent] och Jerobeam [Nordrikets 1:a kung] låg i krig med varandra. 3 Avijam började kriget med en här av tappra krigsmän, 400 000 utvalda män. Men Jerobeam ställde upp till strid mot honom med 800 000 utvalda tappra stridsmän.

Avijams tal – fokus på präster och leviter

4 Avijam steg upp på berget Semarajim i Efraims bergsbygd och sa: ”Hör mig, Jerobeam och hela Israel! 5 Skulle ni inte veta att det är Herren (Jahveh), Israels Gud, som har gett kungadömet över Israel åt David för evig tid, åt honom själv och hans söner, genom ett saltförbund?

[I alla offer användes salt, se 3 Mos 2:13. Saltets funktion att konservera och bevara anspelar på att ”saltförbundet” som ingås ska vara långvarigt och hållas, se 4 Mos 18:19. Att ingå saltförbund räknas som en fullvärdig motsvarighet till ett blodsförbund, se 2 Mos 24:8.] 6 Men Jerobeam, Nebats son, Davids son Salomos tjänare, reste sig och gjorde uppror mot sin herre. 7 En skara löst folk slöt sig till honom, onda människor som blev för starka för Rehabeam, Salomos son. Rehabeam var ung och ängslig och kunde därför inte stå emot dem.

8 Och nu menar ni er kunna stå emot Herrens kungadöme som tillhör Davids söner, eftersom ni är en stor skara och har hos er de guldkalvar som Jerobeam gjorde till gudar åt er. 9 Har ni inte drivit bort Herrens präster, Arons söner, och leviterna och själva gjort er präster, så som andra folk gör? Vem som än kommer med en ungtjur och sju baggar för att bli prästvigd får bli präst åt de gudar som inte är gudar.

10 Men vi har Herren (Jahveh) till vår Gud, och vi har inte övergett honom. De präster som gör tjänst inför Herren är Arons söner, och leviterna sköter tempeltjänsten. 11 De offrar åt Herren varje morgon och varje kväll brännoffer och väldoftande rökelse. Och de ordnar med bröd på bordet av rent guld och med den gyllene ljusstaken, så att lamporna på den lyser varje kväll, för vi håller vad Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), har befallt oss att hålla. Men ni har övergett honom. 12 Och se, Gud är med oss, i spetsen för oss, och vi har hans präster med larmtrumpeterna för att blåsa till strid mot er. Ni Israels barn, strid inte mot Herren (Jahveh), era fäders Gud, för ni kommer inte att lyckas.”

Krig med Jerobeam

13 Men Jerobeam hade låtit omringa dem och lagt ett bakhåll för att falla dem i ryggen. Så stod de nu mitt emot Juda män och hade sitt bakhåll bakom dem. 14 När Juda vände sig om och såg att de hade fiender både framför sig och bakom sig ropade de till Herren och prästerna blåste i trumpeterna. 15 Därefter höjde Juda män ett härskri, och när de gjorde så lät Gud (Elohim) Jerobeam [Nordrikets 1:a kung] och hela Israel bli slagna av Avijam och Juda. 16 Israels barn flydde för Juda, och Gud gav dem i deras hand. 17 Sedan vållade Avijam och hans folk ett stort manfall bland dem, så att 500 000 av Israels unga män blev slagna. 18 Alltså blev Israels barn kuvade vid den tiden, men Juda barn var starka, för de stödde sig på Herren (Jahveh), sina fäders Gud. 19 Avijam förföljde Jerobeam och erövrade dessa städer från honom: Betel med underlydande orter, Jeshana med underlydande orter och Efron med underlydande orter.

Summering

20 Sedan förmådde Jerobeam ingenting mer så länge Avijam levde. Och Herren (Jahveh) slog honom så att han dog. 21 Men Avijam stärkte sin makt. Han tog sig 14 hustrur och blev far till 22 söner och 16 döttrar. 22 Vad som mer finns att säga om Avijam, om hans bedrifter och annat som rör honom, det är skrivet i profeten Iddos utläggning.

14

Sydrikets 3:e regent – Asa

Introduktion

[Asa regerade 41 år (911-817 f.Kr.). Om Rehabeam (1 Kung 12:8) inte var mer än 21 år gammal vid sitt trontillträde, måste Asa, när han besteg tronen, bara ha varit en pojke, inte mer än 10 eller 11 år gammal.]

1 Avijam gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom i Davids stad. Hans son Asa blev kung efter honom. Under hans tid hade landet ro i tio år [fram till ca 900 f.Kr.]. 2 Asa gjorde det som var gott och rätt i Herrens (Jahveh), sin Guds (Elohims), ögon. 3 Han avlägsnade de främmande altarna [för Salomos hedniska hustrur, se 1 Kung 11:7] och offerhöjderna, slog sönder stoderna och högg ner asherapålarna. 4 Han uppmanade Juda att söka Herren (Jahveh), sina fäders Gud, och att hålla undervisningen (hebr. Torah) och budorden (tydliga befallningar – hebr. mitsvot). 5 Ur alla Juda städer tog han bort offerhöjderna och solstoderna. Och riket hade lugn under hans tid. 6 Han byggde befästa städer i Juda eftersom landet hade ro. Och han förde inte något krig under dessa år, för Herren hade gett honom ro. 7 Han sa därför till Juda: ”Låt oss bygga dessa städer och runt omkring förse dem med murar och torn, med portar och bommar. Landet är ännu vårt, därför att vi har sökt Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim). Vi har sökt honom, och han har gett oss ro på alla sidor.”

Så byggde de och hade framgång.

8 Asa hade en här som utgjordes av 300 000 man från Juda och som bar stora sköldar och spjut. Utöver dessa kom från Benjamin 280 000 man som bar små sköldar och som spände båge. Alla dessa var tappra stridsmän.

Invasion – Etiopien från syd

9 Men kushiten Zerach drog ut mot dem med en här på 1 000 000 (ordagrant: tusen tusen; ett oräkneligt antal – myriader) man [en oräknelig skara] och 300 vagnar, och han kom ända till Maresha. 10 Asa drog ut mot honom, och de ställde upp sig till strid i Sefatas dal vid Maresha [2 Krön 11:8].

11 Då ropade Asa till Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim): ”Herre (Jahveh), utom dig finns ingen som kan hjälpa i striden mellan den starke och den svage. Så hjälp oss, Herre (Jahveh), vår Gud (Elohim), för vi stödjer oss på dig, och vi har kommit hit i ditt namn mot denna skara. Herre (Jahveh), du är vår Gud (Elohim). Låt ingen människa stå dig emot.”

12 Och Herren (Jahveh) lät kushiterna [etiopierna] bli slagna av Asa och Juda så att de flydde. 13 Asa och folket som var med honom förföljde dem ända till Gerar [i västra Negevöknen] och av kushiterna föll så många att ingen av dem återhämtade sig (kom undan med livhanken), för de blev nergjorda av Herren (Jahveh) och hans här. Och folket tog ett stort byte. 14 Sedan intog de alla städer runt omkring [staden] Gerar [mellan Beer-Sheva och Gaza, då ett bördigt område, se 1 Mos 26:12-14], eftersom fruktan för Herren hade kommit över dem. Och de plundrade alla städerna, eftersom det fanns mycket att plundra i dem. 15 Till och med boskapsskjulen bröt de ner, och de förde bort kameler och småboskap i mängd. De vände sedan tillbaka till Jerusalem.

15

Profetiskt budskap

1 Guds (Elohims) Ande kom över Asarja, Odeds son. 2 Han gick ut mot Asa och sa till honom: ”Hör mig, du Asa, och ni hela Juda och Benjamin. Herren (Jahveh) är med er när ni är med honom, och om ni söker honom låter han sig finnas av er. Men om ni överger honom kommer han att överge er. 3 En lång tid levde Israel utan den sanne Guden, utan präster som undervisade dem (hebr. jarah) och utan någon undervisning (instruktion, Torah). 4 Men i sin nöd omvände de sig till Herren (Jahveh), Israels Gud, och när de sökte honom lät han sig finnas av dem. 5 Under de tiderna fanns det ingen trygghet när man gick ut eller in, utan stor förvirring rådde bland alla som bodde här i länderna. 6 Folk drabbade samman med folk och stad med stad, för Gud förvirrade dem med all slags nöd. 7 Men var nu starka och låt inte modet falla, för ert arbete ska få sin lön.”

Centralt – Religiösa reformer

8 När Asa hörde dessa ord och denna profetia av profeten Oded [hans son Asarja], tog han mod till sig och avlägsnade de eländiga avgudabilderna ur Juda och Benjamins hela land och ur de städer som han hade erövrat i Efraims bergsbygd. Han upprättade på nytt Herrens altare, det som stod framför Herrens förhus.

[Det var Asarja som talade profetian, se vers 1. Att den hebreiska texten har Obed här kan vara ett patronymikon, där faderns namn används om sonen. Detta skrivsätt är inte ovanligt. Jesus kallas ”Davids son” i Jer 30:9 och Mose används om ”Moses söner”, se Ps 90:1. Den grekiska översättningen Septuaginta byter ut Obed mot Asarja, den latinska översättningen Vulgata och den syriska översättningen lägger till och översätter ”Asarja, Obeds son”.]

9 Och han samlade hela Juda och Benjamin, liksom de främlingar från Efraim, Manasse och Simeon som bodde ibland dem. Många från Israel hade anslutit sig till honom när de såg att Herren (Jahveh), hans Gud (Elohim), var med honom.

10 De samlades i Jerusalem i tredje månaden av Asas 15:e regeringsår [ca 896 f.Kr. på våren, kanske under påskhögtiden i Jerusalem]. 11 Av det byte de hade fört med sig offrade de på den dagen åt Herren 700 tjurar och 7 000 djur av småboskapen. 12 Och de slöt det förbundet att de skulle söka Herren (Jahveh), sina fäders Gud, av hela sitt hjärta och av hela sin själ. 13 Var och en som inte sökte Herren (Jahveh), Israels Gud, skulle bli dödad, liten eller stor, man eller kvinna. 14 Och de svor eden inför Herren med hög röst, under jubel och till ljudet av trumpeter och shofarer. 15 Hela Juda gladde sig över eden, för de hade svurit den av hela sitt hjärta, och de sökte Herren med hela sin vilja. Han lät sig finnas av dem, och han lät dem få ro på alla sidor.

16 Kung Asa avsatte också sin farmor (mor/farmor – hebr. im) Maacha från sin position som drottningmoder, eftersom hon hade satt upp en avgudabild åt Ashera. Asa högg ner hennes avgudabild, krossade den och brände den i Kidrondalen. 17 Offerhöjderna blev dock inte avlägsnade ur Israel, men Asas hjärta var hängivet Gud så länge han levde. 18 Han förde in i Guds hus både det hans far och det han själv hade helgat åt Herren: silver, guld och kärl.

19 Och det blev inget krig förrän i Asas 35:e regeringsår.

16

Invasion – Israel från norr

1 I Asas 36:e regeringsår drog Israels kung Basha upp mot Juda och började befästa Rama [drygt en mil norr om Jerusalem] för att hindra att någon kom vare sig från eller till Asa, Juda kung.

2 Då tog Asa silver och guld ur skattkamrarna i Herrens (Jahvehs) hus och i kungapalatset och sände det till Ben-Hadad, Arams kung, som bodde i Damaskus, och lät säga: 3 ”Låt oss ingå förbund, du och jag, liksom det var mellan min far och din far. Här sänder jag dig silver och guld. Bryt därför ditt förbund med Basha, Israels kung, så att han lämnar mig i fred.”

4 Ben-Hadad lyssnade till kung Asa och sände sina befälhavare mot Israels städer och erövrade Ijon, Dan och Abel-Majim samt alla förrådshus i Naftalis städer. 5 När Basha hörde det, avstod han från att befästa Rama och avbröt sitt arbete där. 6 Men kung Asa tog med sig hela Juda, och de förde bort ifrån Rama stenar och trävirke som Basha hade använt till att befästa Rama. Med detta befäste Asa Geba och Mitspah.

Profetiskt budskap

7 Vid den här tiden kom siaren Hanani till Asa, Juda kung, och sa till honom: ”Du stödde dig på kungen i Aram och inte på Herren din Gud, och därför har den arameiske kungens här sluppit undan din hand. 8 Var inte kushiterna [etiopierna] och libyerna en stor här med vagnar och ryttare i mängd? Men han gav dem i din hand för att du stödde dig på Herren (Jahveh), 9 för Herrens ögon sveper över hela jorden för att stärka dem som med sina hjärtan ger sig hän åt honom. I detta har du handlat dåraktigt. Därför ska du från och med nu ha ständiga strider.” 10 Men Asa blev vred på siaren och satte honom i stockhuset, så rasande var han på honom för detta. Vid samma tid for Asa våldsamt fram också mot andra av folket.

Summering

11 Vad som mer finns att säga om Asa, om hans första tid och om hans sista, det är skrivet i boken om Juda och Israels kungar. 12 I sitt 39:e regeringsår fick Asa en mycket allvarlig sjukdom i sina fötter. Men trots sin sjukdom sökte han inte Herren (Jahveh), utan bara läkare. 13 Och Asa gick till vila hos sina fäder och dog i sitt 41:a regeringsår. 14 Man begravde honom i den grav han hade låtit hugga ut åt sig i Davids stad. Man lade honom på en bädd som man hade fyllt med väldoftande kryddor av olika slag, konstmässigt beredda, och tände en väldig eld (ett stort bål) till hans ära.

[Kungliga gravar höggs ut vid klippsidorna. Asas begravning var påkostad. Man tände rökelse med välluktande kryddor, se Jer 34:5. Elden som refereras till var inte kremering, utan ett stort bål till kungens minne (jfr Joram, som inte ärades med eld, se 2 Krön 21:19). Liknande seder att tända ett stort bål finns i Assyrien.]

17

Sydrikets 4:e regent – Jehoshafat (kap 17-21)

(1 Kung 22; 2 Kung 3)

[Jehoshafat regerade Juda (Sydriket) i 25 år (915-893 f.Kr.).]

1 Hans [Asas] son Joshafat [betyder: ”Jahveh dömer”] blev kung efter honom [Asa]. Han stärkte sitt välde mot Israel [Nordriket].

Karaktär och organisation

2 Han placerade krigsfolk i alla befästa städer i Juda och trupper i Juda land och i de städer i Efraim som hans far Asa hade intagit.

3 Herren (Jahveh) var med Joshafat, för han vandrade de vägar som hans fader David hade gått under sin första tid. Han sökte inte baalerna, 4 utan sin fars Gud sökte han. Han lydde Guds bud och gjorde inte som Israel. 5 Herren (Jahveh) stärkte kungadömet i hans hand. Hela Juda gav gåvor åt Joshafat, och han fick stor rikedom och ära. 6 Han var stolt över att gå Herrens (Jahvehs) vägar och avlägsnade offerhöjderna och asherapålarna i Juda.

7 I sitt 3:e regeringsår sände Joshafat ut sina hövdingar Ben-Hajil, Obadja, Sakarja, Netanel och Mikaja för att undervisa i Juda städer. 8 Tillsammans med dem sände han leviterna Shemaja, Netanja, Sebadja, Asahel, Shemiramot, Jonatan, Adonija (hebr. Adonijaho), Tobia och Tob-Adonia, och de hade med sig prästerna Elishama och Joram. 9 Dessa undervisade i Juda och hade Herrens (Jahvehs) Torah-rulle med sig. De reste omkring till alla Juda städer och undervisade folket.

10 Fruktan för Herren (Jahveh) kom över alla kungadömen i de länder som låg omkring Juda, så att de inte vågade föra krig mot Joshafat. 11 Några av filistéerna förde gåvor till Joshafat och gav silver i skatt. Och araberna förde småboskap till honom, 7 700 baggar och 7 700 bockar.

12 Joshafat blev mäktigare och mäktigare och byggde borgar och förrådsstäder i Juda. 13 Han hade stora förråd i Juda städer och krigsfolk, tappra stridsmän, i Jerusalem. 14 Och detta var ordningen bland dem efter deras familjer. Till Juda hörde följande höga befäl:

befälhavaren Adna och med honom 300 000 tappra stridsmän,

15 därefter befälhavaren Johanan och med honom 280 000 man

16 och efter honom Amasja, Sikris son, som frivilligt hade gett sig i Herrens tjänst, och med honom 200 000 tappra stridsmän.

17 Från Benjamin kom Eljada, en tapper stridsman, och med honom 200 000 man beväpnade med båge och sköld.

18 Därnäst kom Josabad och med honom 180 000 man, rustade till strid.

19 Det var dessa som gjorde tjänst hos kungen, och därtill kom de som kungen hade förlagt i de befästa städerna i hela Juda.

18

Allians med det norra riket

1 Joshafat hade vunnit stor rikedom och ära, och genom giftermål blev han släkt med Ahab (hebr. Achav). 2 Efter några år for han ner till Ahab i Samaria. Ahab lät slakta en stor mängd får och oxar för honom och för folket han hade med sig, och han försökte förmå honom att dra upp mot Ramot i Gilead. 3 Ahab, Israels kung, frågade Joshafat, Juda kung: ”Vill du dra ut med mig mot Ramot i Gilead?”

Han svarade honom: ”Jag som du och mitt folk som ditt folk. Jag ska vara med dig i striden.”

4 Joshafat sa dock till Israels kung: ”Men fråga först Herren om det.” 5 Då samlade Israels kung profeterna, 400 män, och frågade dem: ”Ska vi dra ut mot Ramot i Gilead för att belägra det eller ska jag låta bli?”

De svarade: ”Dra dit upp! Gud ska ge det i kungens hand.” 6 Men Joshafat sa: ”Finns det inte längre någon Herrens profet här, så att vi kan fråga genom honom?”

7 Israels kung svarade Joshafat: ”Här finns ännu en man, Mika (hebr. Michajho), Jimlas son. Genom honom kan vi fråga Herren (Jahveh). Men jag hatar honom, för han profeterar aldrig lycka åt mig utan alltid bara olycka.”

Joshafat sa: ”Kungen ska inte säga så.” 8 Då kallade Israels kung till sig en hovman och sa: ”Hämta genast hit Mika, Jimlas son.” 9 Israels kung och Joshafat, Juda kung, satt nu på var sin tron, klädda i sina skrudar. De satt på en tröskplats vid ingången till Samarias port medan alla profeterna profeterade inför dem. 10 Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Kenaanas son, gjorde sig då horn av järn och sa: ”Så säger Herren: Med dessa ska du stånga araméerna, så att de förgörs.”

11 Och alla profeterna profeterade på samma sätt och sa: ”Dra upp mot Ramot i Gilead, så ska du ha framgång. Herren ska ge det i kungens hand.”

12 Budbäraren som hade gått för att kalla på Mika (hebr. Michajho) talade till honom och sa: ”Se profeternas ord, med en mun [lovar] de gott (lycka) till kungen. Jag ber dig, låt dina ord vara som ett med dem och tala gott.”

13 Men Mika svarade: ”Så sant Herren lever, det min Gud talar, ska jag säga honom.”

14 När han kom till kungen frågade kungen honom: ”Mika, ska vi dra ut mot Ramot i Gilead för att belägra det, eller ska jag låta bli?”

Han svarade: ”Dra dit upp, så ska ni ha framgång. De ska bli givna i er hand.”

15 Men kungen sa till honom: ”Hur många gånger ska jag behöva ta ed av dig att du bara ska tala sanning till mig i Herrens (Jahvehs) namn?”

16 Då sa han: ”Jag såg hela Israel skingrat på bergen, som får utan herde. Och Herren sa: Dessa har inte någon herre. Låt dem vända hem i frid, var och en till sitt hus (sin familj).”

17 Då sa Israels kung till Joshafat: ”Sa jag inte till dig att han aldrig profeterar lycka åt mig utan bara olycka?”

18 Men Mika sa: ”Hör alltså Herrens (Jahvehs) ord: Jag såg Herren sitta på sin tron och himlens hela härskara stod på hans högra sida och på hans vänstra. 19 Och Herren (Jahveh) sa: Vem vill locka Ahab, Israels kung, att dra upp mot Ramot i Gilead så att han stupar där? Den ene sa si och den andre så. 20 Då kom en ande fram och ställde sig inför Herren (Jahveh) och sa: Jag ska locka honom till det.

Herren (Jahveh) frågade honom: Hur då?

21 Han svarade: Jag ska gå ut och bli en lögnens ande i alla hans profeters mun.

Då sa Herren (Jahveh): Försök locka honom till det, och du ska också lyckas. Gå ut och gör så!

22 Och se, nu har Herren (Jahveh) gett en lögnens ande i dessa dina profeters mun, och Herren (Jahveh) har talat olycka över dig.”

23 Då gick Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Kenaanas son, fram och gav Mika ett slag på kinden och sa: ”På vilken väg har då Herrens Ande gått bort från mig för att tala till dig?”

24 Mika svarade: ”Du ska få se det den dag när du måste springa från rum till rum för att gömma dig.”

25 Men Israels kung sa: ”Ta Mika och för honom tillbaka till Amon, stadens överste, och till Joash, kungasonen, 26 och säg: Så säger kungen: Sätt honom i fängelse och låt honom leva på vatten och bröd tills jag kommer välbehållen tillbaka.”

27 Mika svarade: ”Om du kommer välbehållen tillbaka, har Herren inte talat genom mig.” Och han tillade: ”Hör detta, alla ni folk!”

28 Så drog Israels kung och Joshafat, Juda kung, upp mot Ramot i Gilead. 29 Och Israels kung sa till Joshafat: ”Jag ska dra ut i striden förklädd, men kläd dig du i dina egna kläder.” Så förklädde sig Israels kung när de drog ut i striden.

30 Men Arams kung hade gett en befallning åt befälen för vagnarna. Han hade sagt: ”Ni ska inte ge er i strid med någon, vare sig liten eller stor, utan bara med Israels kung.” 31 När befälen över vagnarna fick se Joshafat, tänkte de: ”Där är Israels kung!” Och de omringade honom för att anfalla honom. Då gav Joshafat upp ett rop, och Herren hjälpte honom. Gud drev bort dem ifrån honom. 32 Så snart befälen över vagnarna märkte att det inte var Israels kung, vände de om och lät honom vara.

33 Men en man, som spände sin båge och sköt på måfå, träffade Israels kung i en fog på rustningen. Då sa kungen till föraren av vagnen: ”Vänd vagnen och ta mig ut ur striden, för jag är sårad.” 34 Striden blev den dagen allt häftigare, och Israels kung stod ända till kvällen upprätt i sin vagn, vänd mot araméerna. Men vid solnedgången dog han.

19

Jehu tillrättavisar

1 Joshafat, Juda kung, vände välbehållen hem igen till Jerusalem. 2 Då gick siaren Jehu, Hananis son, ut mot kung Joshafat och sa till honom: ”Ska man hjälpa den ogudaktige? Ska du älska dem som hatar Herren? Därför vilar Herrens vrede över dig. 3 Men något gott har blivit funnet hos dig, för du har utrotat asherapålarna ur landet och vänt ditt hjärta till att söka Gud.”

Joshafats reformer

4 Joshafat bodde nu i Jerusalem, men han begav sig åter ut bland folket, från Beer-Sheva till Efraims bergsbygd, och förde dem tillbaka till Herren (Jahveh), deras fäders Gud. 5 Och han tillsatte domare i landet, i alla befästa städer i Juda, i stad efter stad. 6 Han sa till domarna: ”Se upp med vad ni gör! Det är inte för människor ni dömer utan för Herren (Jahveh). Han är med er så ofta ni dömer. 7 Låt nu fruktan för Herren vara över er. Var noga med vad ni gör, för hos Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), finns ingen orätt. Han är inte partisk och tar inga mutor.”

8 Även i Jerusalem satte Joshafat några av leviterna och prästerna och några av huvudmännen för Israels familjer till att döma enligt Herrens lag och avgöra rättstvister. När de sedan vände tillbaka till Jerusalem, 9 befallde han dem: ”Så ska ni göra i vördnad för Herren (Jahveh), uppriktigt och med hängivet hjärta. 10 Så ofta en rättssak dras inför er av era bröder som bor i sina städer, antingen dom för dråp eller tillämpning av undervisning (hebr. Torah) och budord (tydliga befallningar – hebr. mitsvot), förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chuqim) och påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim), då ska ni varna dem så att de inte ådrar sig skuld inför Herren och hans vrede drabbar er och era bröder. Så ska ni göra för att inte dra skuld över er. 11 Och se, översteprästen Amarja ska vara er ledare i allt som angår Herren (Jahveh), och Sebadja, Ismaels son, fursten för Juda hus, i allt som rör kungen. Och leviterna ska vara tjänstemän under er. Var frimodiga i det ni gör, och Herren ska vara med den som är god.”

20

Joshafat besegrar Moab och Ammon

1 Sedan kom moabiterna och ammoniterna och med dem andra ammoniter för att strida mot Joshafat. 2 Man kom och berättade det för Joshafat och sa: ”En stor skara kommer mot dig från landet på andra sidan havet, från Aram. De är i Hasason-Tamar, det vill säga Ein-Gedi.”

3 Då greps Joshafat av fruktan och beslöt sig för att rådfråga Herren (Jahveh), och han utlyste en fasta över hela Juda.

4 Och Juda samlades för att söka hjälp hos Herren (Jahveh), och från alla Juda städer kom man för att söka Herren (Jahveh). 5 Joshafat steg upp i Juda mäns och Jerusalems församling i Herrens (Jahvehs) hus, framför den nya förgården. 6 Han sa: ”Herre, våra fäders Gud, är inte du Gud i himlen och den som råder över alla hednafolkens riken? I din hand är kraft och makt, och det finns ingen som kan stå dig emot. 7 Var det inte du, vår Gud, som fördrev detta lands invånare för ditt folk Israel och gav landet åt din vän Abrahams efterkommande för evig tid? 8 De bodde där, och de byggde där en helgedom åt ditt namn och sa: 9 Om något ont kommer över oss, svärd, straffdom eller pest eller svält, så vill vi träda fram inför detta hus och inför ditt ansikte, för ditt namn är i detta hus, och vi vill ropa till dig ur djupet av vår bedrövelse, och du ska då höra och hjälpa.

10 Se nu folket från Ammon, Moab och Seirs bergsbygd! Det var deras område du inte lät Israel gå igenom när de kom från Egyptens land, utan de tog en omväg bort ifrån dem och förgjorde dem inte. 11 Se hur de nu lönar oss! De kommer för att driva bort oss från din besittning som du har gett oss till arvedel. 12 Ska inte du, vår Gud, hålla dom över dem? Vi förmår ingenting mot denna stora skara som kommer mot oss, och vi vet inte vad vi ska göra. Men våra ögon är vända till dig.”

13 Hela Juda stod inför Herren med sina små barn, sina hustrur och söner.

14 Då kom Herrens Ande mitt i församlingen över Jahasiel, son till Sakarja, son till Benajaho, son till Jegiel, son till Mattanja, en levit av Asafs söner. 15 Han sa: ”Lyssna, alla ni i Juda och ni Jerusalems invånare och kung Joshafat! Så säger Herren (Jahveh) till er: Var inte rädda eller modlösa inför denna stora skara, för striden är inte er utan Guds. 16 Gå i morgon ner mot dem. De drar då uppför Hassisbacken, och ni ska träffa på dem där dalen tar slut, framför Jeruels öken. 17 Men då är det inte ni som ska strida. Ni ska bara stiga fram och stå stilla, och ni ska få se Herrens frälsning. Han är med er, ni från Juda och Jerusalem. Var inte rädda eller modlösa. Gå i morgon ut mot dem, och Herren är med er.”

18 Då böjde Joshafat sig ner med ansiktet mot marken, och alla Juda män och Jerusalems invånare föll ner för Herren och tillbad Herren (Jahveh). 19 Och de leviter som hörde till kehatiternas och koraiternas folk, stod upp och lovade Herren (Jahveh), Israels Gud, med hög och stark röst.

20 Tidigt nästa morgon gick de ut till Tekoas öken. Och när de drog ut, steg Joshafat fram och sa: ”Hör mig, ni av Juda och ni Jerusalems invånare! Stå fasta i tron på Herren er Gud så består ni, lita på hans profeter så lyckas ni.” 21 Sedan han hade rådgjort med folket, ställde han upp sångare som skulle prisa Herren (Jahveh) i helig skrud medan de drog ut framför den beväpnade hären. De skulle sjunga:

”Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).”

22 Och när de började att sjunga och lova, lät Herren ett angrepp komma bakifrån på folket från Ammon, Moab och Seirs bergsbygd som hade kommit mot Juda, och de blev slagna. 23 Folket från Ammon och Moab reste sig mot folket från Seirs bergsbygd för att förinta och förgöra dem, och när de hade gjort slut på folket från Seir hjälptes de åt att förgöra varandra.

24 När Juda män kom upp på höjden med utsikt över öknen vände de sig mot fiendeskaran, och se, där låg döda kroppar fallna på marken. Ingen hade kommit undan. 25 Och när Joshafat kom med sitt folk för att plundra och ta byte från dem, fann de bland dem både gods och kläder och värdesaker i stor mängd. De tog för sig så mycket att de inte kunde bära det, och de fortsatte plundringen i tre dagar, för bytet var stort. 26 Men på fjärde dagen samlades de i Berakadalen. Där välsignade de Herren (Jahveh), och därför fick platsen namnet Berakadalen, som den heter än i dag.

27 Därefter vände alla Juda och Jerusalems män, med Joshafat i spetsen, glada tillbaka till Jerusalem, eftersom Herren hade låtit dem glädja sig över sina fiender. 28 De drog in i Jerusalem med lyror, harpor och trumpeter och tågade till Herrens (Jahvehs) hus. 29 Och fruktan för Gud kom över alla länders riken, när de hörde att Herren hade stridit mot Israels fiender. 30 Joshafats rike hade nu ro, för hans Gud gav honom lugn på alla sidor.

Joshafats sista dagar

31 Så regerade Joshafat över Juda. Han var 35 år gammal när han blev kung, och han regerade 25 år i Jerusalem. Hans mor hette Asuba och var dotter till Shilchi. 32 Han vandrade på sin far Asas väg och vek inte av från den, för han gjorde det som var rätt i Herrens ögon. 33 Men offerhöjderna avskaffades inte, och folket hade ännu inte vänt sina hjärtan till sina fäders Gud.

34 Vad som mer finns att säga om Joshafat, om hans första tid och om hans sista, det är skrivet i Jehus, Hananis sons, krönika som är upptagen i boken om Israels kungar.

35 Därefter ingick Juda kung Joshafat förbund med Israels kung Achasja, trots att Achasja levde ogudaktigt. 36 Joshafat kom överens med honom att bygga skepp som skulle gå till Tarshish. De byggde fartygen i Etsjon-Gever [hamnstad kring Eilat/Aqaba, kanske Korallön 13 km söder om Eilat].

37 Då profeterade Elieser, Dodavahus son från Maresha, mot Joshafat och sa: ”Eftersom du har ingått förbund med Achasja ska Herren (Jahveh) låta ditt företag bli om intet.” Och skeppen led skeppsbrott så att de inte kunde gå till Tarshish.

21

1 Joshafat gick till vila hos sina fäder och blev begravd hos sina fäder i Davids stad [Jerusalem]. Hans son Joram blev kung efter honom.

Sydrikets 5:e regent – Joram/Jehoram

Utbredandet av hans styre

[Jehoram/Joram regerade Juda (Sydriket) i 8 år (893-886 f.Kr.).]

2 Joram hade bröder, söner till Joshafat: Asarja, Jehiel, Sakarja, Asarjahu, Mikael och Shefatja. Alla dessa var söner till Joshafat, Israels kung. 3 Deras far gav dem många gåvor i silver och guld och andra dyrbarheter, dessutom befästa städer i Juda. Men kungadömet gav han åt Joram, eftersom han var den förstfödde. 4 När Joram hade tagit över sin fars kungadöme och stärkt sin ställning dödade han alla sina bröder med svärd, liksom några av Israels furstar.

Karaktär

5 Joram var 32 år när han blev kung, och han regerade 8 år i Jerusalem. 6 Men han vandrade på Israels kungars väg, så som Ahabs hus hade gjort, för hans hustru var en dotter till Ahab. Han gjorde det som var ont i Herrens ögon. 7 Men Herren ville inte fördärva Davids hus, på grund av det förbund som han hade slutit med David. Han hade lovat att han och hans söner skulle ha en lampa för alltid. 8 I hans tid avföll Edom från Juda välde och satte en egen kung över sig. 9 Då drog Joram dit med sina befälhavare och alla sina vagnar. Han bröt upp på natten och slog edomiterna, som hade omringat honom, och befälhavarna över deras vagnar. 10 Så avföll Edom från Juda välde, och det har varit skilt därifrån ända till denna dag. Vid samma tid avföll också Livna [i Låglandet/Shefelan] från Jorams välde, därför att han hade övergett Herren (Jahveh), sina fäders Gud. 11 Också han uppförde offerhöjder på bergen i Juda och förledde så Jerusalems invånare till trolöshet och förförde Juda.

Elias brev

[Eftersom Elias profetior mestadels riktade sig till Israel (det norra riket) så citeras han inte så ofta i Krönikeböckerna – som fokuserar på Juda (det södra riket).]

12 Och det kom ett brev till honom från profeten Elia där det stod:

______

Så säger Herren (Jahveh), din fader Davids Gud (Elohim):

Du har inte vandrat på din far Joshafats vägar eller på Juda kung Asas vägar, 13 utan du har vandrat på Israels kungars väg och förlett Juda och Jerusalems invånare till avgudadyrkan, på samma sätt som Ahabs hus har gjort. Du har dräpt dina bröder [landsmän], dem som hörde till din fars hus och som var bättre än du.

14 Se, Herren ska straffa ditt folk, dina barn och dina hustrur och allt du äger med en stor olycka. [Detta tar form i ett militärt bakslag mot filistéerna och araberna, se vers 16-17.] 15 Och du ska själv drabbas av en sjukdom i dina inälvor, tills dina inälvor efter en tid faller ut till följd av sjukdomen.

Slutet

16 Och Herren eggade upp mot Joram filistéerna och de araber som bodde nära kushiterna [etiopierna]. 17 De drog upp mot Juda och bröt in där och förde bort alla dyrbarheter som fanns i kungapalatset, dessutom hans söner och hustrur, så att han inte hade kvar någon av sina söner utom Jehoachaz, sin yngste son. 18 Sedan slog Herren honom med en obotlig sjukdom i inälvorna. 19 Och efter en tid, när två år hade gått, föll hans inälvor ut till följd av sjukdomen och han dog i svåra plågor.

Hans folk tände inte någon eld (bål) till hans ära, så som de hade gjort efter hans fäder [som t.ex. Asa, se 2 Krön 16:14]. 20 Han var 32 år när han blev kung, och han regerade 8 år i Jerusalem. Han gick bort utan att någon saknade honom, och man begravde honom i Davids stad, men inte i kungagravarna.

22

Sydrikets 6:e och 7:e regenter – Achasja och drottning Ataljah

Introduktion

[Achasja regerade Juda (Sydriket) i 1 år (886-885 f.Kr.) följt av drottning Atalja (hebr. Ataljaho) som regerade i 6 år (885-879 f.Kr.).]

1 Jerusalems invånare gjorde Achasja, Jorams yngste son, till kung efter honom, för alla de äldre sönerna hade blivit dräpta av det rövarband som hade kommit med araberna till lägret. Så blev Achasja, Jorams son, kung i Juda. 2 Achasja var 22 [42] år när han blev kung och han regerade ett år i Jerusalem. Hans mor [drottningmodern] hette Atalja (hebr. Ataljaho), Omris [Nordrikets 6:e kungs] dotter.

[Den hebreiska texten har 42 år, men den grekiska översättningen och flera andra har 22 år som parallellpassagen i 2 Kung 8:26.]

Karaktär

3 Också han vandrade på samma väg som Ahabs hus, eftersom hans mor förledde honom till att leva ogudaktigt. 4 Han gjorde det som var ont i Herrens ögon liksom Ahabs hus hade gjort, för efter hans fars död tog han sina rådgivare därifrån, till sitt eget fördärv. 5 Det var också deras råd han följde när han drog ut tillsammans med Israels kung Joram, Ahabs son, och stred mot Arams kung Chazalel vid Ramot i Gilead.

Atalja dödar alla av kunglig släkt – förutom Joash

Men Joram blev sårad av araméerna. 6 Då vände han tillbaka för att i Jisreel läka såren han hade fått vid Rama i striden mot Arams kung Chazalel. Och Juda kung Achasja, Jorams son, reste ner för att besöka Joram, Ahabs son, i Jizreel eftersom han låg sjuk.

7 Men det var till Achasjas fördärv som Gud hade bestämt att han skulle komma till Joram. När han väl hade kommit dit, for han med Joram för att möta Jehu, Nimshis son, som Herren hade smort till att utrota Ahabs hus. 8 Så hände det att Jehu, medan han utförde straffdomen över Ahabs hus, träffade på de Juda furstar och de brorsöner till Achasja som var i Achasjas tjänst, och han dödade dem. 9 Sedan sökte han efter Achasja, och de grep honom där han höll sig gömd i Samaria. De förde honom till Jehu och dödade honom. Men de begravde honom, för de sa: ”Han var son till Joshafat som sökte Herren av hela sitt hjärta.” Av Achasjas hus fanns det sedan ingen som kunde ta över kungadömet.

10 När nu Atalja (hebr. Ataljaho), Achasjas mor [drottningmodern], såg att hennes son var död, stod hon upp och talade mot [dräpte] hela kungasläkten i Juda. [I 2 Kung 11:1 används avad (förgjorde, dräpte). Den grekiska översättningen har ”dräpte”, medan den hebreiska texten har davar, vilket blir betydelsen ”tala dom/död” till all manlig avkomma i Juda hus.] 11 Men just när kungabarnen skulle dödas, tog kungadottern Joshabat i hemlighet bort Joash, Achasjas son, från kungasönerna och förde honom tillsammans med hans amma in i sovkammaren. Där höll Joshabat, kung Jorams dotter, prästen Jojadas hustru – som också var Achasjas syster – honom gömd för Atalja, så att hon inte dödade honom. 12 Sedan var han hos dem i Guds hus, där han hölls gömd i 6 år medan Atalja regerade i landet.

23

Vändpunkt – prästen Jojada gömmer Joash

1 I det sjunde året tog Jojada mod till sig och ingick förbund med befälen Asarja, Jerohams son, Ismael, Johanans son, Asarja, Obeds son, Maaseja, Adajas son, och Elisafat, Sikris son. 2 Dessa reste sedan igenom Juda och samlade leviterna ur alla Juda städer liksom huvudmännen för Israels familjer. När de kom till Jerusalem, 3 slöt hela församlingen i Guds hus ett förbund med kungen.

Och Jojada sa till dem: ”Kungens son [Joash] ska nu vara kung, så som Herren har talat om Davids söner. 4 Detta är vad ni ska göra: En tredjedel av er, nämligen de präster och leviter som börjar vakten på sabbaten, ska stå på vakt vid trösklarna. 5 En tredjedel ska vara vid kungapalatset och en tredjedel vid Jesodporten. Och allt folket ska vara på förgårdarna till Herrens (Jahvehs) hus. 6 Men ingen annan än prästerna och de tjänstgörande leviterna ska gå in i Herrens (Jahvehs) hus. De får gå in, för de är heliga. Men allt det övriga folket ska hålla vad Herren har befallt dem att hålla. 7 Leviterna ska ställa sig runt omkring kungen, var och en med sina vapen i handen. Om någon vill tränga sig in i huset ska han dödas. Ni ska följa kungen, både när han går in och går ut.”

8 Leviterna och hela Juda gjorde allt som prästen Jojada hade befallt dem. Var och en av dem tog sina män, både de som skulle gå på vakten på sabbaten och de som skulle gå av vakten på sabbaten, för prästen Jojada lät ingen avdelning vara fri från tjänstgöring. 9 Och prästen Jojada gav befälen de spjut och de olika slag av sköldar som hade tillhört kung David och som fanns i Guds hus. 10 Han ställde upp folket, var och en med sitt vapen (hebr. shelach) i handen, från husets södra sida till husets norra sida, mot altaret och mot huset, runt omkring kungen.

11 Sedan förde de ut kungasonen och satte på honom kronan och gav honom vittnesbördet och gjorde honom till kung. Jojada och hans söner smorde honom och ropade: ”Leve kungen!”

Atalja dödas

12 När Atalja hörde folkets rop, då de skyndade fram och hyllade kungen, gick hon in i Herrens (Jahvehs) hus till folket. 13 Hon såg sig omkring, och se, då stod kungen där vid sin pelare, nära ingången, och befälen och trumpetblåsarna stod bredvid kungen, och allt folket i landet jublade och stötte i trumpeterna, och sångarna med sina instrument ledde hyllningssången. Då rev Atalja sönder sina kläder och ropade: ”Sammansvärjning! Sammansvärjning!”

14 Men prästen Jojada lät befälen som anförde skaran träda fram, och han sa till dem: ”För ut henne mellan leden! Och om någon följer henne ska han dödas med svärd.” Prästen förbjöd dem nämligen att döda henne i Herrens (Jahvehs) hus. 15 Så grep de henne, och när hon hade kommit fram dit där Hästporten leder in i kungapalatset dödade de henne där.

16 Jojada slöt ett förbund mellan sig och allt folket och kungen, att de skulle vara ett Herrens folk. 17 Och allt folket begav sig till Baals tempel och rev ner det och slog sönder dess altaren och avbilder, och Mattan, Baals präst, dödade de framför altarna.

18 Tillsynen av Herrens (Jahvehs) hus lade Jojada i händerna på de levitiska prästerna, som David hade indelat i klasser för tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus, till att offra brännoffer åt Herren (Jahveh), så som det var föreskrivet i Mose undervisning (hebr. Torah), med jubel och sång efter Davids föreskrifter. 19 Och han ställde dörrvakterna vid portarna till Herrens (Jahvehs) hus, för att ingen som på något sätt var oren skulle komma in.

Unge Joash blir kung

20 Och han tog med sig befälen och de förnämsta och mäktigaste bland folket och allt folket i landet och förde kungen ner från Herrens (Jahvehs) hus, och de gick in i kungapalatset genom Övre porten och satte kungen på kungatronen. 21 Allt folket i landet gladde sig, och staden var lugn. Och Atalja hade de dödat med svärd.

24

Sydrikets 8:e kung – Joash

Introduktion

[Joash regerade Juda (Sydriket) i 40 år (835-796 f.Kr.).]

1 Joash var 7 år gammal när han blev kung, och han regerade 40 år i Jerusalem. Hans mor hette Tsivia från Beer-Sheva. 2 Joash gjorde det som var rätt i Herrens ögon så länge prästen Jojada levde. 3 Och Jojada tog åt honom två hustrur, och han fick söner och döttrar.

Restaurerar templet

4 Efter en tid ville Joash reparera Herrens (Jahvehs) hus. 5 Han samlade prästerna och leviterna och sa till dem: ”Ge er ut till Juda städer varje år och samla in pengar från hela Israel för att få er Guds hus i ordning. Och skynda er med det.” Men leviterna gjorde sig ingen brådska.

6 Då kallade kungen till sig översteprästen Jojada och sa till honom: ”Varför har du inte sett till att leviterna driver in från Juda och Jerusalem den avgift till vittnesbördets tabernakel som Herrens tjänare Mose har pålagt Israels församling?

7 Den ogudaktiga Ataljas söner har brutit ner Guds hus. Allt som var helgat till Herrens (Jahvehs) hus har de använt till baalerna.”

8 På kungens befallning gjorde man en kista och ställde den utanför porten till Herrens (Jahvehs) hus. 9 Och man lät utropa i Juda och Jerusalem att den skatt som Guds tjänare Mose hade ålagt Israel i öknen skulle erläggas åt Herren (Jahveh). 10 Alla furstarna och allt folket kom då glada med sina bidrag och kastade dem i kistan tills allt var insamlat. 11 När det blev tid att genom leviternas försorg föra kistan till de granskningsmän som kungen hade tillsatt, märkte de att det fanns mycket pengar i den. Då kom kungens sekreterare och översteprästens tjänsteman och tömde kistan och bar den sedan tillbaka till dess plats. De gjorde så dag efter dag och samlade in rikligt med pengar. 12 Sedan lämnade kungen och Jojada pengarna åt de män som skulle utföra arbetet på Herrens (Jahvehs) hus. De lejde också stenhuggare och hantverkare för att få Herrens (Jahvehs) hus i ordning, och smeder som arbetade med järn och koppar.

13 De som fått i uppdrag att utföra arbetet gjorde det med framgång, och de återställde Guds hus i dess förra skick och förstärkte det. 14 När de var färdiga med arbetet bar de resten av pengarna till kungen och Jojada, och man gjorde av dem kärl till Herrens (Jahvehs) hus, kärl till gudstjänsten och offren, skålar och andra kärl av guld och silver. Och man offrade brännoffer i Herrens (Jahvehs) hus hela tiden så länge Jojada levde.

Vändpunkt – prästen Jojada dör

15 Men Jojada blev gammal och mätt på att leva, och han dog. Han var vid sin död 130 år. 16 Man begravde honom i Davids stad bland kungarna, därför att han hade gjort det som var gott mot Israel och mot Gud och hans hus.

Templet överges

17 Men efter Jojadas död kom Juda furstar och föll ner för kungen, och han lyssnade till dem. 18 Och de övergav Herrens, sina fäders Guds, hus och tjänade asherapålarna och avgudarna. Då kom Guds vrede över Juda och Jerusalem på grund av dessa synder. 19 Och profeter blev sända till dem för att få dem att vända om till Herren (Jahveh), och dessa varnade dem, men de lyssnade inte till dem.

Joash konfronteras

20 Men Sakarja (Zecharjaho – betyder: Herren kommer ihåg), prästen Jojadas son, hade blivit beklädd med Guds Andes kraft. Han steg fram inför folket och sa till dem: ”Så säger Gud (Elohim): Varför bryter ni mot Herrens bud? Det kan inte sluta lyckligt. Eftersom ni har övergett Herren (Jahveh), har han också övergett er.” 21 Då gaddade de ihop sig mot honom, och på kungens befallning stenade de honom på förgården till Herrens (Jahvehs) hus. 22 Kung Joash tänkte inte på den kärlek som Sakarjas far, Jojada, hade visat honom utan dödade hans son. Och i sin dödsstund sa Sakarja: ”Herren ska se det här och utkräva hämnd.”

Joash dödas

23 Efter ett år drog araméernas här upp mot Joash. De kom till Juda och Jerusalem och utrotade ur folket alla dess furstar. Och allt byte som de tog sände de till kungen i Damaskus. 24 Araméernas här kom med endast en liten skara, men Herren (Jahveh) gav ändå en mycket stor här i deras hand därför att folket hade övergett Herren (Jahveh), sina fäders Gud (Elohim). Så fick araméerna utföra straffdomen över Joash. 25 När de drog bort från honom – de lämnade honom kvar svårt sjuk – gaddade hans tjänare ihop sig mot honom, därför att han hade utgjutit prästen Jojadas söners blod, och de dödade honom på hans bädd. Det blev hans död, och man begravde honom i Davids stad. Men man begravde honom inte i kungagravarna.

26 De som gaddade ihop sig mot honom var Sabad, son till ammonitiskan Shimeat, och Josabad, son till moabitiskan Shimrit. 27 Vad beträffar hans [Joashs] söner och de många budskap (profetord, bördor) [som förkunnades] mot honom och hur Guds (Elohims) hus återupprättades, det är skrivet i ”Utläggning av Kungaboken”. Hans son Amasja (hebr. Amatsjaho) blev kung efter honom.

25

Sydrikets 9:e regent – Amasja

(2 Kung 14:1-22)

Introduktion

(2 Kung 14:1-22)

[Amasja regerar Juda (Sydriket) i 29 år (796-767 f.Kr.). Hans namn betyder: Herren är stark.]

1 Amasja var 25 år när han blev kung, och han regerade 29 år i Jerusalem. Hans mor hette Joaddan och var från Jerusalem. 2 Han gjorde det som var rätt i Herrens ögon, men inte med odelat hjärta. 3 Så snart hans kungadöme hade blivit befäst lät han döda dem av sina tjänare som hade dräpt hans far, kung Joash. 4 Men deras barn dödade han inte, utan gjorde som det stod skrivet i Mose undervisning där Herren hade befallt: ”Föräldrar ska inte dö för sina barns skull, och barn ska inte dö för sina föräldrars skull. Var och en ska dö genom sin egen synd.” [5 Mos 24:16]

Lyssnar på profetens varning

5 Amasja samlade Juda och lät dem ställa upp efter sina familjer, efter sina överbefäl och underbefäl, hela Juda och Benjamin. Därefter mönstrade han dem som var 20 år eller över och fann att de var 300 000 utvalda män som kunde bruka spjut och sköld. 6 Dessutom lejde han för 100 talenter [3 ton] silver 100 000 tappra stridsmän ur Israel.

7 Men en gudsman kom till honom och sa: ”O konung! Låt inte Israels här dra ut med dig, för Herren är inte med Israel, inte med några av Efraims barn. 8 Men gå du själv! Ta dig an verket och gå frimodigt ut i striden. Annars kommer Gud att låta dig falla för fienden, för Gud har makt både att hjälpa och att stjälpa.”

9 Amasja sa till gudsmannen: ”Men vad ska vi göra med de 100 talenterna [3 ton silver] som jag har gett åt skaran från Israel?”

Gudsmannen svarade: ”Herren kan ge dig mycket mer än det.” 10 Då avskilde Amasja skaran som hade kommit till honom från Efraim och lät dem gå hem igen. Men de blev mycket arga på Juda och vände tillbaka hem i stor vrede.

Seger

11 Men Amasja fattade mod och förde sitt folk ut till Saltdalen och slog där 10 000 av Seirs män. 12 Och Juda tog 10 000 till fånga levande. Dem förde de upp på toppen av en klippa och störtade ner dem från klippspetsen så att de alla krossades. 13 Men den trupp som Amasja hade sänt tillbaka och som inte hade fått gå med honom ut i striden föll in i Juda städer, från Samaria ända till Beit-Choron. De slog 3 000 av invånarna och tog ett stort byte.

Vändpunkt – avgudadyrkan

14 När sedan Amasja kom tillbaka från sin seger över edomiterna, förde han med sig de gudar som folket i Seir tillbad och ställde upp dem som sina egna gudar. Han tillbad inför dem och tände offereld åt dem. 15 Då upptändes Herrens vrede mot Amasja, och han sände till honom en profet som sa till honom: ”Varför rådfrågar du det folkets gudar som ju inte har kunnat rädda sitt eget folk ur din hand?” 16 När profeten talade så till honom, svarade han honom: ”Har vi satt dig till kungens rådgivare? Sluta med det där! Varför vill du att vi ska slå ihjäl dig?” Profeten sa till sist: ”Jag förstår nu att Gud (Elohim) har beslutat att förgöra dig, eftersom du gör så här och inte lyssnar på mitt råd.”

Lyssnar inte på Guds varning

17 Sedan Amasja, Juda kung, hade hållit överläggningar, sände han bud till Israels kung Joash, son till Jehoachaz, son till Jehu, och lät säga: ”Kom, låt oss drabba samman med varandra!” 18 Men Joash, Israels kung, sände då detta svar till Amasja, Juda kung: ”Törnbusken på Libanon sände en gång bud till cedern på Libanon och lät säga: Ge din dotter till hustru åt min son! Men ett vilddjur på Libanon gick fram över törnbusken och trampade ner den. 19 Du säger till dig själv att du har slagit Edom, och ditt hjärta har blivit övermodigt och du vill vinna ära. Men stanna nu hemma. Varför utmanar du olyckan? Du kommer att falla och Juda med dig.” 20 Men Amasja lyssnade inte till detta, för det kom från Gud att de skulle ges i fiendehand eftersom de hade rådfrågat Edoms gudar.

Nederlag

21 Och Israels kung Joash drog upp, och de drabbade samman med varandra, han och Juda kung Amasja, vid Beit-Shemesh i Juda. 22 Juda besegrades av Israel, och de flydde var och en till sitt tält. 23 Och Juda kung Amasja, son till Joash, son till Jehoachaz, blev tillfångatagen [792 f.Kr.] i Beit-Shemesh av Israels kung Joash. När han hade fört honom till Jerusalem bröt han ner ett stycke av Jerusalems mur, från Efraimsporten till Poneporten, 400 alnar [omkring 200 meter, troligen den norra och mest sårbara sidan]. 24 Han tog allt guld och silver och alla kärl som fanns i Guds hus hos Obed-Edom, och skatterna i kungapalatset. Han tog även gisslan och vände sedan tillbaka till Samaria.

Sammanfattning

25 Men Juda kung Amasja, Joashs son, levde i femton år efter att Israels kung Joash, Jehoachaz son, hade dött. 26 Vad som mer finns att säga om Amasja, om hans första tid såväl som om hans sista, det är skrivet i boken om Juda och Israels kungar. 27 Från den tid då Amasja vek av från Herren började man anstifta en sammansvärjning mot honom i Jerusalem, och han måste fly till Lachish [5 mil sydväst om Jerusalem]. De sände män efter honom till Lachish som dödade honom där. 28 Sedan förde man honom därifrån på hästar och begravde honom hos hans fäder i Juda stad.

26

Sydrikets 10:e regent – Ussia/Asarja

(2 Kung 14:21-22)

Introduktion

(2 Kung 14:21-22)

[Ussia regerar Juda (Sydriket) i 52 år (811-759 f.Kr.)]

1 Allt folket i Juda tog Ussia (hebr. Uzzijaho), som då var 16 år, och gjorde honom till kung i hans far Amasjas ställe. 2 Det var han som byggde upp Elot och han lade det åter under Juda, sedan kungen hade gått till vila hos sina fäder. 3 Ussia var 16 år när han blev kung, och han regerade 52 år i Jerusalem. Hans mor hette Jekolja och var från Jerusalem.

God start

4 Han gjorde det som var rätt i Herrens ögon, precis som hans far Amasja hade gjort. 5 Han rådfrågade Gud så länge Sakarja levde, han som lärde honom förstå Guds syner. Så länge han sökte Herren lät Gud det gå väl för honom.

Ussias framgångar

6 Han drog ut i strid mot filistéerna och bröt ner Gats, Jabnes och Ashdods murar, och han byggde städer i Ashdods område, i filistéernas land. 7 Och Gud hjälpte honom mot filistéerna och mot de araber som bodde i Gur-Baal och mot meuniterna. 8 Och ammoniterna betalade skatt till Ussia, och ryktet om honom sträckte sig ända till Egypten, för han blev mycket mäktig.

Interna förbättringar

9 Ussia byggde torn i Jerusalem över Hörnporten, över Dalporten och över Vinkeln och befäste dem. 10 Han byggde också torn i öknen och högg ut många brunnar, eftersom han hade en mängd boskap både i låglandet och på slätten. I bergsbygden och på de bördiga fälten hade han jordbruksarbetare och vingårdsarbetare, eftersom han älskade jordbruk.

11 Ussia hade också en här som var stridsberedd och som drog ut i avdelningar som mönstrats och räknats av skrivaren Jeguel och förmannen Maaseja under övervakning av Hananja, en av kungens befälhavare. 12 Hela antalet av de tappra stridsmän som var huvudmän för familjerna var 2 600. 13 Under deras befäl stod en krigshär av 307 500 man, som stred med kraft och mod och var på kungens sida mot fienden. 14 Ussia försåg hela denna här med sköldar och spjut, hjälmar och pansar, bågar och slungstenar. 15 I Jerusalem lät han tillverka krigsmaskiner, konstruerade av uppfinnare, att sättas upp på tornen och på murarnas hörn för att skjuta i väg pilar och slunga stora stenar. Ryktet om honom spreds vida omkring, för han fick hjälp att stärka sin makt på ett underbart sätt.

Vändpunkt – stolthet

16 Men när Ussia hade stärkt sin makt blev hans hjärta högmodigt, till hans eget fördärv. Han handlade trolöst mot Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim), genom att gå in i Herrens (Jahvehs) tempel för att tända rökelse på rökelsealtaret.

17 Då gick prästen Asarja dit in efter honom med 80 av Herrens präster, modiga män. 18 Dessa steg fram mot kung Ussia och sa till honom: ”Det är inte din sak, Ussia, att tända rökelse åt Herren, utan det tillhör prästerna, Arons söner. De är invigda till att tända rökelse. Gå ut ur helgedomen, för du har handlat trolöst, och det ska inte ge dig ära från Herren Gud.” 19 Då blev Ussia ursinnig där han stod med ett rökelsekar i handen för att tända rökelse. Men just som han rasade mot prästerna slog spetälska ut på hans panna inför prästerna, inne i Herrens (Jahvehs) hus bredvid rökelsealtaret. 20 Översteprästen Asarja och alla prästerna vände sig till honom, och se, han var spetälsk i pannan! De drev genast ut honom därifrån, och själv skyndade han också ut, eftersom Herren hade straffat honom så.

21 Kung Ussia var sedan spetälsk ända till sin dödsdag och bodde i ett särskilt hus. Eftersom han var spetälsk var han utesluten från Herrens (Jahvehs) hus. Hans son Jotam förestod (ordagrant: var över) kungens hus [palatset] och dömde folket i landet.

Sammanfattning

22 Vad som mer finns att säga om Ussia, om hans första tid såväl som hans sista, det har profeten Jesaja, Amots son, skrivit ner. 23 Ussia gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom hos hans fäder på den gravmark som tillhörde kungarna, med tanke på att han hade varit spetälsk. Hans son Jotam blev kung efter honom.

27

Sydrikets 11:e regent – Jotam

(2 Kung 15:32-38)

Introduktion

(2 Kung 15:32-38)

[Jotam regerade Juda (Sydriket) i minst 16 år (ca 750-732 f.Kr.) Han var samregent i tio år med sin spetälske far Ussia (2 Krön 26:21) och regerade tillsammans med sin son Achaz i tre år.]

1 Jotam var 25 år när han blev kung, och han regerade 16 år i Jerusalem. Hans mor hette Jerusha och var dotter till Tsadoq.

Gjorde det som var rätt

2 Han gjorde det som var rätt i Herrens ögon, precis som hans far Ussia hade gjort, och till det kom att han inte trängde in i Herrens tempel. Men folket gjorde fortfarande det som var ont.

Hans livsverk

3 Jotam byggde Övre porten till Herrens (Jahvehs) hus, och på Ofelmuren utförde han stora byggnadsarbeten. 4 Dessutom byggde han städer i Juda bergsbygd och uppförde borgar och torn i skogarna. 5 Han förde krig mot ammoniternas kung och besegrade dem så att ammoniterna det året måste ge honom 100 talenter [3 ton] silver, 10 000 kor-mått [tunnor] vete och 10 000 kor-mått [tunnor] korn. [Kor-måttet (en tunna) har volymen 390 liter. Vikten av 10 000 kor-mått spannmål rör sig om 3 ton.] Lika mycket betalade ammoniterna åt honom också andra och tredje året. 6 Jotam blev mäktig, eftersom han vandrade med fasta steg inför Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim).

Sammanfattning

7 Vad som mer finns att säga om Jotam, om alla hans krig och annat han företog sig, det är skrivet i boken om Israels och Juda kungar. 8 Han var 25 år när han blev kung, och han regerade 16 år i Jerusalem. 9 Jotam gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom i Davids stad. Hans son Achaz blev kung efter honom.

28

Sydrikets 12:e regent – Achaz

Karaktär – trolös

[Achaz regerade först tillsammans med sin far Jotam 735-732 f.Kr., sedan själv i 16 år 732-715 f.Kr.]

1 Achaz var 20 år när han blev kung, och han regerade 16 år i Jerusalem. Han gjorde inte det som var rätt i Herrens ögon så som hans fader David, 2 utan vandrade på samma väg som Israels kungar. Han gjorde också gjutna avgudabilder åt baalerna. 3 Själv tände han offereld i Hinnoms sons dal och brände sina barn i eld efter den avskyvärda seden hos de folk som Herren hade fördrivit för Israels barn. 4 Och han bar fram offer och tände offereld på höjderna och kullarna och under alla gröna träd.

Krig med Aram

5 Därför gav Herren (Jahveh), hans Gud (Elohim), honom i den arameiske kungens hand. De besegrade honom och tog många av hans folk till fånga och förde dem till Damaskus. Achaz blev överlämnad åt Israels kung som tillfogade honom ett stort nederlag. 6 Peqach, son till Remaljaho, dödade 120 000 man av Juda på en enda dag, alla stridsdugliga män. Det blev så därför att de hade övergett Herren (Jahveh), sina fäders Gud. 7 Och Sikri, en tapper man från Efraim, dödade kungasonen Maaseja, slottsfursten Asrikam och Elkana, kungens närmaste man. 8 Och Israels barn tog bland sina bröder 200 000 fångar, nämligen deras hustrur, söner och döttrar. Dessutom tog de ett stort byte från dem och förde bytet till Samaria.

Profeten Oded

9 Men där fanns en Herrens profet som hette Oded. Han gick ut mot hären när den kom till Samaria och sa till dem: ”Se, i sin vrede över Juda har Herren (Jahveh), era fäders Gud, gett dem i er hand, men ni har dödat dem med ett raseri som har nått upp till himlen. 10 Och nu tänker ni underkuva Juda och Jerusalems folk för att göra dem till slavar och slavinnor åt er. Har ni då inte hos er nog med skuld mot Herren (Jahveh) er Gud (Elohim)? 11 Hör därför på mig: Sänd tillbaka fångarna som ni har tagit från era bröder, för Herrens vrede är över er.”

12 Några av huvudmännen bland Efraims barn, nämligen Asarja, Johanans son, Berechjah, Meshillemots son, Hiskia (hebr. Jechizqijah), Shallums son, och Amasa, Hadlajs son, stod då upp och gick emot dem som kom från kriget 13 och sa till dem: ”Ni ska inte föra in dessa fångar hit, för ni drar skuld över oss inför Herren (Jahveh), och ni ökar på våra synder och vår skuld ännu mer. Vår skuld är ju redan stor nog, och brinnande vrede är över Israel.”

14 Då lämnade krigsfolket ifrån sig fångarna och bytet inför furstarna och hela församlingen. 15 Männen som nämnts vid namn stod upp och tog sig an fångarna. Alla som var utan kläder bland dem klädde de upp med vad de hade tagit som byte. De gav dem kläder och skor, mat och dryck, och smorde dem med olja, och alla som inte orkade gå lät de sätta sig upp på åsnor och förde dem så till Jeriko, Palmstaden [Jeriko, se 5 Mos 34:3], till deras bröder där. Sedan vände de tillbaka till Samaria.

16 Vid samma tid sände kung Achaz bud till kungarna i Assyrien med begäran om hjälp, 17 för utöver allt annat hade edomiterna återigen kommit och slagit Juda och tagit fångar. 18 Och filistéerna hade fallit in i städerna i Juda lågland och Negev och hade tagit Beit-Shemesh, Ajalon, Gederot, Soko med underlydande orter, Timnah med underlydande orter och Gimso med underlydande orter och bosatt sig i dem. 19 Herren ville förödmjuka Juda på grund av Achaz, den israelitiske kungen, därför att han var orsak till lössläppthet i Juda och var trolös mot Herren (Jahveh). 20 Men kung Tiglat-Pileser av Assyrien drog emot honom och ansatte honom i stället för att ge honom stöd. 21 Trots att Achaz plundrade Herrens (Jahvehs) hus, kungapalatset och furstarna och gav det till Assyriens kung, hjälpte det honom inte.

Achaz avfall och död

22 I sin nöd syndade denne kung Achaz ännu mer genom trolöshet mot Herren (Jahveh). 23 Han offrade nämligen åt gudarna i Damaskus, de som hade besegrat honom, för han tänkte: ”Eftersom de arameiska kungarnas gudar har hjälpt dem, ska jag offra åt dem så att de hjälper mig.” Men i stället var det dessa som fick honom och hela Israel på fall.

24 Och Achaz samlade ihop de kärl som fanns i Guds hus och bröt sönder kärlen i Guds hus, stängde igen dörrarna till Herrens (Jahvehs) hus och gjorde sig altaren i varje gathörn i Jerusalem. 25 I var och en av Juda städer uppförde han offerhöjder för att tända offereld åt andra gudar. På så sätt väckte han Herrens, sina fäders Guds, vrede.

26 Vad som mer finns att säga om honom och om allt som han företog sig, om hans första tid såväl som om hans sista, det är skrivet i boken om Juda och Israels kungar. 27 Achaz gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom i Jerusalem inne i staden, för de lade honom inte i Israels kungars gravar. Hans son Hiskia blev kung efter honom.

[På gränsen mellan bergsbygden i Juda och Negev i söder ligger den strategiskt viktiga Arad. Nya analyser 2020 av det organiska material som hittades på två pelare i templet under den första utgrävningen på 1960-talet har visat rester av frankincense och cannabis. Blandat med cannabis var dynga, som användes för att höja temperaturen så cannabisröken kunde producera rök med hallucinogena egenskaper. Templet dateras till 750 f.Kr. Templet är sedan förstört senare, men inte bränt. Vilket stämmer överens med Hiskias reformer som startade 715 f.Kr., se 2 Kung 18:4.]

29

Judas sista kungar och Jerusalems fall

Sydrikets 13:e regent – Hiskia (kap 29-32)

[Hiskia regerade Juda (Sydriket) i 29 år (726-697 f.Kr.).]

1 Hiskia var 25 år när han blev kung, och han regerade 29 år i Jerusalem. Och hans mors [drottningmoderns] namn var Avi, Sakarjas dotter. 2 Han gjorde det som var rätt i Herrens ögon, precis som hans fader David hade gjort.

3 I sitt 1:a regeringsår, i 1:a månaden [aviv/nisan – mars/april 715 f.Kr.], öppnade han dörrarna till Herrens (Jahvehs) hus och fick dem i ordning. 4 Han lät hämta prästerna och leviterna och samlade dem på den öppna platsen mot öster 5 och sa till dem: ”Hör på mig, ni leviter: Helga nu er själva och helga Herrens, era fäders Guds, hus och för bort orenheten ur helgedomen. 6 Våra fäder var trolösa och gjorde vad ont var i Herrens (Jahvehs), vår Guds (Elohims), ögon och övergav honom. De vände sitt ansikte bort ifrån Herrens boning och vände honom ryggen. 7 De stängde också igen dörrarna till förhuset och släckte lamporna, och de tände ingen rökelse och offrade inga brännoffer i helgedomen åt Israels Gud. 8 Därför har Herrens (Jahvehs) vrede kommit över Juda och Jerusalem, och han har gjort dem till ett avskräckande exempel, till häpnad och förakt, som ni ser med egna ögon. 9 Ja, därför har också våra fäder fallit för svärd, och våra söner och döttrar och hustrur har kommit i fångenskap. 10 Men nu har jag i sinnet att sluta ett förbund med Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), för att hans vredes glöd ska vända sig ifrån oss. 11 Så var nu inte försumliga, mina barn, för Herren har utvalt er att stå inför hans ansikte och göra tjänst inför honom till att vara hans tjänare och tända rökelse inför honom.” 12 Då reste sig leviterna:

Mahat, Amasajs son, och Joel, Asarjas son

av kehatiternas släkt,

av Meraris släkt

Kish, Abdis son, och Asarja, Jehallelels son,

av gershoniterna

Joach, Simmas son, och Eden, Joashs son,

13 av Elisafans släkt

Shimri och Jeguel,

av Asafs släkt

Sakarja och Mattanja,

14 av Hemans släkt

Jehuel och Shimei samt av Jedutuns släkt Shemaja och Ussiel.

15 Dessa samlade sina bröder och helgade sig och gick sedan för att rena Herrens (Jahvehs) hus, så som kungen hade befallt i kraft av Herrens ord.

16 Men prästerna gick in i det inre av Herrens (Jahvehs) hus för att rena det, och all orenhet som de fann i Herrens tempel bar de ut på förgården till Herrens (Jahvehs) hus. Där tog leviterna emot det och bar ut det i Kidrondalen. 17 De började att helga templet på första dagen i första månaden, och på åttonde dagen i månaden hade de hunnit till Herrens förhus. De helgade sedan Herrens (Jahvehs) hus under åtta dagar. På sextonde dagen i första månaden var de färdiga.

18 Då gick de in till kung Hiskia och sa: ”Vi har renat hela Herrens (Jahvehs) hus och brännofferaltaret med tillbehör och skådebrödsbordet med tillbehör. 19 Alla de kärl som kung Achaz under sin regering i trolöshet förkastade har vi återställt och helgat, och de står nu framför Herrens altare.”

20 Tidigt på morgonen samlade kung Hiskia furstarna i staden och gick upp i Herrens (Jahvehs) hus. 21 Man förde fram sju tjurar, sju baggar, sju lamm och sju bockar till syndoffer för landet och helgedomen och för Juda. Och kungen befallde Arons söner, prästerna, att offra det på Herrens altare. 22 De slaktade då tjurarna, och prästerna tog blodet och stänkte det på altaret. Därefter slaktade de baggarna och stänkte blodet på altaret. Sedan slaktade de lammen och stänkte blodet på altaret. 23 Så förde de fram syndofferbockarna inför kungen och församlingen, och de lade händerna på dem. 24 Och prästerna slaktade dem och lät deras blod som syndoffer komma på altaret till försoning för hela Israel. Kungen hade nämligen befallt att dessa brännoffer och syndoffer skulle offras för hela Israel.

25 Han lät leviterna ställa upp sig till tjänstgöring i Herrens (Jahvehs) hus med cymbaler, lyror och harpor, så som David och kungens siare Gad och profeten Natan hade befallt, för Herren hade genom sina profeter gett befallning om detta. 26 Och leviterna ställde upp sig med Davids instrument och prästerna med trumpeterna.

27 Hiskia befallde att man skulle offra brännoffret på altaret. Samtidigt som offret bars fram började Herrens sång att ljuda tillsammans med trumpeterna under ledning av Israels kung Davids instrument. 28 Hela församlingen tillbad medan sången sjöngs och trumpeterna ljöd, och det pågick tills brännoffret var fullbordat.

29 När de hade offrat brännoffret böjde kungen knä, och alla som var tillsammans med honom tillbad. 30 Och kung Hiskia och furstarna befallde leviterna att lova Herren med Davids och siaren Asafs ord, och de lovsjöng med glädje, de böjde sig ner och tillbad.

31 Hiskia tog då till orda och sa: ”Ni har nu blivit vigda åt Herren (Jahveh). Kom därför hit och för fram slaktoffer och gemenskapsoffer till Herrens (Jahvehs) hus.” Då förde församlingen fram slaktoffer och gemenskapsoffer, och var och en som i sitt hjärta manades att offra brännoffer gjorde så.

32 Antalet brännofferdjur som församlingen förde fram var 70 tjurar, 100 baggar och 200 lamm – alla dessa var till brännoffer åt Herren (Jahveh). 33 Och gemenskapsoffren utgjordes av 600 tjurar och 3 000 djur av småboskapen. 34 Men prästerna var för få och kunde inte flå alla brännoffersdjuren. Därför hjälpte deras bröder leviterna dem tills arbetet var fullgjort och prästerna hade helgat sig. Leviterna var nämligen mer angelägna än prästerna att helga sig. 35 Antalet brännoffer var också stort, och därtill kom fettstyckena av gemenskapsoffren liksom de dryckesoffer som hörde till brännoffren. På så sätt blev det ordnat med tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus. 36 Och Hiskia och allt folket gladde sig över vad Gud hade berett åt folket, för det hade hänt plötsligt.

30

1 Hiskia sände ut bud till hela Israel och Juda och skrev också brev till Efraim och Manasse att de skulle komma till Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem för att fira Herrens, Israels Guds, påsk. 2 Kungen och hans furstar och hela församlingen i Jerusalem enades om att hålla påskhögtiden i 2:a månaden [ijar – april/maj]. 3 De kunde nämligen inte fira den genast, eftersom prästerna ännu inte hade helgat sig i tillräckligt antal och folket inte var samlat i Jerusalem. 4 Därför tycktes det kungen och hela församlingen rätt att göra på det sättet. 5 Och de beslöt att ropa ut i hela Israel, från Beer-Sheva ända till Dan, att man skulle komma och fira Herrens, Israels Guds, påsk i Jerusalem. De flesta hade nämligen inte firat den så som det var föreskrivet.

6 Ilbuden gav sig av med breven från kungen och hans furstar, och de drog genom hela Israel och Juda enligt kungens befallning. De sa:

”Ni Israels barn, vänd om till Herren (Jahveh), Abrahams, Isaks och Israels Gud. Då ska han vända om till den rest av er som har räddats från de assyriska kungarnas hand. 7 Och var inte som era fäder och bröder, som var trolösa mot Herren (Jahveh), sina fäders Gud, så att han utlämnade dem åt ödeläggelse, som ni själva har sett. 8 Var alltså nu inte hårdnackade som era fäder, utan räck Herren (Jahveh) er hand och kom till hans helgedom som han har helgat för evig tid, och tjäna Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), så ska hans brinnande vrede vändas från er. 9 För om ni vänder om till Herren (Jahveh) ska era bröder och era barn finna barmhärtighet hos dem som håller dem fångna, så att de får vända tillbaka till detta land. Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), är nådig och barmhärtig, och han ska inte vända sitt ansikte från er när ni vänder om till honom.”

10 Ilbuden for från stad till stad i Efraims och Manasses land och ända till Sebulon. Men man skrattade åt dem och hånade dem. 11 Men det fanns några i Asher, Manasse och Sebulon som ödmjukade sig och kom till Jerusalem. 12 Också i Juda verkade Guds hand, så att han gav dem alla ett enigt hjärta till att göra vad kungen och furstarna hade befallt i kraft av Herrens ord.

13 Mycket folk, en stor församling, kom samman i Jerusalem för att fira det osyrade brödets högtid i 2:a månaden [ijar – april/maj]. 14 De stod upp och röjde bort de altaren som fanns i Jerusalem. De tog också bort alla rökelsealtaren och kastade dem i Kidrons dal.

15 Och på 14:e dagen i 2:a månaden [ijar – april/maj] slaktade de påskalammet.

Prästerna och leviterna, som nu skämdes och därför hade helgat sig, förde vid högtiden fram brännoffer till Herrens (Jahvehs) hus. 16 De inställde sig till tjänstgöring på sina platser, så som det var föreskrivet för dem i gudsmannen Moses undervisning (hebr. Torah). Prästerna stänkte med blodet, som de hade tagit emot av leviterna. 17 Det fanns nämligen många i församlingen som inte hade helgat sig. Därför måste leviterna slakta påskalammen för alla som inte var rena så att de kunde helga dem åt Herren (Jahveh). 18 Det var en stor del av folket, många från Efraim och Manasse, Isaskar och Sebulon, som inte hade renat sig utan åt påskalammet på annat sätt än som var föreskrivet. Men Hiskia hade bett för dem och sagt: ”Må Herren (Jahveh), den gode, förlåta var och en 19 som har vänt sitt hjärta till att söka Herren Gud, sina fäders Gud, även om han inte är ren efter helgedomens ordning.” 20 Och Herren hörde Hiskia och helade folket.

21 De av Israels barn som befann sig i Jerusalem firade så det osyrade brödets högtid med stor glädje i sju dagar. Varje dag prisade leviterna och prästerna Herren med mäktigt ljudande instrument till Herrens ära.

22 Hiskia talade vänligt till alla de leviter som hade god insikt i Herrens (Jahvehs) tjänst. Och de åt av högtidsoffren under de sju dagarna, samtidigt som de offrade shalomoffer (gemenskapsoffer) och tackade Herren (Jahveh), sina fäders Gud (Elohim).

23 Hela församlingen enades om att fira högtid i ytterligare sju dagar, och man firade högtid med glädje också under de sju dagarna. 24 Hiskia, Juda kung, hade som offergåva gett församlingen 1 000 tjurar och 7 000 djur av småboskapen, och furstarna hade som offergåva gett 1 000 tjurar och 10 000 djur av småboskapen. Och ett stort antal präster helgade sig. 25 Hela Juda församling gladde sig med prästerna och leviterna, och det gjorde också hela den församling som hade kommit från Israel, liksom de främlingar som hade kommit från Israels land eller som bodde i Juda. 26 Glädjen var stor i Jerusalem, för sedan Israels kung Salomos, Davids sons, tid hade inget liknande hänt i Jerusalem. 27 Prästerna och leviterna stod upp och välsignade folket, och deras röst blev hörd, och deras bön kom till hans heliga boning, till himlen.

31

1 När allt detta var över, drog alla israeliter som hade varit där ut till Juda städer och slog sönder stoderna, högg ner asherapålarna och bröt ner offerhöjderna och altarna i hela Juda, Benjamin, Efraim och Manasse tills att de hade gjort slut på dem. Sedan vände alla Israels barn tillbaka till sina städer, var och en till sin besittning.

2 Hiskia gav befallning om prästernas och leviternas avdelningar, allteftersom de tillhörde den ena eller den andra avdelningen, så att både präster och leviter fick sina bestämda uppgifter, antingen det gällde att bära fram brännoffer eller gemenskapsoffer eller att förrätta gudstjänst och tacka och lovsjunga i portarna till Herrens boning. 3 Kungen gav en del av det han ägde till brännoffren, nämligen till brännoffer morgon och kväll och till brännoffer på sabbaterna, vid nymånaderna och högtiderna, så som det var skrivet i Herrens instruktioner (hebr. Torah). 4 Och han befallde folket som bodde i Jerusalem att ge prästerna och leviterna deras del, för att de skulle kunna hålla fast vid Herrens undervisning. 5 När denna befallning blev känd, gav Israels barn en riklig förstlingsgåva av säd, vin, olja och honung och av all gröda på marken. De förde fram tionde av allt i riklig mängd. 6 Och de av Israel och Juda som bodde i Juda städer förde också fram tionde av kor och får, liksom tionde av de heliga gåvor som helgades åt Herren (Jahveh), deras Gud (Elohim), och lade dem i högar. 7 I 3:e månaden [sivan – maj/juni] började de att lägga upp högarna, och i 7:e månaden [tishri – sept/okt] var de färdiga med det. 8 När Hiskia och hans furstar kom för att se högarna, välsignade de Herren och hans folk Israel.

9 Och Hiskia frågade prästerna och leviterna angående högarna. 10 Då svarade översteprästen Asarja av Tsadoqs hus: ”Sedan man började föra fram offergåvan till Herrens (Jahvehs) hus har vi ätit och blivit mätta och ändå fått mycket över, för Herren har välsignat sitt folk. Det som är kvar är denna stora rikedom.”

11 Hiskia befallde då att man skulle inreda förrådsrum i Herrens (Jahvehs) hus, och man inredde sådana. 12 I dem förde man noggrant in offergåvan och tiondet och de heliga gåvorna. Leviten Konanja hade huvudansvaret för arbetet, och hans närmaste man var hans bror Shimei. 13 Jehiel, Asasja, Nahat, Asahel, Jerimot, Josabad, Eliel, Jismakja, Mahat och Benajaho var tjänstemän under Konanja och hans bror Shimei enligt beslut av kung Hiskia och Asarja, fursten i Guds hus.

14 Leviten Kore, Jimnas son, som var dörrvakt på östra sidan, hade uppsikten över de frivilliga gåvorna åt Gud och skulle fördela Herrens offergåvor och det högheliga av offren. 15 Vid hans sida i präststäderna fanns Eden, Minjamin, Jeshua, Shemaja, Amarja och Shekanja, och de ombesörjde noggrant utdelningen till sina bröder efter deras avdelningar, lika för gammal som ung.

16 Undantagna var alla av mankön som var tre år eller äldre, de som var upptecknade i sina släktregister och som skulle infinna sig i Herrens (Jahvehs) hus för att varje dag utföra de för den dagen bestämda sysslorna, enligt de åligganden de hade efter sina avdelningar. 17 Prästernas släktregister var uppgjort efter deras familjer. Av leviterna var de upptagna som var 20 år eller äldre enligt deras särskilda åligganden och avdelningar. 18 I släktregistret skulle de vara upptecknade med alla sina små barn, hustrur, söner och döttrar, så många de var, för de skulle noggrant förvalta det heliga som heligt.

19 För dem av Arons söner, prästerna, som bodde på utmarkerna till sina städer, fanns i var särskild stad namngivna män tillsatta som skulle dela ut till alla av mankön bland prästerna och till alla de leviter som var upptecknade i släktregistret vad de hade rätt till.

20 Detta genomförde Hiskia i hela Juda, och han gjorde inför Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim), vad som var gott, rätt och sant. 21 Allt han företog sig när han sökte sin Gud, vare sig det gällde tjänstgöringen i Guds hus eller undervisningen (hebr. Torah) och budorden (tydliga befallningar), gjorde han av hela sitt hjärta. Och han var framgångsrik.

32

1 Sedan Hiskia i trohet hade utfört detta kom Sanherib (hebr. Sancheriv), kungen i Assyrien, och drog in i Juda och belägrade de befästa städerna och tänkte erövra dem åt sig.

[Sanherib är kung i Assyrien 704-681 f.Kr. och gjorde Nineve (Jona 3:1) till imperiets huvudstad, se Jes 37:37. En av de städer som Sanherib intar är Lashich. Under utgrävningar 2020 i den intilliggande staden Azeka hittades en belägringsramp från den här tiden. Det är denna ramp som Sanherib omnämner på en lertavla som kallas Azeka-inskriptionen. Den är en av 30 000 lertavlor som hittats i Ashurbanipalarkiven i Nineve.]

2 När Hiskia såg att Sanherib kom för att anfalla Jerusalem, 3 rådgjorde han med sina furstar och sina tappra män om att täppa till vattnet i de källor som låg utanför staden, och de hjälpte honom med det. 4 Mycket folk samlades, och man täppte till alla källorna och dämde för bäcken som flöt genom trakten, för de sa: ”Varför ska de assyriska kungarna komma och finna mängder av vatten?” 5 Han tog också mod till sig och byggde upp muren överallt där den hade raserats, byggde tornen högre och uppförde en annan mur längre ut, befäste Millo i Davids stad och tillverkade vapen (hebr. shelach) och sköldar i stor mängd.

6 Och han tillsatte krigsbefäl över folket och samlade dem till sig på den öppna platsen vid stadsporten, och talade till deras hjärtan (uppmuntrade dem) och sa: 7 ”Var frimodiga och starka! Var inte rädda eller modlösa inför Assyriens kung och hela skaran som han har med sig, för med oss är en som är större än den som är med honom. 8 Med honom är en arm av kött, men med oss är Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), och han ska hjälpa oss och föra våra krig.” Och folket fick nytt mod genom det som Juda kung Hiskia hade talat.

9 Den assyriske kungen Sanherib, som med hela sin krigshär låg framför Lachish, sände sina tjänare till Jerusalem, till Juda kung Hiskia och till alla dem av Juda som fanns i Jerusalem och lät säga:

10 ”Så säger Sanherib, kung av Assyrien: Vad är det ni förtröstar på, eftersom ni stannar kvar i det belägrade Jerusalem? 11 Är det inte Hiskia som bedrar er, så att ni kommer att dö genom hunger och törst? Han säger ju: Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), ska rädda oss undan den assyriske kungens hand. 12 Är det inte Hiskia som har avskaffat hans offerhöjder och altaren och sagt till Juda och Jerusalem: Inför ett enda altare ska ni tillbe, och på det ska ni tända offereld?

13 Vet ni inte vad jag och mina fäder har gjort med folken i andra länder? Har de gudar som dyrkas av folken i dessa länder någonsin kunnat befria sina länder ur min hand? 14 Ja, vilket bland alla dessa folk som mina fäder förintat har haft någon gud som förmått rädda sitt folk ur min hand? Men ni menar att er Gud förmår rädda er ur min hand. 15 Nej, låt inte Hiskia lura och bedra er och tro inte på honom, för ingen gud hos något folk eller i något rike har lyckats befria sitt folk ur min hand eller ur mina fäders hand. Hur mycket mindre ska då er Gud (Eloha) kunna befria er ur min hand!”

16 Sanheribs tjänare talade ännu mer mot Herren Gud och mot hans tjänare Hiskia. 17 Han skrev också ett brev för att håna Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), och sa om honom: ”Lika lite som de gudar som dyrkas av folken i de andra länderna har kunnat rädda sina folk ur min hand, lika lite ska Hiskias Gud (Elohim) kunna rädda sitt folk ur min hand.” 18 Och till Jerusalems folk, till dem som stod på muren, ropade de med hög röst på judiska för att skrämma dem och göra dem modlösa, så att de sedan skulle kunna inta staden. 19 Och de talade om Jerusalems Gud på samma sätt som om de främmande folkens gudar, som är verk av människohänder.

20 Under tiden bad kung Hiskia och profeten Jesaja, Amots son, och ropade till himlarna. 21 Då sände Herren (Jahveh) en ängel som förgjorde hela hären och furstarna och befälhavarna i den assyriske kungens läger, så att han med skam vände tillbaka till sitt land. När han gick in i sin guds hus blev han där nerhuggen med svärd av sin egen avkomma. 22 Och Herren räddade Hiskia och Jerusalems invånare ur den assyriske kungen Sanheribs hand och ur alla andras hand, och han beskyddade dem på alla sidor. 23 Många förde gåvor till Herren i Jerusalem och dyrbara gåvor till Juda kung Hiskia, och efter detta växte Hiskias anseende hos alla hednafolk.

Hiskias sjukdom

(Jes 38; 2 Kung 20:1-21)

24 Vid den tiden blev Hiskia dödssjuk. Han bad då till Herren (Jahveh), och Herren svarade honom och gav honom ett tecken. 25 Men Hiskia återgäldade inte det goda som han hade fått, utan hans hjärta blev högmodigt, och därför drabbade vrede honom och Juda och Jerusalem. 26 Men när Hiskia ödmjukade sig mitt i sitt hjärtas högmod och Jerusalems invånare med honom, drabbade Herrens vrede dem inte i Hiskias dagar. 27 Hiskias rikedom och härlighet var mycket stor. Han byggde sig skattkamrar för silver och guld och ädla stenar, för väldoftande kryddor och för sköldar och alla slags dyrbara gåvor. 28 Han uppförde också förrådshus för säd, vin och olja samt stall för allt slags boskap, och han skaffade hjordar för sina fållor. 29 Dessutom byggde han städer och fick en mängd får och kor. Gud hade gett honom mycket stora rikedomar. 30 Det var också Hiskia som täppte till Gichonvattnets övre källa och ledde vattnet neråt, väster om Davids stad [i en tunnel som mynnade ut i Siloamdammen]. Hiskia lyckades i allt han företog sig.

31 Och när sändebuden kom från Babels furstar, de som var utsända till honom för att höra sig för om det under som hade hänt i landet, lämnade Gud honom för att pröva honom [och visa konsekvenserna av högmod] och få veta allt som var i hans hjärta. 32 Vad som mer finns att säga om Hiskia och om hans gudfruktiga gärningar, det är skrivet i ”Profeten Jesajas, Amots sons, syner”, i boken om Judas och Israels kungar. 33 Hiskia gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom på den plats där man går upp till Davids hus gravar. Hela Juda och Jerusalems invånare hedrade honom vid hans död. Hans son Manasse blev kung efter honom.

33

Sydrikets 14:e regent – Manasse

(2 Kung 21:1-18)

[Manasse regerade i Juda 55 år (698-643 f.Kr.). Han var den förste kungen i Juda som inte var samtida med det norra kungariket Israel, som assyrierna intog ca 720 f.Kr. och deporterat en stor del av befolkningen. Han återinförde polyteistisk dyrkan och återtog de religiösa förändringar som hans far Hiskia hade gjort. När Manasse regeringstid inleddes var Sanherib kung av Assyrien (han regerade fram till 681 f.Kr.). Manasse omnämns i assyriska skrifter som en samtida och lojal vasall till Sanheribs son och efterträdare Esarchaddon. I assyriska skrifter nämns Manasse bland de 22 kungar som var skyldiga att tillhandahålla material till Esarchaddons byggnadsprojekt. Esarchaddon dog 669 f.Kr. och efterträddes av sin son Ashurbanipal, som också nämner Manasse som en av ett antal vasaller som hjälpte till i hans kampanj mot Egypten]

1 Manasse (hebr. Menasheh) var 12 år när han blev kung, och han regerade 55 år i Jerusalem. 2 Han gjorde det som var ont i Herrens ögon, efter den avskyvärda seden hos de folk som Herren (Jahveh) hade fördrivit för Israels barn. 3 Han byggde på nytt upp de offerhöjder som hans far Hiskia hade brutit ner. Och han reste altaren åt baalerna och gjorde asherapålar, och han tillbad och tjänade himlens hela härskara. 4 Han byggde altaren i Herrens (Jahvehs) hus. Det var om detta hus som Herren (Jahveh) hade sagt: ”I Jerusalem ska mitt namn vara för evig tid.” 5 Han byggde altaren åt himlens hela härskara på de båda förgårdarna till Herrens (Jahvehs) hus. 6 Han lät sina barn gå genom eld i Hinnoms sons dal och utövade teckentyderi, svartkonst och trolldom, skaffade sig andebesvärjare och spåmän och gjorde mycket som var ont i Herrens ögon, så att han väckte hans vrede.

7 Avgudabilden som han gjort ställde han in i Guds hus om vilket Gud hade sagt till David och hans son Salomo: ”I detta hus och i Jerusalem som jag har utvalt bland alla Israels stammar, vill jag fästa mitt namn för evig tid. 8 Jag ska inte mer låta Israel vandra bort från det land som jag har bestämt åt era fäder, om de bara håller fast vid och följer allt jag befallt dem efter den undervisning (hebr. Torah) och de förordningar (ordagrant: saker inristat) och påbud (bindande juridiska beslut), som de har fått genom Mose.”

9 Men Manasse förledde Juda och Jerusalems invånare, så att de gjorde mer ont än de folk som Herren (Jahveh) hade utrotat för Israels barn. 10 Herren (Jahveh) talade till Manasse och hans folk, men de gav inte akt på hans ord.

Assyrien sänds mot honom

11 Då lät Herren (Jahveh) den assyriske kungens arméer komma över dem. De slog Manasse i bojor och fängslade honom med kopparbojor och förde honom till Babel.

12 Men när han nu var i nöd, bönföll han inför Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim), och ödmjukade sig djupt för sina fäders Gud (Elohim). 13 Och när han bad så till honom, bönhörde Herren (Jahveh) honom och lyssnade till hans bön och lät honom komma tillbaka till Jerusalem som kung. Då insåg Manasse att det är Herren (Jahveh) som är Gud (Elohim).

14 Han byggde en yttermur till Davids stad väster om Gichon i dalen[källan på östra sidan av Jerusalem], fram till ingången till Fiskporten och runt omkring Ofel och gjorde den mycket hög. Sedan tillsatte han befälhavare i alla befästa städer i Juda.

15 Han avlägsnade de främmande gudarna och avgudabilden från Herrens (Jahvehs) hus, liksom alla de altaren som han hade byggt på det berg där Herrens (Jahvehs) hus stod, och i Jerusalem, och han kastade ut dem utanför staden. 16 Sedan upprättade han Herrens (Jahvehs) altare och offrade shalomoffer (gemenskapsoffer) och tackoffer på det och uppmanade Juda att tjäna Herren (Jahveh), Israels Gud. 17 Folket offrade ändå på höjderna, men bara åt Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim).

18 Vad som mer finns att säga om Manasse och om hans bön till sin Gud (Elohim) och om de ord som siarna (hebr. chozeh) talade till honom i Herrens (Jahvehs), Israels Guds (Elohims), namn, det står i Israels kungars krönika. [Syftar inte på Kungaböckerna i Bibeln utan på offentliga protokoll, från vilka uppgifter hämtades av profeterna och skrevs ned i de kanoniska böckerna.] 19 Om hans bön och hur han blev bönhörd, om all hans synd och trolöshet och om de platser där han byggde offerhöjder och ställde upp asherapålar och gjutna bilder, innan han ödmjukade sig, är skrivet i siarnas (hebr. Chozajs) krönika. [Hebr. Chozaj används bara här. Det är troligen inte ett egennamn, utan anspelar på chozeh, se vers 18, som är siare.] 20 Manasse gick till vila hos sina fäder, och man begravde honom där han bodde. Hans son Amon blev kung efter honom.

Sydrikets 15:e regent – Amon

(2 Kung 21:19-26)

[Amon regerade Juda i 2 år (643-640 f.Kr.).]

21 Amon var 22 år när han blev kung, och han regerade 2 år i Jerusalem. 22 Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon, så som hans far Manasse hade gjort. Och Amon offrade åt alla de avgudabilder som hans far Manasse hade tillverkat, och han dyrkade dem. 23 Men han ödmjukade sig inte inför Herren (Jahveh), så som hans far Manasse hade gjort, utan han hopade skuld på skuld. 24 Och hans tjänare sammansvor sig mot honom och dödade honom hemma i hans hus. 25 Men folket i landet dödade alla som hade sammansvurit sig mot kung Amon. Därefter gjorde folket i landet hans son Josia (hebr. Joshijaho) till kung efter honom.

34

Sydrikets 16:e regent – Josia (kap 34-35)

(2 Kung 22:1-23:30)

[Josia regerar Juda i 31 år (640-609 f.Kr.).]

1 Josia (hebr. Joshijaho) var 8 år när han blev kung, och han regerade 31 år i Jerusalem. 2 Han gjorde det som var rätt i Herrens (Jahvehs) ögon och vandrade på sin fader Davids vägar och vek inte av vare sig åt höger eller åt vänster.

3 I sitt 8:e regeringsår, medan han ännu var ung, började Josia söka sin fader Davids Gud, och i det tolfte året började han rena Juda och Jerusalem från offerhöjderna och asherapålarna och från de snidade och gjutna avgudabilderna. 4 Baalsaltarna bröts ner inför honom, solstoderna som stod på dem högg han ner, och asherapålarna och de snidade och gjutna avgudabilderna slog han sönder och krossade till stoft, som han strödde ut på de mäns gravar som hade offrat åt dem. 5 Och prästernas ben brände han på deras altaren. Så renade han Juda och Jerusalem. 6 I Manasse, Efraims och Simeons städer ända till Naftali genomsökte han överallt husen. 7 Och sedan han hade brutit ner altarna, krossat asherapålarna och avgudabilderna till stoft och huggit ner alla solstoder i hela Israels land återvände han till Jerusalem.

8 I sitt 18:e regeringsår, medan han höll på att rena landet och templet, sände kung Josia i väg Shafan, Asaljas son, och stadens ledare Maaseja och kanslern Joach, Joachaz son, för att få Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), hus i ordning.

9 De gick till översteprästen Hilkia (hebr. Chilqijaho) och lämnade pengarna som hade kommit in till Guds hus och som leviterna som höll vakt vid tröskeln hade samlat in från Manasse, Efraim och hela det övriga Israel, liksom från hela Juda och Benjamin och från Jerusalems invånare. 10 De överlämnade dem till de män som tjänstgjorde som förvaltare i Herrens (Jahvehs) hus.

Dessa gav sedan pengarna till de arbetare som var sysselsatta vid Herrens (Jahvehs) hus med att reparera och förstärka byggnaden. 11 Timmermännen och byggnadsarbetarna fick pengarna för att köpa in huggen sten samt trävirke till stag (tvärslår; för att hålla ihop) och balkar som skulle användas för att timra upp de hus som Juda kungar hade förstört. 12 Männen utförde sitt arbete med plikttrohet. Förmän över dem och arbetsledare var Jahat och Obadja, leviter av Meraris släkt, och Sakarja och Meshullam av kehatiternas släkt. Alla dessa leviter var skickliga musiker. 13 De hade också tillsynen över bärarna och över dem som arbetade vid de olika göromålen. Några av leviterna var också skrivare, förmän och dörrvakter.

Torah-rulle hittas i templet

14 När de tog ut pengarna som hade flutit in till Herrens (Jahvehs) hus, fann prästen Hilkia (hebr. Chilqijaho) Herrens (Jahvehs) Torah-rulle som hade blivit given genom Mose. 15 Då sa Hilkia (hebr. Chilqijaho) till skrivaren Shafan: ”Jag har funnit Torah-rullen i Herrens (Jahvehs) hus.” Hiskia gav boken åt Shafan.

16 Shafan bar boken till kungen och lämnade sin redogörelse till honom. Han sa: ”Dina tjänare har gjort allt som de har fått i uppdrag att göra. 17 De har tömt ut de pengar som fanns i Herrens (Jahvehs) hus och har överlämnat dem åt förmännen och arbetarna.” 18 Skrivaren Shafan berättade också för kungen: ”Prästen Hilkia (hebr. Chilqijaho) har gett mig en bok.” Och Shafan läste ur den inför kungen.

19 När kungen hörde Torahns (undervisningens) ord, rev han sönder sina kläder. 20 Och kungen befallde Hilkia (hebr. Chilqijaho) och Achiqam, Shafans son, och Abdon, Mikas son, och skrivaren Shafan och Asaja, kungens tjänare, och sa: 21 ”Gå och fråga Herren (Jahveh) för mig och för dem som är kvar av Israel och Juda om det som står i den bok som man nu har funnit. Herrens (Jahvehs) vrede är stor, och den är utgjuten över oss, därför att våra fäder inte har hållit Herrens (Jahvehs) ord och inte har gjort allt som är föreskrivet i denna bok.”

Profetissan Huldah

22 Och Hilkia (hebr. Chilqijaho) och de som kungen hade utsett gick till profetissan Huldah (hebr. Choldah), hustru till Shallum, klädkammarvaktaren, som var son till Tokehat, Hasras son. Hon bodde i Jerusalem, i Nya staden. Och de talade med henne så som de hade blivit tillsagda. [2 Kung 22:14]

23 Då svarade hon dem: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud: Säg till den man som har sänt er till mig: 24 Så säger Herren: Se, över denna plats och över dem som bor här ska jag låta olycka komma, alla de förbannelser som är skrivna i den bok som man har läst för Juda kung. 25 De har övergett mig och tänt offereld åt andra gudar och väckt min vrede genom alla sina händers verk, därför ska min vrede utgjutas över denna plats och ska inte utsläckas. 26 Men till Juda kung, som har sänt er för att fråga Herren (Jahveh), till honom ska ni säga: Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud, om de ord du har hört: 27 Eftersom ditt hjärta veknade och du ödmjukade dig inför Gud när du hörde hans ord mot denna plats och mot dem som bor här, ja, eftersom du ödmjukade dig inför mig och rev sönder dina kläder och grät inför mig har jag också hört dig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 28 Jag ska samla dig till dina fäder, och du ska samlas till dem i din grav med frid. Dina ögon ska slippa se all den olycka som jag ska låta drabba denna plats och dem som bor här.”

Och de vände tillbaka till kungen med det svaret.

29 Då sände kungen bud och kallade samman alla de äldste i Juda och Jerusalem. 30 Och kungen gick upp i Herrens (Jahvehs) hus med alla Juda män och Jerusalems invånare, med prästerna och leviterna och allt folket, från den störste till den minste. Han läste upp för dem allt som stod i förbundsboken som man hade funnit i Herrens (Jahvehs) hus. 31 Och kungen steg fram på sin plats och slöt inför Herrens (Jahvehs) ansikte det förbundet att de skulle följa Herren (Jahveh) och hålla fast vid hans bud, hans vittnesbörd och stadgar av hela sitt hjärta och av hela sin själ och göra efter förbundets ord, som var skrivna i denna bok. 32 Han lät alla som fanns i Jerusalem och Benjamin träda in i förbundet. Och Jerusalems invånare handlade efter Guds, sina fäders Guds, förbund. 33 Josia avlägsnade alla avgudar i de länder som tillhörde Israel och befallde alla som fanns i Israel att tjäna Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim). Och så länge han levde vek de inte av från Herren (Jahveh), sina fäders Gud (Elohim).

35

Pesach i Jerusalem

1 Josia (hebr. Joshijaho) firade Herrens (Jahvehs) påsk i Jerusalem. Man slaktade påskalammet på fjortonde dagen i första månaden. 2 Han fastställde prästernas åligganden och styrkte dem till tjänstgöringen i Herrens (Jahvehs) hus. 3 Han sa till leviterna som undervisade hela Israel och som var helgade åt Herren (Jahveh): ”Sätt den heliga arken i det hus som Salomo, Davids son, Israels kung, har byggt. Den ska inte mer vara en börda på era axlar. Tjäna nu Herren (Jahveh) er Gud (Elohim), och hans folk Israel. 4 Gör er redo efter era familjer, i era avdelningar, så som Israels kung David och hans son Salomo har föreskrivit. 5 Ställ upp er i helgedomen, ordnade efter era bröders familjer i hela folket, så att en avdelning av en levitisk familj kommer på varje grupp. 6 Slakta påskalammet och helga er och tillaga det för era bröder. Gör efter Herrens (Jahvehs) ord genom Mose.”

7 Och Josia offrade småboskap för hela folket, dels lamm och dels killingar, 30 000 djur, allt till påskoffer åt dem som var närvarande, samt tjurar, 3 000 djur. Detta togs från kungens privata egendom.

8 Hans furstar gav också av fri vilja offergåvor åt folket och åt prästerna och leviterna. Hilkia (hebr. Chilqijaho), Sakarja och Jehiel, furstarna i Guds hus, gav åt prästerna 2 600 lamm och killingar samt tjurar, 300 djur, till påskoffer. 9 Och Konanja med Shemaja och Netanel, hans bröder, samt Hashabja, Jegiel och Josabad, de främsta bland leviterna, gav som offergåva åt leviterna 5 000 lamm och killingar till påskoffer, samt dessutom tjurar, 500 djur.

10 På så sätt blev det ordnat för gudstjänsten.

Prästerna och leviterna inställde sig till tjänstgöring på sina platser och efter sina avdelningar, som kungen hade befallt. 11 De slaktade påskalammet, och prästerna stänkte med blodet som räcktes åt dem, medan leviterna flådde lammen. 12 Och de avskilde brännoffersstyckena och delade ut dem åt folket efter deras familjer, för att de skulle offra dem åt Herren (Jahveh), så som det var föreskrivet i Mose bok. På samma sätt gjorde de också med tjurarna. 13 Och de stekte påskalammet på eld på föreskrivet sätt. Men köttet från gemenskapsoffret kokade de i grytor, pannor och kittlar och skyndade sig att dela ut det till allt folket. 14 Sedan lagade de [mat] till åt sig själva och åt prästerna, för prästerna, Arons söner, var upptagna ända till natten med att offra brännoffret och fettstyckena. Därför måste leviterna laga till både åt sig själva och åt prästerna, Arons söner.

15 Sångarna, Asafs ättlingar, stod på sin plats, som David, Asaf, Heman och kungens siare Jedutun hade befallt, och dörrvakterna stod var och en vid sin port. De behövde inte gå ifrån sin tjänstgöring, eftersom deras bröder leviterna lagade till åt dem.

16 Så blev den dagen allt ordnat för Herrens (Jahvehs) tjänst, så att man firade påskhögtid och offrade brännoffer på Herrens (Jahvehs) altare, så som kung Josia hade befallt. 17 De av Israels barn som var närvarande höll nu påskhögtid och det osyrade brödets högtid i sju dagar. 18 En påskhögtid som denna hade inte firats i Israel sedan profeten Samuels tid. Ingen av Israels kungar hade hållit en sådan påskhögtid som nu firades av Josia med prästerna och leviterna, hela Juda och dem av Israel som var närvarande samt Jerusalems invånare. 19 I Josias 18:e regeringsår hölls denna påskhögtid.

Josias död

(2 Kung 23:29-30)

[Berättelsen rör sig nu från reformen 622 till Josias död 609 f.Kr.]

20 Efter allt detta, när Josia hade fått templet i ordning, drog Egyptens kung Necho upp för att strida vid Karkemish som ligger vid Eufrat. Josia drog ut mot honom. 21 Då skickade [farao] Necho bud till honom och sa: ”Vad har jag med dig att göra, du Juda kung? Det är inte mot dig jag kommer i dag, utan mot den fiende jag är i krig med. Gud (Elohim) har befallt mig att skynda. Sluta stå emot Gud (Elohim), som är med mig! Akta dig så att han inte förgör dig.”

22 Men i stället för att vända om och lämna honom i fred förklädde Josia sig och gick ut för att strida mot honom, utan att höra på Nechos ord som kom från Guds mun. De drabbade samman i Megiddopasset. 23 Bågskyttarnas skott träffade kung Josia, och kungen sa till sina män: ”Bär bort mig! Jag är svårt sårad.” 24 Då bar hans män bort honom från vagnen och satte honom i hans andra vagn och förde honom till Jerusalem. Och han dog och blev begravd där hans fäder var begravda. Hela Juda och Jerusalem sörjde Josia.

25 Och Jeremia mässade (klagade; sjöng entonigt och utdraget – hebr. qinen) en sorgesång (hebr. qina) över Josia. Alla sångare och sångerskor talade om Josia i sina sorgesånger och gör det än i dag. Dessa sånger blev allmänt sjungna i Israel, och de finns upptecknade bland ”Sorgesångerna”. 26 Vad som mer finns att säga om Josia och om de fromma gärningar han gjorde enligt det som var skrivet i Herrens (Jahvehs) undervisning (hebr. Torah), 27 och om annat som han företog sig under sin första tid såväl som under sin sista, det är skrivet i boken om Israels och Juda kungar.

36

Sydrikets 17:e regent – Jehoachaz

(2 Kung 23:30-34)

[Jehoachaz regerar 3 månader 609 f.Kr.]

1 Folket i landet tog Jehoachaz, Josias son, och gjorde honom till kung i Jerusalem efter hans far. 2 Joachaz [kortform av Jehoachaz] var 23 år när han blev kung, och han regerade 3 månader i Jerusalem. 3 Kungen av Egypten avsatte honom i Jerusalem och tvingade landet betala en skatt på 100 talenter [3 ton] silver och 1 talent [34 kg] guld. 4 Och kungen av Egypten gjorde hans bror Eljaqim till kung över Juda och Jerusalem och ändrade hans namn till Jojakim (hebr. Jehojaqim). Men Necho tog med sig hans bror Joachaz och förde honom till Egypten.

Sydrikets 18:e regent – Jojakim

(2 Kung 23:36-24:7)

[Jojakim regerade Juda i 11 år (609-597 f.Kr.).]

5 Jojakim (hebr. Jehojaqim) var 25 år när han blev kung, och han regerade 11 år i Jerusalem. Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), ögon. 6 Och Babels kung Nebukadnessar drog upp mot honom och fängslade honom med kopparbojor och förde bort honom till Babel. 7 En del av kärlen i Herrens (Jahvehs) hus förde Nebukadnessar också till Babel, och han satte in dem i sitt palats i Babel. 8 Vad som mer finns att säga om Jojakim och om de avskyvärda ting han gjorde och vad som i övrigt blev funnet hos honom, det är skrivet i boken om Israels och Juda kungar. Hans son Jojakin (hebr. Jehojachin) blev kung efter honom.

Sydrikets 19:e regent – Jojakin

(2 Kung 24:8-17; 25:27-30)

[Jojakin regerade Juda i 3 månader 598 f.Kr.]

9 Jojakin (hebr. Jehojachin) var 18 år när han blev kung, och han regerade 3 månader och 10 dagar i Jerusalem. Han gjorde det som var ont i Herrens ögon. 10 I början av nästa år lät kung Nebukadnessar hämta honom och förde honom till Babel tillsammans med de dyrbara kärlen i Herrens (Jahvehs) hus. Och han gjorde hans bror Sidkia (hebr. Tsidqijaho) till kung över Juda och Jerusalem.

Sydrikets 20:e och sista regent – Sidkia/Mattanja

[Sidkia/Mattanja regerade Juda i 11 år (597-586 f.Kr.).]

11 Sidkia (hebr. Tsidqijaho) var 21 år när han blev kung, och han regerade 11 år i Jerusalem. 12 Han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs), sin Guds (Elohims), ögon. Han ödmjukade sig inte under profeten Jeremia, som talade Herrens ord. 13 Och han gjorde uppror mot kung Nebukadnessar, som hade tagit en ed av honom vid Gud. Han var hårdnackad och förhärdade sitt hjärta, så att han inte omvände sig till Herren (Jahveh), Israels Gud.

14 Också alla de ledande prästerna och folket gick allt längre i sin trolöshet mot Gud. De följde hednafolkens alla avskyvärda seder och orenade Herrens (Jahvehs) hus som han hade helgat i Jerusalem. 15 Herren (Jahveh), deras fäders Gud, sände sina budskap till dem gång på gång genom sina sändebud, för han hade medlidande med sitt folk och sin boning. 16 Men de gjorde narr av Guds (Elohims) sändebud, de föraktade hans ord och hånade hans profeter tills Herrens (Jahvehs) vrede över sitt folk växte så att det inte mer fanns någon bot. 17 Då sände han emot dem kaldéernas [babyloniernas] kung, som dödade deras unga män med svärd i deras helgedom och inte skonade vare sig unga män eller unga kvinnor, inte heller gamla och gråhårsmän. Allt gavs i hans hand. [Gud gav dem i hans hand.] 18 Och alla kärl i Guds hus, både stora och små, och skatterna i Herrens (Jahvehs) hus, liksom de skatter som tillhörde kungen och hans förnämsta män, allt förde han [babyloniernas kung] till Babel. 19 De [babylonierna] satte eld på Guds (Elohims) hus och bröt ner Jerusalems mur. Alla stadens palats brände de i eld och de förstörde alla dyrbara föremål. 20 Dem som hade undkommit svärdet förde han bort i fångenskap till Babel, och de blev slavar åt honom och hans söner tills perserna kom till makten. 21 Herrens (Jahvehs) ord genom Jeremias mun skulle uppfyllas, nämligen att landet skulle få gottgörelse för sina sabbater – så länge det låg öde hade det sabbat – till dess att 70 år hade gått.

Appendix

(Esra 1:1-3)

22 För att Herrens (Jahvehs) ord genom Jeremia skulle uppfyllas, hände det i den persiske kungen Kyros (Koreshs) 1:a regeringsår [538/539 f.Kr.] att Herren påverkade perserkungen Kyros (Koreshs) sinne så att han över hela sitt rike lät utropa följande som också skriftligt kungjordes: 23 ”Så säger Kyros (Koresh), kung av Persien: Herren (Jahveh), himlens Gud, har gett mig alla riken på jorden, och han har befallt mig att bygga ett hus åt honom i Jerusalem i Juda. Den bland er som tillhör hans folk ska bege sig dit upp, och hans Gud ska vara med honom.”

Esra

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Esra

Inledning

Från början var Esra och Nehemja en bokrulle som kallades Esra bok. Ända fram till år 1448 var det en bok i den hebreiska Bibeln (Tanach), sedan dess är de uppdelade och återfinns som två böcker: Esra och Nehemja. Den inbördes ordningen där Esra kommer före Nehemja är densamma i alla traditioner. I den kristna Bibeln återfinns böckerna bland de historiska böckerna, mitt i GT, efter Krönikeböckerna. I den judiska Bibeln är de däremot placerade näst sist, i den tredje delen som är Skrifterna (Ketuvim). Den sista boken i Skrifterna är Krönikeböckerna som också antas ha skrivits av Esra. De två sista verserna i Krönikeböckerna (2 Krön 36:22-23) är nästan exakt samma som de tre första här i Esra (Esra 1:1-3). Detta talar också för att dessa tre böcker från början var en enhet. Placeringen sist i GT passar rent kronologiskt också bra. Anledningen till att både Esra/Nehemja och Krönikeböckerna delades upp och blev flera böcker är att den grekiska översättningen Septuaginta delade upp dem. Den uppdelningen har sedan följt med i den kristna traditionen.

Kronologi – kungar

Följande kungar regerade i det persiska riket:

Kyros 539-530 f.Kr.

Kambyses II 530-522 f.Kr.

Darejavesh (Darius) I 522-486 f.Kr.

Xerxes I 486-465 f.Kr.

Artaxerxes I 465-424 f.Kr.

Darejavesh (Darius) II 423-404 f.Kr.

Artaxerxes II 404-358 f.Kr.

Artaxerxes III 358-337 f.Kr.

Darejavesh (Darius) III 336-330 f.Kr.

Det persiska riket får sitt slut 331 f.Kr. då Alexander den store besegrar Darius III vid slaget i Gaugamela.

Struktur

Esra/Nehemja är en enhet med sju distinkta stycken som hör ihop. Det går att illustrera dem som parallella par eller en stor kiasm.

1a Serubbabel återvänder (Esra 1-2)

1b Serubbabels bedrifter (Esra 3-6)

2a Esra återvänder (Esra 7-8)

2b Esras bedrifter (Esra 9-10)

2a Nehemja återvänder (Neh 1-2)

2b Nehemjas bedrifter (Neh 3:1-7:3)

3 Avslutande reformer och uppräkningar (Neh 7:4-13:31)

A Serubbabels återvändande (Esra 1-2)

  B Templet byggs – motstånd (Esra 3-6)

    C Esras återvändande (Esra 7-8)

      D Folket renas (Esra 9-10)

    C Nehemjas återvändande (Neh 1-2)

  B Murarna byggs – motstånd (Neh 3:1-7:3)

A Serubbabels återvändande; avslutande reformer (Neh 7:4-13:31)

Det kiastiska mönstret visar utan någon som helst tvekan att Esra/Nehemja är en bok som hör ihop. Den symmetriska strukturen ger också en förklaring till den dubbla listan med namnen på dem som återvände i Esra 2 och Neh 7. Strukturen hjälper också till att se de områden och teman som författaren betonar: Överlåtelse och efterföljelse (tre uppbrott beskrivs, då folket lämnar sitt bekväma liv i Babylon för att återvända och bygga upp Guds tempel och muren); vikten av personligt engagemang (uppräkningar med specifika individuella namn); bönens och fastans viktiga roll (Esra 9-10 och Neh 4-6); omvändelse och lydnad; varje våg mötte motstånd (den som bygger på Guds verk kommer att möta motstånd både utifrån och inifrån).

Berör tidsperioden: 539 – 444 f.Kr.

Skrivet: ca 556-444 f.Kr.

Författare: troligtvis Esra

Relaterade böcker:

Nehemja,

Ester,

Sakarja,

Haggai,

Malaki

1

Första gruppen – Serubbabel (kap 1-6)

Kyros påbud

1 I Kyros, den persiska kungens, första år [539 f.Kr.] – för att Herrens (Jahvehs) ord genom Jeremias mun skulle fullbordas [Jer 29:10-14; Jes 44:28-45:13] – uppväckte Gud (Jahveh) Persiens kung Kyros ande [hjärta, se Ords 21:1] så att han ropade ut (kungjorde) i hela sitt kungarike, både muntligt och skriftligt:

2 Så säger Kyros, Persiens kung:

Alla kungariken på jorden har Herren (Jahveh), himmelens Gud (Elohim), gett till mig, och han har befallt mig att bygga ett hus åt honom i Jerusalem, som ligger i Juda.

3 Vem som helst ibland er som tillhör hans folk, må hans Gud (Elohim) vara med honom. Låt honom gå upp till Jerusalem som ligger i Juda och bygga Herrens (Jahvehs), Israels Guds (Elohims), hus. Han är den Gud (Elohim) som bor i Jerusalem.

4 Och för alla [judar] som är kvar (kvarlevan) [som inte har tillräckligt med egna resurser för att återvända], var de än må bo [runt om i hela det stora persiska riket], låt folket [icke-judar] på dessa platser förse honom med silver och guld, med gods [kläder, tält] och kreatur, förutom de frivilliga offergåvorna till Guds (Elohims) hus i Jerusalem [så de kan återvända].

[Betydelsen beror på vilka ”folket på dessa platser” syftar på. Om det är icke-judar, så blir betydelsen att alla judar som vill återvända skulle få möjlighet att göra det. Den tolkningen stärks utifrån att gåvorna som nämns är de gåvor som de tar med sig, se vers 6.]

[Kyros regerade i Persien 539-530 f.Kr. Detta påbud avslutar den 70-åriga fångenskapen för det judiska folket i Babylon. Det var tre deportationer (605, 597 och 586 f.Kr.) och också tre återtåg (Serubbabel, Esra och Nehemja). De sjuttio åren kan beräknas på två sätt. Antingen från Nebukadnessars första attack 605 f.Kr. till 535 f.Kr. (då grunden till templet läggs) eller från Jerusalems fall 586 f.Kr. till templets färdigställande 516 f.Kr. då det återinvigs. Vers 1-3 återfinns nästan ordagrant i 2 Krön 36:22-23. Arkeologiska fynd som Kyros cylinder bekräftar att Kyros gjorde liknande proklamationer till andra folk och religioner. Frasen ”det blev nedskrivet” i vers 1 är en teknisk term för att dokumentera. Tusentals lertavlor med lagar, kvitton och förbund har hittats i utgrävningar från den här tiden.]

Förberedelser och gåvor

5 Ledarna för Juda och Benjamin tillsammans med prästerna och leviterna, alla vars ande Gud (Elohim) hade uppväckt, steg upp och gick för att bygga Herrens (Jahvehs) hus som finns i Jerusalem. 6 Och alla omkring dem stärkte deras händer med redskap av silver, guld, gods, boskap och värdefulla gåvor, förutom allt som de offrade frivilligt. 7 Och kung Kyros hämtade alla tillbehör från Herrens (Jahvehs) hus som Nebukadnessar hämtat från Jerusalem och placerat i sina gudars hus. 8 Persiens kung Kyros lät skattmästaren Mitredat [80 år senare tjänade en annan Mitredat under Artaxerxes I, se Esra 4:7] hämta dem (tempelföremålen) och räkna upp dem åt Sheshbatsar [troligen ett annat namn på Serubbabel, se vers 11 och Esra 5:16; 3:8], fursten av Juda. 9 Detta är antalet av dem:

guldhandfat: 30 st

silverhandfat: 1 000 st

silverknivar: 29 st

10 guldskålar: 30 st

en annan sorts (dubbla; andra; matchande – hebr. mishnim) silverskålar: 410 st

övriga redskap: 1 000 st

11 Alla redskap av guld och av silver var 5 400. Sheshbatsar [troligen Serubbabel] tog med sig allt detta när de bröt upp från fångenskapen i Babylon till Jerusalem.

[Summan av de artiklar som listas i vers 9-10 är 2 499, vilket inte stämmer överens med totalsumman 5 400. Troligtvis anges bara de viktigaste kärlen i uppräkningen, eller så har författaren bara tagit med en del av en sammanställning tillsammans med totalsumman.]

2

Namnen på dem som återvände

[Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem. Det finns också ett särskilt ord för detta i hebreiskan alija, vilket används här. Namnet Serubbabel (hebr. Zerobavel) betyder en som är utspridd/sådd i Babylon.]

1 Dessa är provinsens söner som gick upp [till Jerusalem] från fångenskapen, av dem som förts bort, som Nebukadnessar, Babylons kung, hade fört till Babylon, och som återvände till Jerusalem och Juda, var och en till sin stad; 2 som kom med Serubbabel, Jeshoa, Nehemja, Seraja, Reelaja, Mordochaj, Bilshan, Mispar, Bigvaj, Rechom, Baana.

[Uppräkningen som görs här har stora likheter med en motsvarande uppräkning i Neh 7:6-73. Många av familjerna nämns i bägge uppräkningarna och antalet familjemedlemmar är ofta detsamma, men skillnader förekommer. En del betraktar dessa uppräkningar som två olika, men det kiastiska mönstret talar för att det är samma, men med olika fokus. I denna uppräkning nämns drygt 42 000 personer, men en stor majoritet av judarna kom aldrig tillbaka varken med Serubbabel, Esra eller Nehemja, utan bodde kvar i Babylon. Där har deras ättlingar bott kvar ända in i modern tid, då en del av dem har flyttat tillbaka till Israel efter att staten bildades 1948. Mellan 1948 och 2021 har över 3 miljoner judar gjort alija. År 2021 fanns det 15 miljoner judar totalt i världen (varav omkring 15 000 i Sverige) och knappt hälften (6,9 miljoner) bodde i Israel. I Sverige har den ökande antisemitismen gjort att allt fler judar väljer att flytta till Israel.]

Antalet män av Israels folk:

3 Paroshs söner: 2 172

4 Shefatejas söner: 372

5 Arachs söner: 775

6 Pachat-Moabs söner, från Jeshoa och Joavs söner: 2 812

7 Elams söner: 1 254

8 Zattos söner: 945

9 Zakkajs söner: 760

10 Banis söner: 642

11 Bevajs söner: 623

12 Azeggads söner: 1 222

13 Adonikams söner: 666

14 Bigvajs söner: 2 056

15 Adins söner: 454

16 Aters söner från Hiskia (hebr. Jechizqijah): 98

17 Betsajs söner: 323

18 Joras söner: 112

19 Chashums söner: 223

20 Gibbars söner: 95

21 [Från geografiska platser:]

Betlehems söner: 123

22 Netofas folk: 56

23 Anatots folk: 128

24 Azmavets söner: 42

25 Kirjat Arims, Kefiras och Beerots söner: 743

26 Ramas och Gevas söner: 621

27 Michmas folk: 122

28 Betels och Ais folk: 223

29 Nevos söner: 52

30 Magebbishs söner: 156

31 Det övriga Elams söner: 1 254

32 Charims söner: 320

33 Lods, Chadids och Onos söner: 725

34 Jerikos söner: 345

35 Senaas söner: 3 630

36 Prästerna:

Jedajas söner av Jeshoas hus: 973

37 Immers söner: 1 052

38 Pashchors söner: 1 247

39 Charims söner: 1 017

40 Leviterna:

Jeshoas söner och Kadmiel från Hodavejas söner: 74

41 Sångarna:

Asafs söner: 128

42 Dörrvaktarnas söner:

Shalloms söner, Aters söner, Talmons söner, Akkovs söner, Chatitas söner och Shovajs söner: totalt 139

43 Tempeltjänarna [hebr. netinim; betyder ”givna åt” eller ”avskilda för”, de hade fått uppdraget att hjälpa leviterna med enklare uppgifter som att hämta vatten och hugga ved, se Jos 9:26-27]:

Tsichas söner, Chasofas söner, Tabbaots söner, 44 Keros söner, Siahas söner, Padons söner, 45 Levanas söner, Chagavas söner, Akkovs söner, 46 Chagavs söner, Shalmajs söner, Chanans söner, 47 Giddels söner, Gachars söner, Reajas söner, 48 Retsins söner, Nekodas söner, Gazzams söner, 49 Uzzas söner, Paseachs söner, Besajs söner, 50 Asnas söner, Meonims söner, Nefosims söner, 51 Bakboks söner, Chakofas söner, Charchors söner, 52 Batslots söner, Mechidas söner, Charshas söner, 53 Barkos söner, Siseras söner, Temachs söner, 54 Netsiachs söner och Chatifas söner.

55 Salomos tjänares barn:

Sotajs söner, Hassoferets söner, Perodas söner, 56 Jaelas söner, Darkons söner, Giddels söner, 57 Shefatejas söner, Chattils söner, Pocheret-Hatsvajims söner, Amis söner.

58 Alla tempeltjänarna [netinimerna, se vers 43-54] och sönerna till Salomos tjänare var 392.

59 [Övriga:]

Och där var de som gick upp från Tel-Melach, Tel-Charesha, Kerov, Addan och Immer, men de kunde inte berätta (redogöra för) vilka som var deras fäders hus (vilken släkt de kom ifrån) och deras säd (avkomma), huruvida de var israeliter eller inte.

60 Delajas söner, Tobias söner, Nekodas söner: 652.

61 Och prästernas söner: Chavajas söner, Hakkots söner, Barzillajs söner, som tog en hustru från Barzillajs döttrar, gileaditen, och sedan tog deras familjenamn. 62 Dessa sökte efter sina uppteckningar, sitt släktskap (förfädernas namn), men kunde inte finna dem. Därför ansågs de orena och skiljdes från prästerskapet. 63 Och Tirshata sa till dem att de inte skulle äta av det heliga (de delar av offerdjuren som tillhörde prästen) förrän det kom en präst (överstepräst) med Urim och Tummim [som genom denna lott kunde avgöra om de var äkta präster eller inte].

[Urim och Tummim var namnet på de två föremål (troligtvis två mindre stenar eller stavar) som prästen bar i sin prästsköld och som troligtvis användes för att kasta lott, se 2 Mos 28:30; 1 Sam 14:42.]

64 Hela församlingen tillsammans utgjorde 42 360 personer, 65 förutom deras tjänare och tjänarinnor som utgjorde 7 337 personer. De hade också 200 manliga och kvinnliga sångare.

66 De hade 736 hästar, 245 mulåsnor, 67 435 kameler och 6 720 åsnor.

68 När de kom till Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem gav några av familjernas överhuvuden frivilliga gåvor till återuppbyggnaden av grunden till Herrens (Jahvehs) hus. 69 I förhållande till sin förmåga gav de till skattkistan för detta arbete 61 000 gulddrachmer och 5 000 silverminor och 100 prästdräkter. 70 Nu bosatte sig prästerna, leviterna, en del av folket, sångarna, dörrvaktarna och tempeltjänarna i sina egna städer och hela det övriga Israel i sina städer.

3

Templets grund läggs

1 Och när den 7:e månaden [höstmånaden tishri, infaller sept/okt; troligtvis 538 f.Kr.] var inne och Israels barn hade bosatt sig i sina städer, samlades folket som en man (som en enhet; samstämt) i Jerusalem. 2 Då stod Jotsadaks son Jeshoa upp och hans bröder, prästerna, och Serubbabel, Shealtiels son, och hans bröder, och de byggde altaret för att offra brännoffer till Israels Gud (Elohim) som det står skrivet i gudsmannen Moses undervisning. 3 De satte upp altaret på dess bestämda plats (i anslutning till/framför/öster om själva templet), trots sin rädsla för folket i landet. Och de offrade brännoffer till Herren (Jahveh) på det, både morgonoffer och kvällsoffer. 4 De firade också lövhyddohögtiden (hebr. sukkah) som det står skrivet och offrade det föreskrivna antalet dagliga offer i enlighet med påbudet för varje dag.

[Just under lövhyddofesten offras utöver alla andra högtidsoffer även totalt 70 oxar, en för varje land i den då kända världen, vilket gör att ingen annan högtid har lika många offer i antal djur, se 4 Mos 29:12-39; 3 Mos 23:33-44; 5 Mos 16:13-15. Lövhyddohögtiden är också den enda av Herrens (Jahvehs) högtider då det är ett påbud att vara glad i sju dagar, vilket många rabbiner anser vara ett av de svåraste buden att uppfylla!]

5 Därefter bar de fram det dagliga brännoffret, offret vid nymånad och offren för alla Herrens (Jahvehs) heliga sammankomster [alla Herrens (Jahvehs) högtider som beskrivs i 3 Mos 23], liksom alla frivilliga offer som bars fram till Herren (Jahveh). 6 Från den första dagen i den 7:e månaden [tishri] började de offra brännoffer till Herren (Jahveh) trots att grunden till Herrens (Jahvehs) tempel ännu inte var lagd.

7 De gav pengar till stenhuggarna och timmermännen och mat, dryck och olja till sidonierna och tyrierna för att de skulle föra cederträ från Libanon, via havet till Jaffa, som Persiens kung Kyros hade gett tillstånd till.

8 I den 2:a månaden [ijar – april/maj] på det 2:a året [av Kyros styre – motsvarar 537 f.Kr.], efter att de kommit till Herrens (Elohims) hus i Jerusalem, påbörjade Shealtiels son Serubbabel, och Jotsadaks son Jeshoa, och resten av deras bröder, prästerna, leviterna och alla de som återvänt från fångenskapen till Jerusalem, arbetet. De utsåg leviterna från 20 års ålder och äldre till att övervaka arbetet på Herrens (Jahvehs) hus. 9 Sedan stod Jeshoa med sina söner och sina bröder och Kadmiel och hans söner, Juda söner, tillsammans för att övervaka hantverkarna i Guds (Elohims) hus – även Chenadads söner med sina söner och sina bröder, [alla] leviterna [var med]. [Versen är inte helt tydlig, men troligtvis är det tre personer som åsyftas (Jeshoa, Kadmiel och Chenadad) tillsammans med sina familjer – alla leviterna.]

10 När hantverkarna hade lagt grunden till Herrens (Jahvehs) tempel, ställde de upp prästerna i sina skrudar och med trumpeter, och leviterna, Asafs söner, med cymbaler, för att prisa Herren (Jahveh) i enlighet med Israels kung Davids föreskrifter. 11 Med lovprisning och tacksägelse sjöng de till Herren (Jahveh):

För han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek) över Israel! [Ps 118:1]

Och hela folket gav upp ett härskri (ropade med stark röst) när de prisade Herren (Jahveh) eftersom grunden till Herrens (Jahvehs) hus var lagd.

12 Men många av prästerna och leviterna och överhuvudena för deras fäders stammar (släkter, Israels tolv stammar), de gamla männen som hade sett det första huset [Salomos tempel], grät högljutt när de såg grunden läggas för detta hus [templet], medan många [andra] ropade högt av glädje, 13 så att man inte kunde skilja ljudet av glädjerop från ljudet av gråtande människor, för folket ropade för full hals, med hög röst, och ljudet hördes på långt håll.

4

Motstånd

1 När Judas och Benjamins fiender hörde att de fördrivna kommit tillbaka och byggde ett tempel till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), 2 närmade de sig Serubbabel och ledarna [de ledande fäderna, patriarkerna, överhuvudena för de återvändande] och sa till dem: Låt oss bygga tillsammans med er, för vi liksom ni söker er Gud (Elohim) och har offrat till honom sedan Esarchaddons dagar [681-669 f.Kr.], Assyriens kung, som förde oss hit.

[Redan den assyriska kungen Sargon hade gjort folkförflyttningar när Samarien föll (722 f.Kr.). Detta fortsatte efterföljande kungar med, som Esarchaddon (681-669 f.Kr.) och Ashurbanipal (668-627 f.Kr.). Utombibliska källor bekräftar hur Esarchaddon förflyttar folkgrupper till Sidon sedan han intagit de områdena.]

3 Men Serubbabel, Jeshoa och Israels andra prominenta ledare sa till dem: ”Det är inte för er och oss (tillsammans) att bygga ett hus till Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim), vi själva ska bygga det till Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), precis som Kyros, Persiens kung, har befallt oss.”

4 Då började landets invånare att hindra [de återvändande] judarna (folket från Juda) [vers 12] och gjorde dem rädda för att bygga. 5 De mutade rådgivare i avsikt att omintetgöra deras planer alla dagar från Persiens [första] kung Kyros tid till [539 f.Kr.] dess Persiens [tredje] kung Darejavesh regerade [522-486 f.Kr.].

[De tre första kungarna i det persiska riket var: Kyros (539-530 f.Kr.), Kambyses II (530-522 f.Kr.) och Darejavesh I (Dareios den store) (522-486 f.Kr.). Berättelsen fortsätter från vers 3 i vers 24, men däremellan sker en framåtblick som visar att redan efter att templet var klart under Serubbabel fortsatte samarierna att motsätta sig uppbyggandet av Jerusalem.]

Exempel på senare motstånd

6 Under [Persiens fjärde kung] Ahasveros (Xerxes) regering, i början av hans regeringstid, skrev de en anklagelse mot invånarna i Juda och Jerusalem. [Ahasveros regerade i Persien 486-465 f.Kr., han är även känd under det grekiska namnet Xerxes, se även Est 1:1.] 7 Även under [hans efterträdare] Artachshastas (Artaxerxes I) dagar [465-425 f.Kr.] skrev Bishlam, Mitredat, Tavel och resten av deras anförvanter ett brev på arameiska som översattes.

[Här i vers 8 skiftar texten från hebreiska till arameiska fram till Esra 6:18. Judarna var tvåspråkiga vid den här tiden, så för att undvika att hoppa mellan arameiska (som de persiska dokumenten som citeras var skrivna på) och hebreiska så skrivs även kommentarerna mellan breven på arameiska. Vers 9-10 var troligtvis den sammanfattning av innehållet som fanns på skriftrullens utsida.]

8 Rechum, befälhavaren (ordagrant: herre av befallningar), och Shimshaj, stadssekreteraren, skrev ett brev angående Jerusalem till kung Artachshaste (Artaxerxes I) med följande innehåll:

______

9 Rechum, befälhavaren, och Shimshaj, stadssekreteraren, tillsammans med övriga kollegor (statsanställda): domarna, ämbetsmännen, förvaltningsmännen, tjänstemännen, männen från Erek, Babylon och Susa, dvs. elamiterna, 10 och alla andra folk som den store och mäktige Asenappar hade fört bort och låtit bo i Samariens städer och i övriga delar av provinsen väster om Eufrat.

[Asenappar är ett annat namn för Ashurbanipal. Han efterträdde sin far Esarchaddon som kung i Assyrien 669 f.Kr. Omkring 645 f.Kr. plundrar de Elams huvudstad Susa, och en del av dessa folk fördes bort till Samarien och andra platser.]

11 Detta är en avskrift av brevet de sände till honom:

”Till kung Artachshaste [Artaxerxes I].

Från dina tjänare, männen på andra sidan floden [väster om floden Eufrat].

12 Kungen bör veta att de judar som gav sig i väg från dig har kommit hit till oss i Jerusalem. De bygger nu upp den upproriska och onda staden, de reparerar murarna och förbättrar fundamenten. 13 Kungen bör nu veta att om denna stad byggs upp och murarna repareras kommer de varken att betala skatt, tull eller vägpengar, och det kommer att skada kungarnas inkomster. 14 Eftersom vi äter palatsets salt [är avlönade; står i kungens tjänst och är lojala mot honom, se 3 Mos 2:13; 4 Mos 18:19; 2 Krön 13:5] och det inte är rätt att vi ser hur kungen blir vanärad, sänder vi nu denna skrivelse och låter kungen veta 15 så att det kan efterforskas i dina fäders krönikor. Du ska då i dessa krönikor finna att denna stad har varit en upprorisk stad, till skada för kungar och länder. Sedan gammalt har det där anstiftats oroligheter, och därför har också denna stad förstörts. 16 Vi låter nu kungen veta att om denna stad byggs upp och dess murar repareras, då har du ingen besittning kvar i landet på andra sidan floden.”

[Uttrycket ”äta palatsets salt” är ett idiomatiskt uttryck för att vara i kungens tjänst. Engelska ordet för lön ”salary” kommer från latinska salarium – saltpengar.]

17 Kungen sände detta svar:

”Till rådsherren Rechum och skrivaren Shimshaj och de andra, deras medbröder, som bor i Samarien och i resten av landet på andra sidan floden. Frid!

18 Skrivelsen ni sände till oss har blivit noggrant uppläst för mig. 19 Sedan jag befallt att det skulle göras efterforskningar, fann man att denna stad har en lång historia av att sätta sig upp mot kungar och att uppror och oroligheter har anstiftats där. 20 I Jerusalem har det också funnits mäktiga kungar som har härskat över hela landet på andra sidan floden. Skatt, tull och vägpengar har getts till dem. 21 Utfärda därför en befallning att dessa män ska sluta. Denna stad ska inte byggas upp förrän jag befaller det. 22 Se till att ni inte är försumliga med denna sak, så att skadan inte växer och kungarna blir lidande.”

23 När det som stod i kung Artachshastes [Artaxerxes I] skrivelse hade blivit uppläst för Rechum och skrivaren Shimshaj och deras medbröder, gick de till judarna i Jerusalem och hindrade dem med våld och makt.

Arbetet försenas

[Efter en framåtblick (med en inledning i vers 4-5 och exempel från ett brev i vers 6-23) som visar på även framtida motstånd, återupptas den kronologiska berättelsen från vers 3 här.]

24 Alltså upphörde arbetet på Guds hus i Jerusalem. Det blev förhindrat ända till den persiske kungen Darejaveshs 2:a regeringsår [520 f.Kr.].

[Darejavesh I övertog makten i Persien efter inbördeskriget efter Kambyses död. Några år in i hans styre hade det politiska läget stabiliserats (förutom några strider med Egypten 518-519 f.Kr.). Under Darejavesh styre 522-486 f.Kr. nådde det persiska riket sin storhetstid.]

5

Tatnajs brev till Darejavesh

1 Profeten Haggai och Sakarja, Iddos son, profeterade för judarna i Juda och Jerusalem i Israels Guds namn som var över dem. 2 Serubbabel, Shealtiels son, och Jeshua, Josadaks son, började då bygga på Guds hus i Jerusalem. Guds profeter var med dem och hjälpte dem.

3 Vid samma stund [en viktig och avgörande tid] kom Tatnaj [vars namn betyder ”gåva”], ståthållaren i landet på andra sidan floden [provinsen väster om Eufrat], och Setar-Bosenai [betyder ”strålande stjärna”] och deras medbröder (kollegor) och sa till dem [judarna som byggde upp templet]: ”Vem har gett er tillåtelse att bygga detta hus och slutföra denna mur?”

4 Sedan frågade de vad männen hette som uppförde byggnaden. 5 Guds öga vakade över judarnas äldste, så att ingen hindrade dem innan saken hade kommit inför Darejavesh [som regerade 522-486 f.Kr.] och de hade fått brev tillbaka från honom om detta.

6 Detta är vad som stod skrivet i det brev som Tatnaj, ståthållaren i landet på andra sidan floden, och Shetar-Bosenaj och hans medbröder, afarsekiterna, på andra sidan floden sände till kung Darejavesh. 7 De sände nämligen en redogörelse till honom, och i den stod det:

”Frid i allt vare med kung Darejavesh.

8 Kungen bör veta att vi kom till provinsen Judeen, till den store Gudens hus. Detta bygger man nu upp med stora stenar [ordagrant: ”stenar som måste rullas”] och sätter trävirke [balkar] i väggarna. Arbetet utförs med omsorg och går snabbt framåt under deras ledning.

9 Då frågade vi de äldste där: Vem har befallt er att bygga detta hus och att återställa denna mur? 10 Vi frågade dem också vad de hette, för att kunna underrätta dig och skriva upp namnen på de män som ledde dem.

11 Detta är svaret som de gav oss: Vi är tjänare till himlarnas och jordens Gud, och vi bygger på nytt upp det hus som för många år sedan stod här och som en stor kung i Israel hade byggt och gjort färdigt. 12 Men eftersom våra fäder gjorde himlarnas Gud vred, gav han dem i kaldén Nebukadnessars hand, den babyloniske kungen. Han förstörde detta hus och förde bort folket till Babel. 13 Men i sitt 1:a regeringsår befallde Babels kung Kyros (Koresh) att man skulle bygga upp detta Guds hus. 14 Dessutom lät kung Kyros (Koresh) hämta från templet i Babel de kärl av guld och silver som hade tillhört Guds hus, men som Nebukadnessar hade tagit från templet i Jerusalem och fört till templet i Babel. Kung Kyros (Koresh) överlämnade dem åt en man vid namn Sheshbassar, som han hade tillsatt som ståthållare, 15 och sa till honom: Ta dessa kärl, res i väg och bär in dem i templet i Jerusalem och låt Guds hus byggas upp på sin plats. 16 Så kom denne Sheshbassar hit och lade grunden till Guds hus i Jerusalem. Från den tiden och ända till nu har man byggt på det, och det är ännu inte färdigt.

17 Om kungen samtycker bör man göra efterforskningar i kungens skattkammare i Babel för att ta reda på om kung Kyros har gett befallning att bygga detta Guds hus i Jerusalem. Därefter bör kungen meddela oss sin vilja om saken.”

6

Darejaveshs befallning

1 Då gav kung Darejavesh sin befallning, och man gjorde efterforskningar i arkiven som fanns i skattkammaren i Babel. 2 I Ekbatanas borg [en av de gamla huvudstäderna] i provinsen Medien [nuvarande nordvästra Iran] fann man en bokrulle där följande stod skrivet:

3 ”I sitt 1:a regeringsår gav kung Kyros denna befallning om Guds hus i Jerusalem [Esra 1:2-4]: Huset ska byggas upp och vara en plats där man bär fram offer. Grunden ska läggas fast. Det ska byggas 60 alnar [27 meter] högt och 60 alnar [27 meter] brett 4 med tre varv stora stenar och med ett varv nytt trävirke. Vad som behövs för omkostnaderna ska betalas ut från kungens hus.

[En aln motsvarar ungefär 45 cm. Måttet härstammar från längden på en mans underarm; avståndet mellan armbågen och långfingret. Dessa mått för att bygga om templet är det dubbla från Salomos tempel, se 1 Kung 6:2.]

5 De kärl av guld och silver från Guds hus som Nebukadnessar tog ur templet i Jerusalem och förde till Babel [Dan 1:13] ska också lämnas tillbaka. De ska på nytt komma till sin rätta plats i templet i Jerusalem och sättas in i Guds hus.”

6 Nu ska du, Tatnaj, ståthållare i landet på andra sidan floden, och du, Shetar-Bosenaj och era medbröder, afarsekiterna, på andra sidan floden, hålla er borta därifrån. [Esra 5:6] 7 Lämna arbetet på detta Guds hus i fred. Judarnas ståthållare och äldste ska bygga detta Guds hus på dess plats.

8 Härmed ger jag befallning om vad ni ska göra för judarnas äldste när de bygger på detta Guds hus. Av de pengar som kungen får i skatt från landet på andra sidan floden ska det som behövs för omkostnaderna fullt ut betalas till dessa män så att arbetet inte avbryts. 9 Vad de behöver av ungtjurar, baggar och lamm till brännoffer åt himlarnas Gud, liksom vete, salt, vin och olja, ska efter uppgift av prästerna i Jerusalem ges dem dag för dag utan försummelse. 10 Så ska de kunna bära fram offer till en ljuvlig doft åt himlarnas Gud och be för kungens och hans söners liv. 11 Härmed befaller jag att om någon överträder denna förordning, så ska man bryta loss en bjälke ur hans hus och hänga upp honom på den. Hans hus ska förvandlas till en sophög, därför att han har gjort så. 12 Må den Gud som låtit sitt namn bo där slå ner alla kungar och folk som räcker ut sin hand för att överträda denna förordning och förstöra detta Guds hus i Jerusalem. Jag, Darejavesh, ger denna befallning. Se till att den blir noggrant utförd!” 13 Eftersom kung Darejavesh hade sänt ut en sådan befallning, blev den noggrant utförd av Tatnaj, ståthållaren på andra sidan floden, och av Shetar-Bosenaj liksom av deras medbröder. 14 Judarnas äldste byggde vidare och gjorde framsteg i arbetet genom profeterna Haggais och Sakarjas, Iddos sons, profetiska ord. Man byggde och slutförde det så som Israels Gud hade befallt och som Kyros och Darejavesh och Artachshaste (Artaxerxes I) [som regerade 465-424 f.Kr., se Esra 7:12, 21], kung av Persien, hade befallt.

15 Templet blev färdigt på den tredje dagen i månaden adar [på våren – 12:e mars] i Darejaveshs 6:e regeringsår [516 f.Kr. – ganska precis 70 år efter templets förstörelse i augusti 587 f.Kr.].

[Esra ger den exakta dagen för färdigställandet sedan Serubbabel lagt grunden 21 år tidigare, se Esra 3:10. Från det att arbetet återupptagits, genom de två profeterna Haggais och Sakarjas inflytande, var tiden bara fyra år, fem månader och tio dagar.]

16 Israels barn, prästerna och leviterna och de andra som hade kommit tillbaka från fångenskapen, firade husets invigning med glädje. 17 Till invigningen av Guds hus offrade man 100 tjurar, 200 baggar och 400 lamm, och som syndoffer [3 Mos 4:3] för hela Israel tolv bockar, efter antalet av Israels stammar. 18 De insatte prästerna efter deras skiften och leviterna efter deras avdelningar [exakta detaljer ges i 1 Krön 23-27] till att förrätta Guds tjänst i Jerusalem, så som det var föreskrivet i Moses bok.

[Här avslutas den arameiska sektionen som började i Esra 4:8, vers 19 är på hebreiska.]

19 De som återvänt från exilen firade påsken [2 Mos 12:1-30, 43-51; 3 Mos 23:4-8] på den 14:e [dagen] i den första månaden [14:e nisan – 21:a april 516 f.Kr., se vers 15], 20 för alla prästerna och leviterna hade renat sig och samtliga var ceremoniellt rena. De slaktade påskalammet för alla de landsflyktiga och för sina prästkollegor och för sig själva. 21 Alla de av Israels barn (söner) som återvänt från landsflykten tillsammans med alla dem som avskilt sig från hednafolkens orenhet för att söka Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), 22 de firade det osyrade brödets högtid [hebr. chag matsah; se 2 Mos 12:17-20; 34:18] med glädje i sju dagar, eftersom Herren (Jahveh) hade gett dem glädje och hade förvandlat den assyriske kungens hjärta och vänt det till dem, för att styrka deras händer i arbetet på Guds (Elohims) hus, Israels Gud (Elohim).

[Mellan kapitel 6 och 7 inträffar händelserna i Esters bok då Ahasveros (Xerxes I) regerade (486-465 f.Kr.), se Est 1:1. Ester blir drottning omkring 479 f.Kr.]

7

Andra gruppen – Esra (kap 7-10)

[Kapitel 6 avslutades med hur templet till sist invigs 516 f.Kr. av den första gruppen som återvände från exilen. Kapitel 7 tar vid 58 år senare (458 f.Kr.), se vers 7. Serubbabel hade lett den första gruppen, och nu 80 år senare leder Esra den andra gruppen tillbaka. Så småningom kommer Nehemja leda den tredje gruppen (444 f.Kr.), se Neh 1.]

1 Nu, efter allt detta, under Persiens kung Artachshastas (Artaxerxes I) regering kom Esra, son till Seraja, son till Asarja (hebr. Azarjah), son till Chilkija, 2 son till Shallom, son till Tsadoq, son till Achitov, 3 son till Amarja, son till Asarja, son till Merajot, 4 son till Zerachja, son till Uzzi, son till Bukki, 5 son till Avishoa, son till Pinchas, son till Elazar, son till Aron, översteprästen.

[Som ättling till Aron, kom han från den högsta och mest respekterade judiska prästsläkten. Hans status som präst gav honom också politiskt inflytande.]

6 Denne Esra kom upp från Babylon. Han var skriftkunnig i Moses undervisning (hebr. Torah) som Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), hade gett. Kungen garanterade honom allt han bad om, eftersom Herren (Jahveh) hans Guds (Elohims) hand var över honom. 7 Och några av Israels barn (söner) och några av prästerna, leviterna, sångarna, dörrvaktarna och tempeltjänarna kom upp till Jerusalem i kung Artachshastas 7:e regeringsår. [Artachshastas (Artaxerxes I) kom till makten 465 f.Kr. sedan satrapen Artabanos hade mördat hans far Xerxes I och även hans äldre bror Dareios hade dödats. Sju år efter detta är år 458 f.Kr.]

8 Han kom till Jerusalem i den 5:e månaden [av] i kungens 7:e regeringsår. [Den första dagen i av i Artachshastas sjunde regeringsår motsvarar 4:e aug 458 f.Kr.] 9 Han påbörjade sin resa upp från Babylon på den första dagen i den första månaden [nisan] och kom till Jerusalem på den första dagen i den 5:e månaden [av], [den långa resan gick bra] eftersom Guds (Elohims) goda hand var över honom.

[Resan, via Karkemisch i norra Syrien, var lång och farlig, se Esra 8:21-22. Datumet 1:a nisan motsvarar 8:e april och 1:a i den hebreiska månaden av den 4:e aug 458 f.Kr. Det tog drygt tre och en halv månad att resa de 140 milen och man gick i genomsnitt 15 km per dag. Särskilt den senare delen av resan under sommarmånaderna blir det väldigt hett i området. Datumen anspelar också på ett nytt uttåg liknande det från Egypten, se 2 Mos 12:2; 4 Mos 33:3. Det finns även en koppling till profeten Jesaja, se Jes 11:11-16.]

10 För Esra hade helhjärtat beslutat sig för (hade satt sitt hjärta till att) söka och utforska Herrens (Jahvehs) undervisning (hebr. Torah), för att efterleva den och undervisa om dess stadgar och föreskrifter i Israel. 11 Nu är detta en kopia av brevet som kung Artachshasta (Artaxerxes I) gav till prästen Esra, den skriftlärde, en lärare i frågor som angår Herrens (Jahvehs) budord och hans stadgar för Israel.

Artachshastas brev till Esra

12 [Vers 12-26 är på arameiska:]

” [Från:] Artachshaste (Artaxerxes I), kungarnas kung [en dåtida populär titel – beskriver styre över många folk],

till prästen Esra, lärare i himlarnas Guds påbud (aram. dat).

13 Jag utfärdar nu en förordning, att var och en av Israels folk och deras präster och leviter som bor i mitt rike och som vill (av egen fri vilja) fara till Jerusalem ska resa med dig. 14 Kungen och hans sju rådgivare sänder i väg dig för att undersöka förhållandena i Juda och Jerusalem utifrån din Guds påbud, som är i din hand. 15 Du ska föra dit silver och guld som kungen och hans rådgivare frivilligt har gett till Israels Gud som bor i Jerusalem. 16 Ta också med dig allt silver och guld som du kan få i hela Babel tillsammans med de frivilliga gåvor som folket och prästerna ger till sin Guds hus i Jerusalem. 17 För dessa pengar ska du noggrant välja ut och köpa tjurar, baggar, lamm [till bränn- och syndoffer] och sådant som behövs till de matoffer och drickoffer som hör till. Detta ska du offra på altaret i er Guds hus i Jerusalem. [Esra hade säkert berättat för Artachshasta om vad som behövdes för offren i templet, se vers 6.]

18 Och med det silver och guld som blir över får du och dina bröder göra det ni anser vara bäst, efter Guds vilja. 19 Alla de kärl du får till tempeltjänsten i din Guds hus ska du överlämna inför Jerusalems Gud. 20 Det du måste betala för resten av det som behövs till din Guds hus, ska du utbetala ur kungens skattkammare.

21 Jag, kung Artachshaste (Artaxerxes I), utfärdar nu en befallning till alla skattmästare i landet på andra sidan floden: Allt som prästen Esra, lärare i himlarnas Guds påbud, begär av er, det ska noggrant göras och ges,

22 upp till 100 talenter [3,4 ton] silver,

100 kor-mått [23 kubikmeter] vete,

100 bat-mått [2,2 kubikmeter] vin,

100 bat-mått [2,2 kubikmeter] olja och

därtill så mycket salt som behövs.

[En babylonisk talent vägde omkring 34 kg. 100 talenter silver var en stor summa på över 3 ton. I jämförelse skriver den samtida grekiska historikern Herodotos (i sitt verk Historia, 3.95) att det årliga bidraget till hela provinsen på andra sidan floden var 350 talenter. Att det anges en övre gräns visar ändå att uppgifterna är trovärdiga. Ett kor-mått motsvarade 10 bat-mått. Varje område betalade skatt både i varor och i pengar, se Esra 6:9, så dessa varor fanns tillgängliga och kunde hämtas ut från förråden.]

23 Allt vad himlarnas Gud befaller ska noggrant göras och ges till himlarnas Guds hus, för att inte vrede ska komma över kungens och hans söners rike. 24 Vi kungör för er att ingen ska ha rätt att lägga skatt, tull eller vägpengar på någon präst eller levit, sångare, dörrvakt, tempeltjänare eller annan tjänare i detta Guds hus.

25 Och du, Esra, ska efter den vishet du fått av Gud utse domare och lagkloka som ska skipa rätt bland allt folket i landet på andra sidan floden, alla dem som känner din Guds påbud. Om någon inte känner dem ska ni lära honom dem. 26 Den som inte följer din Guds påbud och kungens påbud ska omgående (noggrant) dömas, antingen till döden eller till förvisning, indragning av egendom eller fängelse.”

27 Välsignad är Herren (Jahveh), våra fäders Gud (Elohim), som har lagt på kungens hjärta att försköna Herrens (Jahvehs) hus i Jerusalem på detta sätt, 28 och har utvidgat sin nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) mot mig inför kungen och hans rådgivare och kungens alla mäktiga furstar. Jag har vunnit styrka när Herren (Jahveh) min Guds (Elohims) hand har varit över mig och jag samlade ledande män från Israel för att gå upp med mig.

8

Ledare som återvände tillsammans med Esra

1 Dessa är ledarna (de ledande fäderna, patriarkerna, överhuvudena för de återvändande) och deras uppteckningar, deras släktskap (förfädernas namn), som kom med mig från Babylon under kung Artachshastas (Artaxerxes I) regering.

2 Från Pinchas söner, Gershom, från Itamars söner, Daniel, från Davids söner, Chattosh

3 från Shechanjas söner, från Paroshs söner, Sakarja och med honom var 150 män inskrivna genom släktskap,

4 från Pachat-Moabs söner, Elihoejnaj, Zerachjas son, och med honom 200 män inskrivna genom släktskap,

5 från Shechanjas söner, Jachaziels son, och 300 män med honom,

6 från Adins söner, Eved, Jonatans son, och 50 män med honom,

7 från Elams söner, Jeshajah [inte profeten Jesaja], Ataljas son, och 70 män med honom,

8 från Shefatejas söner, Zevadja, Michaels son, och 80 män med honom,

9 från Joavs söner, Ovadja, Jechiels son, och 128 män med honom,

10 från Shelomits söner, Josifjas son, och 160 män med honom,

11 från Bevajs söner, Sakarja, Bevajs son, och 28 män med honom,

12 från Azeggads söner, Jochanan, Hakkatans son, och 110 män med honom,

13 från Adonikams söner, de kom senare men detta är deras namn, Elifelet, Jiel och Shemaja och 60 män med dem,

14 från Bigvajs söner, Otaj och Zakkor och 70 män med honom.

Resan till Jerusalem

15 Och jag samlade dem tillsammans till floden som rinner till Ahava. Där stannade vi i tre dagar och jag granskade folket och prästerna men kunde inte finna någon levit där. [Esra nämner 1 513 män, troligtvis över 5 000 tillsammans med kvinnor och barn.] 16 Då sände jag efter Eliezer, Ariel, Shemaja och Elnatan och Jariv och Elnatan och Natan och Sakarja och Meshullam, som var ledare, och Jojariv och Elnatan, som var lärare. 17 Jag sände bud med dem till Iddo, ledaren i Chasifja, och talade om för dem vad de skulle säga till Iddo och hans bror, som var tempeltjänare i Chasifja, i syfte att ge oss präster till vår Guds (Elohims) hus. 18 Eftersom Guds (Elohims) goda hand var över mig, sände de Sherevja – son (ättling) till Machli, son till Levi, son till Israel – en man med insikt (kunskap, förståelse), och hans söner och bröder [sammanlagt]: 18 män. 19 Och Chashavja och med honom Jeshajah [inte profeten Jesaja] från Meraris söner, hans bröder och deras söner [sammanlagt]: 20. 20 Och från Netinim, som David och furstarna gett till att betjäna leviterna, 220 netinimiter, samtliga av dem var nämnda vid namn.

[Med det låga antalet av 38 leviter (se vers 18-19) var denna grupp på 220 tjänare betydelsefull för att kunna bedriva alla sysslor som krävdes i templet.]

21 Sedan utlyste jag där en fasta vid floden Ahava, för att vi skulle ödmjuka oss inför vår Gud (Elohim) för att söka hos honom en rak väg för oss och för våra små och för alla våra ägodelar. 22 Jag skämdes för att fråga kungen om en grupp soldater och ryttare för att hjälpa oss mot fiender utefter vägen, eftersom vi hade talat till kungen och sagt: ”Guds (Elohims) hand är över alla dem som söker honom och hans goda, och hans vrede är emot dem som överger honom.” 23 Vi fastade och vädjade till vår Gud för detta och han bönhörde oss (svarade positivt på våra böner).

24 Sedan avskilde jag tolv av ledarna över prästerna vid sidan av Sherevja, Chashavja och tio av deras bröder med dem, 25 och jag vägde upp åt dem silvret och guldet och kärlen, tillika med offren till vår Guds (Elohims) hus som kungen och hans rådgivare och hans furstar och hela Israel som var där hade offrat. 26 Jag vägde upp i deras händer 650 talenter [12 ton] av silver, silverredskap för 100 talenter [3 ton], 100 talenter [3 ton] av guld, 27 20 guldskålar värderade till 1 000 dariker [persiskt guldmynt och viktenhet – motsvarar totalt 8,6 kg] och två utsökta, glänsande (polerade, skinande) bronskärl, lika dyrbara som guld.

28 Och jag sa till dem: ”Ni är heliga för Herren (Jahveh) och kärlen är heliga och silvret och guldet är frivilliga gåvor till Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim). 29 Vaka över och bevara dem till dess ni väger upp dem inför de ledande prästerna och leviterna och furstarna över Israels fäders hus i Jerusalem, i kamrarna i Herrens (Jahvehs) hus.” 30 Prästerna och leviterna tog emot silvret, guldet och kärlen efter vikt för att föra det till Jerusalem, till vår Guds (Elohims) hus.

31 Sedan gav vi oss iväg från floden Ahava på den tolfte dagen i den första månaden för att gå till Jerusalem. Guds hand var över oss och han bevarade oss från fiendens hand och bakhåll längs vägen. 32 Så kom vi till Jerusalem och förblev där i tre dagar.

33 På fjärde dagen vägdes silvret, guldet och kärlen upp i vår Guds (Elohims) hus, i handen på Meremot, son till Uria, prästen, och med honom var Elazar, son till Pinchas, och med dem var Jozavad, son till Jeshoa, och Noadja, son till Binnoj, leviten. 34 Allting räknades med antal och vikt och den totala vikten antecknades [skrevs förmodligen upp på en lertavla som var den tidens sätt att göra anteckningar] vid detta tillfälle.

35 Sedan offrade de som återvänt från exilen brännoffer till Israels Gud (Elohim): 12 tjurar för hela Israel, 96 baggar, 77 lamm och som syndoffer 12 getter av hankön. Allt detta var ett brännoffer till Herren (Jahveh). 36 Och de överlämnade kungens uppdrag till kungens satraper och till guvernörerna på andra sidan floden, och de gynnade folket och Guds (Elohims) hus.

9

Esras bön

1 När dessa saker hade fullgjorts kom ledarna till mig och sa: Israels folk och prästerna och leviterna har inte avskilt sig från folket i landet, utan gör enligt deras styggelser (följer deras ogudaktiga seder och bruk) precis som kanaanéerna, hettiterna, perisséerna, jevusiterna, ammoniterna, moabiterna, egyptierna och amoréerna. 2 De har tagit några av deras döttrar till fruar åt sig själva och sina söner och har blandat helig säd med folk från landet. Ja, furstarnas och ledarnas hand har varit först med denna trolöshet.

3 När jag hörde detta rev jag sönder mina kläder och min mantel och slet av hår från mitt huvud och mitt skägg och satt ner i förfäran. 4 Sedan samlades alla omkring mig som skälvde inför orden från Israels Gud (Elohim) på grund av trolösheten hos de landsflyktiga, och jag satt ner i förfäran fram till aftonoffret.

5 Vid tiden för aftonoffret reste jag mig upp från min fasta, med mina kläder och min mantel sönderrivna och jag föll på mina knän och spred ut mina händer till Herren (Jahveh) min Gud (Elohim), 6 och jag bad:

”O, min Gud (Elohim), jag är skamsen och rodnar av blygsel att lyfta upp mitt ansikte inför dig, min Gud (Elohim), för våra överträdelser har ökat och gått över våra huvuden och vår skuld har vuxit upp till himlarna. 7 Från våra fäders dagar och till denna dag har vår skuld blivit stor. På grund av våra överträdelser har vi, våra kungar och våra präster, blivit utlämnade till kungarnas händer i länderna, till svärdet, till fångenskap och till tillspillogivning och till ansiktets förvirring, så som det är denna dag.

8 Nu har för ett litet ögonblick Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim) visat oss nåd (favör) genom att låta en kvarleva undkomma och ge oss en tapp (en pinne) på hans heliga plats, så har vår Gud upplyst våra ögon och gett oss lite lindring i vår träldom. 9 Även om vi är slavar har vår Gud (Elohim) inte övergett oss i vår träldom. Han har utökat sin nåd (omsorgsfulla kärlek) mot oss inför Persiens kung, upplivat oss för att kunna bygga upp vår Guds hus, resa upp dess ruiner och ge oss en mur i Juda och i Jerusalem.

10 Och nu, vår Gud (Elohim), vad ska vi säga efter detta? Vi har övergett dina bud, 11 som du befallde genom dina tjänare profeterna som sa: ”Landet som ni kommer in i för att ta i besittning är ett land som är besudlat med orenhet av folket i landet. Genom sina styggelser har de befläckat det från den ena ändan till den andra med sina orenheter. 12 Därför ska ni inte ge era döttrar till deras söner och inte ta deras döttrar till era söner. Sök aldrig deras frid (shalom) eller deras välfärd. Så kan du bli stark, äta av landets goda och lämna det som arv till dina barn för evigt.

13 Efter att allt detta drabbat oss, på grund av våra onda gärningar och vår stora skuld, för du, vår Gud (Elohim), har straffat oss mindre än vad våra överträdelser förtjänar, och gett oss en kvarleva som denna, 14 ska vi då igen bryta dina bud och ingå blandäktenskap med människor som begår sådana avskyvärda gärningar som dessa? Skulle du inte bli vred på oss till dess du förgjort oss så att det inte finns någon kvarleva, inte en enda som kan fly? 15 Herre (Jahveh), Israels Gud (Elohim), du är rättfärdig, för vi är kvar, en kvarleva som har undkommit, så som det är denna dag. Se, vi är framför ditt ansikte i vår skuld, på grund av den kan ingen stå framför ditt ansikte.”

10

Folket bekänner sin synd

1 Medan Esra bad och bekände, grät och kastade sig ner (raklång med ansiktet mot marken) framför Guds (Elohims) hus, samlades en mycket stor skara av israeliter, män, kvinnor och barn, omkring honom. Också folket grät mycket bittert. 2 Och Shechanja, son till Jechiel, en av Elams söner, svarade och sa till Esra: ”Vi har varit trolösa mot vår Gud (Elohim) och har gift oss med främmande kvinnor från folket i landet. Likväl finns det ändå hopp (hebr. miqveh) för Israel i denna sak. [Messias är Israels hopp om rening och frälsning, se 3 Mos 11:36; Jer 14:8.] 3 Låt oss nu göra ett förbund med vår Gud (Elohim) och driva bort alla hustrur och sådana som är födda av dem, i enlighet med Herrens (Adonais) råd, och med dem som fruktar (vördar) vår Guds befallningar. Och låt det göras i enlighet med undervisningen (Torah – de fem Moseböckerna). 4 Res dig upp, för denna sak angår (tillhör) dig, och vi är med dig, var frimodig och gör det.”

5 Då reste sig Esra upp och tog ledarna för prästerna, leviterna och hela Israel och lät dem svära en ed i enlighet med detta ord. De svor denna ed. 6 Sedan reste sig Esra upp från platsen framför Guds hus och gick in i kammaren som tillhörde Jehochanan, son till Eljashiv, och när han kom dit in åt han inget bröd och drack inget vatten, för han sörjde på grund av trolösheten hos de landsflyktiga.

7 En förordning skickades runt i Juda och Jerusalem till alla de landsflyktigas söner att de skulle församla sig i Jerusalem. 8 Var och en som inte infann sig inom tre dagar i enlighet med furstarnas och de äldstes rådslut, skulle få all sin egendom förverkad och uteslutas från de landsflyktigas församling (inte längre få räknas som en israelit).

9 Inom de tre dagarna samlades alla Judas och Benjamins män i Jerusalem. Det var den 20:e dagen i den 9:e månaden [kislev – nov/dec; då regnperioden har börjat i Israel], och allt folket satt på den öppna platsen framför Guds (Elohims) hus, de darrade (bävade) både för sakens skull och på grund av regnet. 10 Och Esra, prästen, stod upp och sa till dem: ”Ni har varit trolösa (brutit tron) och gift er med främmande kvinnor för att utöka Israels skuld. 11 Bekänn därför nu med tacksägelse inför Herren (Jahveh), era fäders Gud (Elohim), och gör hans vilja, och avskilj er från folket i landet och från de främmande kvinnorna.”

12 Då svarade hela församlingen och sa med hög (ljudlig) röst: ”Det som du har sagt, det ska vi göra. 13 Dock är det mycket folk här och vi befinner oss i regnperioden så vi har inte möjlighet att stå utomhus. Dessutom kan inte detta ärende lösas på en eller två dagar, för vi har syndat stort (omfattande) i denna sak. 14 Låt nu våra furstar (ledare) stå för hela församlingen och låt dem som är i våra städer och har gift sig med främmande kvinnor komma på bestämda tider, och med dem de äldste i varje stad och deras domare, till dess att vår Guds (Elohims) brinnande vrede har vänts bort från oss, när vi nu tar tag i detta ärende.” 15 Bara Jonatan, son till Asahel och Jachzeja, son till Tiqva, stod upp emot detta förslag och Meshullam och Shabbetaj, leviterna, hjälpte dem.

16 Och de fördrivnas söner gjorde så. Och Esra, prästen, tillsammans med utvalda ledare i varje släkt (ordagrant ”fädernas huvuden till fädernas hus”), var och en av dem avskild med sitt namn, satte sig ner den första dagen i den 10:e månaden [tevet – dec/jan] och granskade ärendet. 17 Och de blev färdiga med alla män som hade gift sig med främmande kvinnor den första dagen i den första månaden [nisan som infaller i mars/april]. [Detta arbete med att skilja männen från sina främmande fruar tog alltså tre månader att fullfölja. Det visar att man var både noggrann och omsorgsfull. Dessutom skrevs allting ner.]

De som gift sig med främmande kvinnor

18 Bland prästernas söner fann man att följande hade gift sig med främmande kvinnor:

Sönerna till Jeshoa, son till Jotsadak, och hans bröder, Maaseja och Eliezer och Jariv och Gedalja. 19 Och de gav sin hand (handslag) på att de skulle förskjuta sina fruar och vara skyldiga. De offrade en bagge från flocken för sin skuld.

20 Och från Immers söner: Chanani och Zevadja.

21 Och från Charims söner: Maaseja och Elia och Shemaja och Jechiel och Ussia (hebr. Uzzijaho).

22 Och från Pashchors söner: Eljoejnaj, Maaseja, Ismael (hebr. Jishmael), Natanael, Jozavad och Elasa.

23 Och från leviterna: Jozavad och Shimei och Kelaja, det är samma som Kelita, Petachja, Jehoda och Eliezer.

24 Och från sångarna: Eljashiv, och från dörrvaktarna: Shallom och Telem och Ori.

25 Och från Israel, av Paroshs söner, Rameja och Izzija och Malkkija och Mijamin och Elazar och Malkkija och Benajaho.

26 Och från Elams söner: Mattanja, Sakarja (hebr. Zecharjaho) och Jechiel och Aveddi och Jeremot och Elia.

27 Och från Zattos söner: Eljoejnaj, Eljashiv, Mattanja, och Jeremot och Zavad och Aziza.

28 Och från Bevajs söner: Jehochanan, Chananja, Zabbaj, Atlaj.

29 Och från Banis söner: Meshullam, Malloch och Adaja, Jashov och Sheal och Ramot.

30 Och från Pachat-Moabs söner: Adna och Chelal, Benajaho, Maaseja, Mattanja, Betsalel och Binnoj och Manasse (hebr. Menasheh).

31 Och från Charims söner: Eliezer, Ishija, Malkkija, Shemaja, Simeon, 32 Benjamin, Malloch, Shemarja.

33 Från Chashums söner: Mattenaj, Mattatta, Zavad, Elifelet, Jeremaj, Manasse (hebr. Menasheh), Shimei.

34 Från Banis söner: Maadaj, Amram och Oel, 35 Benajaho, Bedeja, Keloho, 36 Vanja, Meremot, Eljashiv, 37 Mattanja, Mattenaj och Jaasaj, 38 Bani, Binnoj, Shimei, 39 Shelemja, Natan, Adaja, 40 Machnadvaj, Shashaj, Sharaj, 41 Azarel, Shelemjaho, Shemarja, 42 Shallom, Amarja och Josef.

43 Från Nevos söner: Jiel, Mattitja, Zavad, Zevina, Jaddaj och Joel, Benajaho.

44 Alla dessa hade tagit främmande fruar och en del hade söner (barn) med dem.

Nehemja

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Nehemja

Inledning

Esra och Nehemja var ursprungligen en bok med sju distinkta enheter, se inledningen till Esra. Namnet Nehemja betyder ”Herrens tröst”. Nachum är ”tröst” och ”Ja” är ”Herren”. Nehemja levde på 400-talet f. Kr. i Persien där han var munskänk hos kungen. År 445 f.Kr. blev han utnämnd till ståthållare över Jerusalem och fick kungens tillstånd att åka dit och återuppbygga stadens nedrivna murar. Nehemja är samtida med Esra och troligen även Malaki.

Struktur

1. Nehemja återvänder, kapitel 1-2

2. Murarna byggs upp, kapitel 3-7

3. Serubbabels återvändande och avslutande reformer, kapitel 7-13

Datumangivelser i boken

• kislev (nov/dec) 446 f.Kr. – Rapport från Jerusalem, kungens 20:e år (Neh 1:1)

• nisan (mars/april) 445 f.Kr. – Nehemja inför kung Artaxerxes (Neh 2:1)

• sommar 445 f.Kr. – Nehemja inspekterar murarna (Neh 2:11)

• 25 elul (aug/sept) 445 f.Kr. – Muren är färdig (Neh 6:15)

• 7:e tishri (sept/okt) 445 f.Kr. – Israels folk samlas (Neh 7:73-8:1)

• 15:e-22:a tishri (sept/okt) 445 f.Kr. – Israels folk firar lövhyddohögtiden (Neh 8:14)

• 24:e tishri (sept/okt) 445 f.Kr. – Fasta och syndabekännelse (Neh 9:1)

• 433 f.Kr. (12 år senare) – Nehemja återvänder till Susa, 32:a året (Neh 5:14; 13:6)

Författare: Nehemja eller Esra.

Relaterade böcker:

Esra,

Ester,

Sakarja,

Haggai,

Malaki

1

Nehemja återvänder

Nyheter

1 Nehemjas, Chachaljas sons, ord (berättelse).

Och det hände sig i månaden kislev [den 9:e månaden, motsvarar nov/dec i vår kalender], under det tjugonde året [446-445 f.Kr.], när jag var i huvudstaden Susa (Shushan) [i Persien, nuvarande Iran], 2 att Chanani, en av mina bröder [landsman eller en biologisk bror; båda tolkningarna är möjliga, men utifrån omnämnandet i Neh 7:2 är det mer troligt att det är Nehemjas biologiska bror], kom från Juda, han och några män. Och jag frågade dem angående judarna som blivit kvar (kvarlevan) som överlevt fångenskapen och om Jerusalem. 3 Och de sa till mig: Kvarlevan från fångenskapen där i provinsen lider stort av nöd och skam. Jerusalems murar är nedbrutna och dess portar är nedbrända i eld.

Nehemja sätter sig

4 [Detta stycke hör ihop med hur Nehemja ”reser sig upp” i Neh 2:11-16.]

Och när jag hörde dessa ord, satte jag mig ner och grät och sörjde i flera dagar och jag fastade och bad inför himmelens Gud (Elohim). 5 Jag sa [bad]:

Jag bönfaller dig, Herre (Jahveh), himmelens Gud (Elohim), du stora och fruktansvärda (den som är värd att vörda), Gud (El), som håller förbund och nåd (kärleksfull omsorg) med dem som älskar dig och håller sig till dina budord (följer principerna i Torah, undervisningen – de fem Moseböckerna). 6 Låt dina öron vara uppmärksamma och dina ögon öppna, så att du kan lyssna till bönen från din tjänare, som jag ber inför dig denna dag, både dag och natt på uppdrag av dina tjänare, Israels barn. Jag bekänner Israels barns synder, som vi har begått (syndat) mot dig. Jag och min faders hus har syndat. 7 Vi har uppfört oss mycket bedrägligt mot dig [Gud] och har inte hållit dina befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot) och förordningar (hebr. chuqim), och inte följt dina påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim), som du befallt (hebr. tsavah) Mose, din tjänare. 8 Jag ber dig, kom ihåg orden som du befallde Mose, din tjänare, när du sa:

Om ni är förrädiska och otrogna

ska jag förskingra er bland folken.

9 Men om ni vänder om till mig och håller mina stadgar och gör dem (lever ut dem i era liv),

då ska jag, även om ni är utspridda till himmelens yttersta gräns,

samla ihop er därifrån och föra er tillbaka till den plats som jag har utvalt till boplats för mitt namn.

[5 Mos 4:25-31; 30:1-10]

[Nehemja går in i förbön på liknande sätt som Daniel gjort knappt 100 år tidigare, se Dan 9. Båda inleder sin bön med att bekänna synd, inte bara för sig själva utan för hela folket, se Dan 9:4-7.]

10 De är dina tjänare och ditt folk som du har återlöst med din stora kraft och med din starka hand. 11 Jag besvär dig, Herre (Adonai), låt ditt öra vara uppmärksamt på din tjänares bön och på dina tjänares böner som har sin glädje i att vörda och se upp till ditt namn. Ge din tjänare framgång idag och bevilja honom oändlig nåd (barmhärtighet) inför denne man.

[Ordet för nåd (hebr. rachamim) förekommer bara i plural och används om Guds oändliga nåd, se Ps 25:6. I ordet finns även betydelsen barmhärtighet, medlidande och förbarmande. Ordet rachamim delar även rot med ordet för livmoder, rechem. Det ger nåden i detta uttryck ytterligare en dimension av att vara värnande och beskyddande på samma sätt som livmodern är det lilla, hjälplösa och värnlösa barnets beskydd.]

Vid denna tid var jag kungens munskänk.

[En munskänk fanns i kungens närhet och fungerade som en livvakt. Bland uppgifterna var bland annat att kontrollera leveranser av mat och vin, besöka leverantörer och även provsmaka mat och dryck innan kungen åt.]

2

Nehemjas begäran

1 Och det hände i månaden nisan [den första månaden, motsvarar mars/april i vår kalender] i kung Artachshastas (Artaxerxes I) 20:e regeringsår [445 f.Kr.], när vinet stod framför honom och jag tog upp vinet och gav det till kungen. Jag hade inte tidigare visat mig bedrövad i hans närvaro. [Det har nu gått fyra månader sedan Nehemja fått rapporten om nöden i Jerusalem, se Neh 1:1.]

2 Kungen frågade mig: ”Varför är ditt ansikte så bedrövat när du inte är sjuk? Detta måste bero på en hjärtesorg.” Då blev jag mycket förskrämd 3 men jag svarade kungen: ”Min konung må leva för evigt. Varför skulle inte mitt ansikte vara bedrövat när staden där mina förfäder är begravda ligger i ruiner och dess portar är fördärvade av eld?”

4 Kungen frågade mig: ”Vilken är din begäran?”

Då bad jag till himmelens Gud (Elohim), 5 och jag svarade kungen: ”Om det synes gott för kungen och om din tjänare har funnit favör inför dig, sänd mig till staden i Juda där mina förfäder är begravda så att jag kan återuppbygga den.”

6 [Detta är den centrala versen i vers 1-10:]

Sedan frågade kungen mig, med drottningen [Damaspia] sittande vid sin sida, ”Hur lång tid tar din resa och när kommer du tillbaka?” Eftersom det behagade kungen att sända mig angav jag en tid för honom.

[Texten ger inte Nehemjas svar på hur lång tid det skulle ta. I Neh 5:14 berättas hur Nehemja blir ståthållare över Jerusalem i 12 års tid. Helt klart var tiden kortare än det och troligtvis rör det sig om knappt ett år. Se även Neh 13:6.]

7 Jag sa till kungen: ”Om det behagar kungen, låt honom ge mig ett brev till ämbetsmännen på andra sidan Eufrat som gör det möjligt för mig att passera genom deras område till dess att jag ankommer Juda, 8 liksom ett brev till Asaf, kungens skogsskötare, så att han ger mig virke till att göra balkar till portarna på befästningen intill templet, till stadens murar och till bostaden som jag ska bo i.” Kungen beviljade min begäran eftersom Guds (Elohims) goda hand var över honom.

9 Sedan gick jag till ämbetsmännen på andra sidan floden (Eufrat) och gav dem kungens brev. Kungen hade även skickat med mig kaptener från armén och ryttare från kavalleriet. 10 När ämbetsmännen Sanvallat, choroniten [antagligen från Beit-Choron 3 mil norr om Jerusalem, guvernör i Samarien], och Tobia (hebr. Tovijaho), ammoniten [troligtvis guvernör i Ammon, se Esra 2:60], hörde detta, blev de mycket arga över att en människa kom och sökte Israels barns välfärd.

Nehemja reser sig upp – går till Jerusalem

11 Så jag kom till Jerusalem. När jag varit där i tre dagar 12 gick jag och några män upp mitt i natten. Jag hade inte berättat för någon vad Gud lagt på mitt hjärta att göra för Jerusalem. Jag tog inte med mig något annat djur än det jag själv red på. 13 Mitt i natten red jag ut genom Dalporten [Jaffaporten] i riktning mot Drakkällan och Dyngporten och inspekterade Jerusalems murar. De var raserade och portarna hade bränts ner. 14 Jag fortsatte till Källporten och Kungsdammen, men mitt riddjur kunde inte ta sig fram där. 15 Under natten fortsatte jag upp längs dalen och inspekterade muren, tills jag än en gång kom genom Dalporten och var tillbaka igen. [Nehemja hade ridit ett varv runt Jerusalem.] 16 Styresmännen visste inte var jag hade varit och vad jag hade gjort, för jag hade ännu inte berättat för judarna, varken prästerna, de förnäma männen, styresmännen eller övriga som skulle arbeta [arbetarna som skulle bygga på muren].

Nehemja ger sin egen rapport

17 Men nu sa jag till dem: ”Ni ser vilken svår situation vi är i, hur Jerusalem ligger i ruiner och dess portar är nedbrända. Kom! Låt oss bygga upp Jerusalems mur igen och göra slut på vår vanära!” 18 Sedan berättade jag hur min Gud hade hållit sin skyddande hand över mig och vad kungen hade lovat mig.

Då sa de: ”Stå upp, låt oss börja bygga!” De gjorde sig redo (fick nytt mod) för detta goda verk.

19 Men när choroniten Sanvallat, ammoniten Tobia (hebr. Tovijaho), ämbetsmännen, och araben Geshem hörde detta gapskrattade de och föraktade oss och sa: ”Vad håller ni på med? Tänker ni göra uppror mot kungen?”

20 Jag svarade dem genom att säga: ”Himlarnas Gud ska låta det gå väl för oss (han hjälper oss att lyckas). Vi, hans tjänare, står upp och börjar återuppbyggnaden. Ni har ingen laglig rätt eller historisk anknytning till Jerusalem.”

3

Muren byggs trots motstånd

Arbetet med murarna påbörjas

1 [I detta kapitel beskrivs 4 torn och 11 portar. Av dessa portar reparerades 6 st, se vers 1, 2, 6, 13-15. Nehemjas redogörelse startar vid Fårporten i den nordöstra delen av muren, och fortsätter motsols västerut. Fårporten är den port som ligger nära Betesdadammen, se Joh 5:2. Frasen ”bredvid dem” (hebr. val jado), ordagrant ”vid deras hand” används 16 ggr i detta kapitel och visar på den gemensamma ansträngningen i återuppbyggandet.]

Arbetarna vid norra muren

Då steg Eliashiv, översteprästen, och hans bröder prästerna upp och byggde Fårporten. De helgade den och satte in dess dörrar. Vidare [byggde de muren] till ”De hundras torn” (hebr. migdal ha-meah) och helgade den till Chananels torn (”Guds-favör-torn” – hebr. migdal chananel). [Neh 12:39; Jer 31:38; Sak 14:10] 2 Bredvid dem byggde Jerikos män och bredvid dem byggde Zackor, Imris son.

3 Hasenas söner byggde Fiskporten [i norr där fisk från bl.a. Tyros importerades, se 2 Krön 33:14; Neh 12:39; Sef 1:10]. De satte in dess bjälkar, dess dörrar, dess dörrfoder och dess bommar. 4 Bredvid dem reparerade Meremot, son till Uria, son till Hakots, och bredvid dem reparerade Meshullam, son till Berechjah, son till Meshezavel, och bredvid dem reparerade Zadok, son till Baana. 5 Och bredvid dem reparerade tekoiterna, men deras förnäma män satte inte sin axel till sina herrars arbete (de ville inte nedlåta sig till fysiskt grovarbete).

Arbetarna vid västra muren

6 Och Gamla porten [i närheten av moderna Damaskusporten] reparerades av Jojada, son till Paseach, och Meshullam, son till Besodja. De satte in dess bjälkar, dess dörrar, dess dörrfoder och dess bommar. 7 Och bredvid dem reparerade Melatia, givoniten, och Jadon, meroniten, män från Givon och Mitspah som lydde under ämbetsmännen på andra sidan floden (Eufrat). 8 Och bredvid dem reparerade Ussiel, son till Charhaja, [han tillhörde] guldsmederna (förädlarna) [som arbetade med metaller – de arbetade tillsammans vid sitt kvarter]. Och bredvid dem reparerade (hebr. chazaq) Chananja, en av parfymtillverkarna [som gjorde kryddor, parfym och oljor], och de restaurerade (återställde; utelämnade – hebr. azav) Jerusalem [Jerusalems stadsmur] ända till den breda muren.

[Hebr azav är ovanligt. Troligtvis var denna del av muren inte så illa däran så de inte behövde reparera (hebr. chazaq) den. Det räckte att restaurera den. På så vis gjorde de den ännu starkare. En del tolkar ordet som att de ”utelämnade/lämnade” (som ordet också kan betyda, se t.ex. 1 Mos 2:24) den och då kan det syfta att de inte gjord något arbete alls här. Breda muren sträckte sig i västlig riktning mellan Efraims port och ugnarnas torn (Neh 12:38-39).]

9 Och bredvid dem reparerade Refaja, son till Hur (hebr. Chor), fursten över halva Jerusalems område. [Jerusalem var indelat i två områden, vart och ett styrt av en ledare (Refaja och Shallom), se vers 12.] 10 Och bredvid dem reparerade Jedaja, son till Charumaf, mitt emot sitt eget hus. Och bredvid dem reparerade Chattus, son till Chashavneia. 11 Malkijah, son till Charim, och Chashov, son till Pachat-Moab, reparerade en annan del (av muren) och Ugnstornet. [Troligtvis låg dessa torn i närheten av distriktet och gatorna med bagarnas hus, se Jer 37:21.] 12 Och bredvid dem reparerade Shallom, son till Hallochesh, fursten över halva Jerusalems område, han och hans döttrar. [Även kvinnor som vanligtvis inte deltog i byggnadsarbete var här med och bidrog till murens återuppbyggande.]

Arbetarna vid södra muren

13 Chanons och Zanoachs invånare reparerade Dalporten [i sydväst]. De byggde den och satte in dess dörrar, dess dörrfoder och dess bommar. De reparerade också 1 000 alnar [450 meter] av muren upp till Dyngporten [i södra delen av Davids stad]. [Den moderna Dyngporten ligger nära sydvästra hörnet av tempelberget och är från Ottomanska riket på 1500-talet e.Kr.] 14 Malkijah, son till Rechav, fursten över Beit-Karems område, reparerade Dyngporten och satte in dess dörrar, dess dörrfoder och dess bommar.

Arbetarna vid sydöstra muren

15 Shallon, son till Kolchoze, furste över Mitspahs område, reparerade Källporten. Han byggde den, täckte den och satte in dess dörrar, dess dörrfoder och dess bommar. Han reparerade också muren till Shelachdammen (Siloamdammen) och kungens trädgård, så långt som trapporna går ner från Davids stad. [Hebr. shalach betyder utsänd.] 16 Efter (intill) honom reparerade Nehemja, son till Azbok, furste över Beit-Tsurs halva område, så långt som till Davids grav och krigarnas hus. [2 Sam 23:8]

17 Efter (intill) honom gjorde leviterna reparationer – [under ledning av] Rechum, son till Bani. Och bredvid dem reparerade Chashavja, fursten över halva Keilas område, sin del av muren [den murdel som skyddar Keila]. [Keila ligger mellan Zanoach (vers 13) och Beit-Tsur (vers 16) 3 mil sydväst om Jerusalem.] 18 Efter (intill) honom gjordes reparationer av deras bröder – [under ledning av] Bavvai, son till Chenadad, fursten över halva Keilas område. 19 Och bredvid dem reparerade Ezer, son till Jeshua, furste över Mitspah, en annan del mittemot uppgången till vapenförrådet vid pelarhörnet. 20 Efter honom reparerade Baroch, son till Zakkaj, ivrigt en annan del från pelarhörnet till dörren på översteprästen Eljashivs hus. 21 Efter honom reparerade Meremot, son till Uria, son till Hakots, en annan del av muren från dörren på översteprästen Eljashivs hus ända till slutet på Eljashivs hus.

22 Efter honom reparerade prästerna, männen från slätten (hebr. ha-kikar). [Slätten kan syfta på områden kring Jeriko i Jordandalen (se vers 2) eller i närheten av Jerusalem, se Neh 12:28.] 23 Efter dem reparerade Benjamin och Chashov mittemot sina hus. Efter dem reparerade Asarja (hebr. Azarjah), son till Maaseja, vid sitt eget hus. [Dessa personer nämns ingen annanstans, de reparerade muren bara nära sina egna hus.] 24 Efter honom reparerade Binnoj, son till Chenadad, en annan del från Asarjas hus upp till den inre vinkeln (murvinkeln, förstärkningen) och hörnet. 25 Palal, son till Uzai, gjorde reparationer mitt emot vinkeln (murvinkeln, förstärkningen) och tornet som kommer ut från det övre palatset [i Davids stad, strax söder om tempelberget, se också Jes 32:14] vid vaktgården. Efter (intill) honom gjorde Pedaja, son till Parosh, reparationer. 26 Nu bodde tempeltjänarna [hebr. netinim; betyder ”givna åt” eller ”avskilda för”, de hade fått uppdraget att hjälpa leviterna med enklare uppgifter som att hämta vatten och hugga ved, se Jos 9:26-27] i Ofel och de reparerade området mitt emot Vattenporten [nära Gichonkällan] mot öster, och det utskjutande tornet (”tornet som sticker ut” – hebr. migdal ha-jatsa). 27 Efter honom [Palal, se vers 25] reparerade tekoiterna en annan del, mittemot det stora utskjutande tornet, och vidare till Ofels mur.

Arbetarna vid nordöstra muren

28 Ovanför Hästporten reparerade prästerna, var och en mittemot sitt eget hus. 29 Efter dem reparerade Tsadoq, son till Immer, mitt emot sitt eget hus. Och efter honom reparerade Shemaja, son till Shechanja, östra portens väktare. 30 Efter honom reparerade Chananja, son till Shelemja, och Chanun, den sjätte sonen till Tsalaf, ett annat avsnitt. Efter honom reparerade Meshullam, son till Berechjah, mitt emot sin kammare. 31 Efter honom reparerade Malkija, en av guldsmederna, upp till tempeltjänarnas hus och köpmännen mittemot Mönstringsporten (hebr. Shaar ha-mifqad) ända till rummen ovanför hörnet. [Lite är känt om denna port, kan vara en port in till tempelområdet.] 32 Mellan rummen ovanför hörnet och Fårporten arbetade guldsmederna och köpmännen.

4

Verbalt motstånd

1 Men det hände när Sanvallat hörde att vi byggde muren att han blev arg och tog mycket illa vid sig och han hånade judarna. 2 Han talade inför sina bröder och Samariens armé och sa: ”Vad gör dessa klena judar? Ska de restaurera efter behag? Ska de offra? Ska de avsluta allt på en dag? Kan de återuppväcka stenarna från spillrorna som är brända?”

3 Nu var ammoniten Tobia (hebr. Tovijaho) med honom och han sa: ”Det som de bygger ska en räv bryta ner, om den hoppar på deras stenmur.”

4 Hör (lyssna), vår Gud (Elohim), för vi är föraktade, vänd deras förebråelser över deras egna huvuden, och utlämna dem till fördärv i ett land av fångenskap. 5 Överskyl inte deras överträdelser och låt inte deras synd raderas ut inför dig, för de har utmanat dig (Gud) inför byggnadsmännen.

[Lägg märke till att denna bön handlar om Guds ära och heder, inte att de själva är drabbade av föraktet.]

6 Vi byggde (vidare på) muren och hela muren fogades samman till sin halva höjd, för folket hade satt sitt sinne till arbetet. [De var överlåtna till arbetet.]

Konspiration för att döda arbetarna

7 Men det hände sig att när Sanvallat och Tobia och araberna och ammoniterna och ashdoditerna hörde att reparationen av Jerusalems murar gick framåt och att skadorna började täppas till, då blev de mycket arga. 8 De konspirerade, alla tillsammans, och kom och stred mot Jerusalem för att skapa förvirring därinne (i staden). 9 Men vi bad våra böner till vår Gud (Elohim) och satte ut vakter mot dem både dag och natt.

10 Och Jehoda sa: ”Styrkan hos arbetarna sviktar, det är så mycket skräp (stenskärvor att få bort) att vi inte klarar att renovera muren.”

11 Våra motståndare sa: ”De ska ingenting veta och ingenting se, förrän vi står mitt ibland dem och dräper dem så att arbetet upphör.”

12 Men det skedde att judarna som bodde nära dem kom och berättade för oss tio gånger (vid tio tillfällen): ”Från alla platser där ni bor måste ni stå upp.”

13 Då stationerade jag folk på de lägsta platserna innanför muren, på de öppna (synliga) platserna. Jag placerade folket familjevis med sina svärd, spjut och pilbågar. 14 När jag sett över situationen, reste jag mig och sa till de förnäma männen, ledarna och resten av folket: ”Var inte rädda för dem. Kom ihåg vår stora och respektingivande Herre (Adonai) och strid för era bröders skull, för era söner, era döttrar, era hustrur och era hem.”

15 När nu våra fiender hörde att deras planer hade blivit kända för oss och att Gud (Elohim) hade omintetgjort deras rådslag, återvände vi till muren var och en till sitt arbete.

16 Från den tiden blev det så att hälften av mina tjänare deltog i arbetet och hälften av dem höll i spjut, sköldar, pilbågar och bröstsköldar (harnesk), och ledarna stod bakom hela Juda hus. 17 De som byggde på muren och de som bar bördor (förflyttade byggmaterial) höll en hand på arbetet och med en hand höll de sina vapen. 18 Byggarbetarna hade likaså var och en sitt svärd i bältet (hängande vid sidan) medan de byggde. Den som blåste i shofaren (vädurshornet) [den som var ansvarig för att blåsa larmsignalen] var vid min sida.

19 Jag sa till de förnäma männen, ledarna och resten av folket: ”Arbetet är stort och omfattande och vi är utspridda (åtskilda) på muren, den ene långt från den andre. 20 På vilken plats ni än är när ni hör ljudet från shofaren [larmsignalen], så kom närmare (ta er tillflykt till) oss. Vår Gud (Elohim) ska strida för oss.”

21 Vi ägnade oss åt arbetet och hälften av dem höll i spjuten, från det att gryningen visade sig till dess att stjärnorna kom fram (på kvällen). [Man arbetade dygnets alla ljusa timmar från den första gryningen till dess skymningen var över.] 22 Vid den tiden sa jag också till folket: ”Låt varje person med sin tjänare övernatta inne i Jerusalem så att de kan vara vår vakt på natten och utföra arbete på dagen.” 23 Varken jag eller mina bröder, inte mina tjänare eller de väktare som följde mig, ingen av oss tog av sig sina kläder, alla som gick till vattnet [hämtade dricksvatten i Gichonkällan som var Jerusalems dricksvattentäkt] hade sina vapen med sig.

5

Nehemja hjälper de fattiga

[Kapitel 5 är det centrala kapitlet i Neh 3:1-7:3]

1 Sedan uppstod ett stort rop (en klagan, upprörd protest, ”ett muller”) bland folket och deras hustrur mot deras bröder judarna. [Ordet för rop är samma som används om israeliternas klagan under egyptiernas slavok, se 2 Mos 3:7.] 2 Några sa: ”Vi, våra söner och våra döttrar, är många, låt oss gå för att hämta säd åt dem så att vi får äta och leva.”

3 Andra sa: ”Vi har belånat våra fält och våra vingårdar och våra hus, låt oss få säd eftersom det råder brist.”

4 Ytterligare andra sa: ”Vi har lånat pengar till kungens skatt på våra fält och våra vingårdar. 5 Nu är våra kroppar (bokstavligt kött) som våra bröders kroppar, våra barn som deras barn, och vi för våra söner och våra döttrar i bojor till att bli tjänare, och några av våra döttrar är redan förda i bojor och det står inte i vår makt (hebr. el) att hjälpa dem, för andra människor har våra fält och våra vingårdar.”

6 Jag blev mycket arg när jag hörde deras rop och dessa ord.

7 Sedan rådgjorde jag med mig själv (funderade noga och övervägde olika alternativ) och utmanade furstarna och ledarna och sa till dem: ”Ocker! Ni lånar upp mot pant, var och en av sin bror.” Jag höll en stor församling emot dem. 8 Jag sa till dem: ”Vi har efter vår förmåga befriat våra bröder, judarna, som har sålt sig till hednafolken, ska ni då ändå sälja era bröder? Och ska de sälja sig till oss?” Då teg de och fann inte ord [kunde inte svara].

9 Jag sa vidare: ”Det som ni har gjort är inte gott. Borde ni inte vandra i gudsfruktan, med tanke på förebråelserna från våra hedniska fiender? 10 Jämväl har jag, mina bröder och mina tjänare lånat dem pengar och säd. Jag vädjar till er, låt oss sluta med detta utkrävande. 11 Jag vädjar, ber er, återlämna till dem redan idag deras fält, deras vingårdar, deras olivlundar och deras hus, likaså de 100 silverstyckena, och säden, vinet och oljan som ni har tagit av dem.”

12 Sedan svarade de: ”Vi ska återlämna det till dem och ska inte begära något av dem, så ska vi göra, så som du har sagt.”

Då kallade jag på prästerna och tog en ed av dem att de skulle göra i enlighet med detta löfte. 13 Jag skakade min mantel och sa: ”Så ska Gud skaka bort varje man från hans hus och från hans arbete, som inte fullföljer sitt löfte, på detta sätt ska han skakas bort.” Och hela församlingen sa: ”Amen” och prisade Herren (Jahveh). Och folket gjorde i enlighet med detta löfte.

14 Dessutom, från den tid då jag utsågs till ståthållare över Juda land, från det tjugonde året [445 f.Kr.] till det trettioandra året [433 f.Kr.] av kung Artachshastas (Artaxerxes I) regering, vilket är 12 år, har jag och mina bröder inte ätit av ståthållarnas bröd (mat).

[Dessa 12 år handlar om ett uppdrag som ståthållare som Nehemja får av kungen. Det är inte den tid som han är i Jerusalem, utifrån dialogen med kung Artachshastas antyds att det är en kortare period på kring ett år, se Neh 2:1, 6.]

15 Men de tidigare ståthållarna som var före mig lade bördor på folket. De tog bröd (mat) och vin av dem motsvarande mer än 40 shekel av silver [460 gram]. Också deras tjänare uppträdde som herrar över folket. Men så gjorde inte jag eftersom jag fruktar (vördar) Gud (Elohim). [Ords 1:7] 16 Jag satte dessutom min hand till arbetet på muren, inte heller köpte vi mark och alla mina tjänare samlades runt arbetet (var nära arbetet, fokuserade, ägnade sig åt det).

17 Därtill var det 150 av judarna och ledarna förutom de som kom till oss från andra länder som satt vid mitt bord (åt, fick sin mat på min bekostnad). 18 Det som tillagades varje dag var en oxe och sex utvalda lamm, även fåglar tillagades åt mig. [Det dagliga behovet var inte obetydligt, men kan knappast jämföras med de 30 oxar och 100 får som dagligen behövdes på Salomos tid, se 1 Kung 4:22-23.] Var tionde dag serverades även alla sorters vin. För allt detta begärde jag inte något av ståthållarnas bröd (mat) eftersom arbetet var tungt för folket.

19 Kom ihåg, tillräkna mig detta till godo, min Gud (Elohim), allt som jag gjort för detta folk.

[Detta är den första av de böner där han ber Gud att komma ihåg, se Neh 6:14; 13:14, 22, 29, 31.]

6

Konspiration för att döda Nehemja

1 Det hände sig när det rapporterades till Sanvallat och Tobia (hebr. Tovijaho) och till Geshem, araben, och till resten av våra fiender, att jag hade byggt upp muren och att det inte längre fanns några skador därinne, även om jag vid denna tidpunkt inte hade satt in dörrarna i portarna, 2 att Sanvallat och Geshem sände bud till mig och sa: ”Kom, låt oss träffas i en av byarna på Onos slättmark.” [Ono var en stad i Benjamins område (1 Krön 8:12; Esra 2:33; Neh 7:37; 11:35), troligtvis nuvarande Kafr Juna, några hundra meter norr om flygplatsen Ben Gurion.]

Men de tänkte att de skulle skada mig där. 3 Så jag sände en budbärare till dem och svarade: ”Jag håller på med ett stort arbete så jag kan inte komma ner, varför skulle arbetet få avstanna medan jag lämnar det och kommer ner till er?” 4 Fyra gånger skickade de efter mig på detta sätt och jag svarade dem likadant (varje gång).

5 Då sände Sanvallat sin tjänare till mig en femte gång på samma sätt med ett öppet brev i handen, 6 där det stod skrivet:

”Det rapporteras bland länderna, och Geshem säger det, att du och judarna tänker göra uppror. Därför bygger du muren, och du ska bli deras kung, enligt dessa ord. 7 Du har också utsett profeter till att utlysa detta i Jerusalem, och de ska säga: ’Det finns en kung i Juda.’ Nu ska det [dessa rykten] rapporteras till kungen [i Babylon] enligt deras ord. Kom nu därför och låt oss rådslå tillsammans.”

8 Då skickade jag till honom och svarade: ”Ingenting av det du påstår existerar, utan du hittar på detta i ditt eget hjärta.”

9 De ville göra oss rädda genom att säga: ”Deras hand ska bli svag så att arbetet inte blir gjort.” Men nu, styrk du [Gud] mina händer.

Verbalt motstånd

10 Sedan gick jag till [den lejda falska profeten] Shemajas hus, son till Delaja, son till Mehetavel [kanske var hans farmor], där han höll sig inne (igenstängd).

[Shemaja nämns inte någon annanstans, men hans genealogi visar på att han troligtvis var en betydelsefull person i samhället. Han var lejd av Tobia och Sanvallat att profetera mot Nehemja, se vers 12. Namnet Shemaja betyder ”Hörd av Jahveh”. Hans fars namn Delaja betyder: ”Jahveh har dragit/lyft”. Mehetavel betyder: ”favör/glädje från El” och hon kan vara hans farmor/mormor. Namnet återfinns bara på två andra ställen i Bibeln, och då refererar det till den edomitiska kungen Hadads hustru Mehetavel, se 1 Mos 36:39; 1 Krön 1:50. Sista ordet i meningen är hebr. atsar som betyder ”igenstängd” eller utan styrka och tillbakahållen. Anledningen till att Shemaja håller sig hemma ges inte.]

Han [Shemaja] sa: ”Låt oss mötas i Guds (Elohims) hus, i templet, och låt oss stänga dörrarna till templet för de kommer att komma hit för att döda dig (bokstavligt: slå med dödlig kraft). Ja, på natten ska de komma och döda dig.”

11 Jag svarade: ”Ska en man som jag [i min position] fly? Hur skulle en sådan som jag kunna gå in i templet och leva? [Som en fristad, 2 Mos 21:13-14; 1 Kung 1:50-53; 2:28-34; 2 Krön 26:16-20; 27:2.] Jag går inte in dit.” [Om någon som inte är präst går in i själva templet dör han, eftersom enbart präster som renat sig hade tillåtelse att gå in.] 12 Jag förstod (urskiljde) [med andebedömningens gåva] att Gud (Elohim) inte hade sänt honom, eftersom han uttalade denna profetia mot mig, emedan Tobia och Sanvallat hade hyrt in honom. 13 Av denna anledning var han inhyrd, att jag skulle bli skrämd att göra så [som de ville] och synda, och de skulle få en orsak att ge mig ett dåligt namn (rykte), för att misskreditera och håna mig.

14 [Jag bad:] Kom ihåg, min Gud (Elohim), Tobia och Sanvallat efter deras gärningar och även profetissan Noadjah och de övriga profeterna som har försatt mig i fara.

[Noadja är en av de fyra kvinnliga profetissor som nämns i Bibeln, De övriga är Miriam, Deborah och Huldah, se 2 Mos 15:20; Dom 4:4; 2 Kung 22:14; jämför Jes 8:3; Hes 13:17-23. I Esra 8:33 nämns en levit och ”son” som hette Noadja. Namnet betyder ”möte med Jahveh” och verkar fungera både som mans- och kvinnonamn. Denna bön visar att händelsen med Shemaja bara var ett av flera försök att misskreditera Nehemja som ledare, men han var trofast i sin tjänst trots detta motstånd.]

Muren blir klar (6:15-7:3)

15 Muren blev färdig på den 25:e dagen i månaden elul [på hösten – aug/sept], på [bara] 52 dagar [blev muren färdig]! 16 Och det hände när alla våra fiender hörde om det, att alla folken runt omkring oss fruktade, och de förminskades i sina egna ögon, för de förstod att detta verk gjordes av vår Gud (Elohim).

17 Dessutom skickade furstarna i Juda många brev till Tobia, och Tobias brev kom till dem. 18 För det fanns många i Juda som edsvurit sig till honom, eftersom han var svärson till Shechanja, Arachs son, och hans son Jehochanan hade tagit dottern till Meshullam, Berechjahs son, till hustru. 19 De talade också med mig om hans goda gärningar, och rapporterade mina ord till honom. Så Tobia skickade brev för att sätta mig i fara.

7

[Prästerna och leviterna utgjorde nästan hälften av befolkningen i Jerusalem, se Neh 11:6-19 jämfört med 1 Krön 9:9-22. Uppgiften att vakta portarna till templet har alltid varit ett av leviternas uppdrag, se 1 Krön 9:17-22; 26:12-19. Nu utvidgas detta uppdrag till att gälla Jerusalems portar.]

1 När nu muren var byggd och jag hade satt in dörrarna, och portvakterna och sångarna och leviterna var utsedda (tjänsterna var tillsatta), 2 då satte jag min bror Chanani att ansvara över Jerusalem, tillsammans med Chananja, ståthållaren på fästningen (borgen, slottet), för han var en pålitlig man och fruktade (vördade) Gud (Elohim) mer än många andra.

[Uttrycket ”broder” kan användas både om biologisk bror och landsman. Eftersom Chanani nämns ”broder” både här och i Neh 1:2 och Chananja inte har den titeln (fast han också är en landsman) är det troligt att Chanani är Nehemjas biologiska bror.]

3 Jag sa till dem: ”Låt inte portarna till Jerusalem öppnas förrän solen har blivit varm (gått upp ordentligt över horisonten). Medan de fortfarande står på vakt (innan de avslutar sin tjänst för dagen) ska de stänga och regla dörrarna. Utse också invånare i Jerusalem till vakter, var och en för sin egen väkt och var och en mittemot sitt eget hus.” [Dygnet var indelat i olika väkter, då man avlöste varandra.]

Finalen

Uppräkning av dem som återvände under Serubbabel

4 Staden var stor (till ytan) men invånarna var få därinne och husen var inte renoverade. 5 Därför lade min Gud (Elohim) på mitt hjärta att samla ihop furstarna, ledarna och folket, så att de kunde bli räknade efter sina släkter. Jag fann en bok med släkterna som kom upp i det första (återvändandet) och däri fann jag skrivet: 6 Detta är folket i provinsen som återvände från fångenskapen i exil, som Nebukadnessar, kungen i Babylon, hade fört bort och som återvände till Jerusalem och Juda, var och en till sin egen hemstad. 7 De som kom med Serubbabel var Jeshoa, Nehemja, Asarja, Raamja, Nachamani, Mordochaj, Bilshan, Mispperet, Bigvaj, Nechom, Baana.

Antalet människor av Israels folk var:

8 Paroshs söner: 2 172

9 Shefatejas söner: 372

10 Arachs söner: 652

11 Pachat-Moabs söner, från Jeshoa och Joavs söner: 2 818

12 Elams söner: 1 254

13 Zattos söner: 845

14 Zakkajs söner: 760

15 Binnojs söner: 648

16 Bevajs söner: 628

17 Azeggads söner: 2 328

18 Adonikams söner: 667

19 Bigvajs söner: 2 067

20 Adins söner: 655

21 Aters söner från Chizkija: 98

22 Chashums söner: 328

23 Betsajs söner: 324

24 Charifs söner: 112

25 Givons söner: 95

[I vers 8-25 används ordet bnei för söner, från vers 26-33 används ordet anashei som översätts ”människor” eller ”folk”. Från vers 34 används åter bnei fram till vers 63]

26 Betlehems och Netofas folk: 188

27 Anatots folk: 128

28 Betazmavets folk: 42

29 Kirjat Jearims, Kefiras och Beerots folk: 743

30 Ramas och Gevas folk: 621

31 Michmas folk: 122

32 Betels och Ais folk: 123

33 Det övriga Nevos folk: 52

34 Det övriga Elams söner: 1 254

35 Charims söner: 320

36 Jerikos söner: 345

37 Lods, Chadids och Onos söner: 721

38 Senaas söner: 3 930

39 Prästerna:

Jedajas söner av Jeshoas hus: 973

40 Immers söner: 1 052

41 Pashchors söner: 1 247

42 Charims söner: 1 017

43 Leviterna:

Jeshoas söner från Kadmiel från Hodevas söner: 74

44 Sångarna:

Asafs söner: 148

45 Dörrvaktarna:

Shalloms söner, Aters söner, Talmons söner, Akkovs söner, Chatitas söner och Shovajs söner: 138

46 Detta är tempeltjänarna [netinimerna, som betyder ”givna åt” eller ”avskilda för”, dvs. har fått uppdrag att hjälpa leviterna med enklare uppgifter som att hämta vatten och hugga ved, se Jos 9:26-27]:

Tsichas söner, Chasufas söner, Tabbaots söner, 47 Keros söner, Sias söner, Padons söner, 48 Levanas söner, Chagavas söner, Shalmajs söner, 49 Chanans söner, Giddels söner, Gachars söner, 50 Reajas söner, Retsins söner, Nekodas söner, 51 Gazzams söner, Uzzas söner, Paseach söner, 52 Besajs söner, Meonims söner, Nefishesims söner, 53 Bakboks söner, Chakofas söner, Charchors söner, 54 Batselits söner, Mechidas söner, Charshas söner, 55 Barkos söner, Siseras söner, Temachs söner, 56 Netsiachs söner, Chatifas söner.

57 Salomos tjänares söner:

Sotajs söner, Soferets söner, Peridas söner, 58 Jalas söner, Darkons söner, Giddels söner, 59 Shefatejas söner, Chattils söner, Pocheret-Hatsvajims söner, Amons söner.

60 Alla tempeltjänare [netinimerna] och sönerna till Salomos tjänare: 392.

61 Dessa var de som gick upp från Tel-Melach, Cherov-Addon (Cherov, den starke) och Immer, men de kunde inte berätta om (redogöra för) sina fäders hus, inte för sin säd (genealogi), huruvida de var israeliter. 62 Delajas söner, Tobias (hebr. Tovijahos) söner, Nekodas söner 642. 63 Av prästerna: Chavajas söner, Hakkots söner, Barzillajs söner, som tog en hustru från Barzillajs döttrar, gileaditen, och sedan tog deras familjenamn. 64 Dessa sökte efter sina uppteckningar, sitt släktskap (förfädernas namn), men kunde inte finna dem. Därför ansågs de orena och skiljdes från prästerskapet. 65 Och Tirshata sa till dem att de inte skulle äta av det heliga (de delar av offerdjuren som tillhörde prästen) förrän det kom en präst (överstepräst) med Urim och Tummim [som genom denna lott kunde avgöra om de var äkta präster eller inte].

[Urim och Tummim var namnet på de två föremål (troligtvis två mindre stenar eller stavar) som prästen bar i sin prästsköld och som troligtvis användes för att kasta lott, se 2 Mos 28:30; 1 Sam 14:42.]

66 Hela gruppen (församlingen) utgjorde sammanlagt 42 360, 67 förutom deras 7 337 tjänare och tjänarinnor, och de hade dessutom 245 manliga och kvinnliga sångare. 68 [Vers 68 saknas i vissa hebreiska manuskript, men vissa översättningar har lagt till material från Esra 2:66 där det står: ”De hade 736 hästar, 245 mulåsnor.”] 69 De hade [även] 435 kameler och 6 720 åsnor.

70 En del av familjernas överhuvuden bidrog till arbetet. Ståthållaren gav till skattsamlingen:

1 000 gulddrachmer [Drachmer var ett guldmynt introducerat av Darius I, det motsvarade 1/60 mina eller 8,5 gram. Totala vikten guld var alltså 8,5 kg.]

50 skålar

500 prästskrudar

71 Några av familjernas överhuvuden gav till skattsamlingen till arbetet:

20 000 gulddrachmer [170 kg guld]

2 200 silverminor [1 200 kg silver]

72 Det övriga folket gav:

20 000 gulddrachmer [170 kg guld]

2 000 silverminor [1 000 kg silver]

67 prästskrudar

73 Prästerna och leviterna och portvakterna och sångarna och en del av folket och tempeltjänarna [netinimerna] och hela Israel bodde i sina städer. När den 7:e månaden [tishri – sept/okt] kom var hela Israels hus i sina städer.

[Det har nu troligtvis gått ett halvår sedan Nehemja kom till Jerusalem våren 445 f.Kr., se Neh 2:1, 11.]

8

Esra läser från Moseböckerna

1 Allt folket samlades som en man på den öppna platsen framför Vattenporten. De talade till Esra, den skriftlärde, att han skulle ta fram boken (skriftrullen) med Moses undervisning, som Herren (Jahveh) hade fastställt för Israel.

2 Då kom prästen Esra med undervisningen [de fem Moseböckerna – hebr. Torah] till de samlade, till män och kvinnor och alla som kunde förstå vad de hörde. [Även barn, se 5 Mos 31:12.] Det var den första dagen i 7:e månaden [tishri; 8:e oktober 445 f.Kr.]. 3 Han läste därur framför den stora öppna platsen framför Vattenporten från tidig morgon till mitt på dagen i närvaro av män och kvinnor och de som kunde förstå. Öronen hos hela folket var uppmärksamma på undervisningen i boken (rullen).

4 Esra, den skriftlärde, stod på en upphöjd plattform av trä [2 Krön 6:13] som de hade tillverkat för ändamålet. [Denna plattform (ordagrant: torn av trä) måste ha varit så pass stor så Esra och hans 13 medhjälpare fick plats att stå där.] Bredvid honom stod [6 personer:] Mattitja och Shema och Ananja och Orija och Hilkia (hebr. Chilqijaho) och Maaseja vid hans högra hand, och vid hans vänstra hand stod [7 personer:] Pedaja och Mishael och Malkkija och Chashum och Chashbaddana, Sakarja och Meshullam. 5 Esra öppnade boken (skriftrullen – hebr. sefer) i hela folkets åsyn, eftersom han stod ovanför folket, och när han öppnade den reste sig hela folket upp. [Att ställa sig var ett sätt att visa respekt, se Neh 9:3.] 6 Esra välsignade Herren (Jahveh), den store Guden (Elohim), och hela folket svarade ”Amen, amen” medan de lyfte upp sina händer och de böjde sina huvuden och föll ner inför Herren (Jahveh) med sina ansikten mot marken.

7 Jeshua [Neh 10:9], Bani [Neh 10:13], Sherebja [Neh 10:12], Jamin, Ackub, Shabbetaj, Hodia [Neh 10:10], Maaseja [vers 4], Kelita [Neh 10:10], Asarja [kanske samma som i Neh 10:2], Josabad [Neh 11:16], Hanan [Neh 10:10], Pelaja [Neh 10:10] och leviterna undervisade folket i Torah [de fem Moseböckerna] medan folket stod där, var och en på sin plats. [Av dessa 13 leviter kommer 7 tillbaka och undertecknar Nehemjas skrivelser, se Neh 10:28-39.] 8 De läste tydligt ur skriftrullen, ur Guds undervisning, och förklarade [översatte] innebörden så att man förstod det som lästes. [Troligtvis översattes den hebreiska texten till arameiska, se Neh 13:24.]

9 Ståthållaren Nehemja och den skriftlärde prästen Esra och leviterna som undervisade folket sa till allt folket: ”Denna dag är helgad åt Herren er Gud. Sörj inte, gråt inte.” Allt folket grät nämligen när de hörde undervisningens (Torahs) ord. 10 Och han sa till dem: ”Gå och ät er bästa mat och drick ert sötaste vin. Och skicka gåvor av mat till dem som inte har något färdigt, för denna dag är helgad åt vår Gud. Var inte bedrövade, för glädje i Herren är er styrka.”

11 Även leviterna lugnade allt folket och sa: ”Var stilla, för dagen är helig. Var inte bedrövade.”

12 Då gick allt folket i väg och åt och drack, de skickade gåvor och firade med stor glädje, för de hade förstått de ord som hade förkunnats för dem.

13 Den andra dagen [9:e oktober 445 f.Kr.] samlades huvudmännen för hela folkets familjer med prästerna och leviterna hos Esra, den skriftlärde, för att studera (få insikt och förståelse) orden i undervisningen (hebr. Torah). [Ps 119:97] 14 De fann det skrivet i undervisningen (hebr. Torah) att Herren genom Mose hade befallt att Israels barn skulle bo i lövhyddor under högtiden i 7:e månaden [15:e-22:a tishri, infaller i sept/okt, se 4 Mos 29:12-38], 15 och att man skulle tillkännage och utropa i alla deras städer och i Jerusalem: ”Gå ut på bergen och hämta löv av olivträd, planterade eller vilda, och löv av myrten, palmer och andra lummiga träd, och gör lövhyddor som det är skrivet.”

16 Då gick folket ut och hämtade kvistar och gjorde hyddor, var och en på sitt tak och sina gårdar, likaså på gårdarna vid Guds hus och på torget vid Vattenporten och på torget vid Efraimsporten [i norra delen av västra muren]. 17 Hela församlingen av dem som återvänt från fångenskapen gjorde lövhyddor och bodde i dem. Från Josuas, Nuns sons, dagar ända till den dagen hade Israels barn inte gjort så. Och glädjen var mycket stor.

18 Esra läste ur Guds undervisning (hebr. Torah) varje dag, från den första dagen till den sista. De firade högtiden i sju dagar, och på den åttonde dagen hölls en högtidsförsamling [helgdag utan arbete, se 3 Mos 23:36] som det var föreskrivet.

9

Israeliterna bekänner sina synder

1 På tjugofjärde dagen i samma månad [31:a okt 445 f.Kr. – två dagar efter att lövhyddohögtiden har avslutats, se 3 Mos 23:34-37] samlades Israels barn till fasta, klädda i sorgdräkt och med jord på sina huvuden [för att visa sin sorg och omvändelse]. 2 De som var av Israels släkt avskilde sig från alla främlingar [som levde bland dem] och kom fram och bekände sina synder och sina fäders missgärningar. 3 De reste sig från sin plats, och man läste ur Herren (Jahveh) sin Guds (Elohims) Torah-rulle [Moseböckerna] under en fjärdedel av dagen [tre timmar, se Joh 11:9]. Nästa fjärdedel [under tre timmar] bekände de sina synder och tillbad Herren (Jahveh) sin Gud (Elohim). 4 Jeshua och Bani, Kadmiel, Shebanja, Bunni, Sherebja, Bani och Kenani steg upp på leviternas plattform [trapporna ovanför dem] och ropade med hög röst till Herren (Jahveh) sin Gud (Elohim). 5 Och leviterna Jeshua och [sju andra leviter] Kadmiel, Bani, Hashabneja, Sherebja, Hodia [Neh 10:14], Shebanja och Petachja [Esra 10:23] sa:

”Res er och prisa Herren (Jahveh) er Gud (Elohim),

från evighet till evighet!

Lovat vare ditt härliga namn,

som är upphöjt över allt lov och pris.

6 Du är Herren (Jahveh), bara du!

Du har gjort himlarna,

himlarnas himlar tillsammans med hela dess härskara [alla stjärnor eller änglar],

jorden,

och allt som finns på den,

haven,

och allt som är i dem.

Det är du som upprätthåller allt liv,

och den himmelska härskaran böjer sig [i tillbedjan] inför dig.

7 Du är Herren Gud som utvalde Abram (Avram)

och förde honom ut från det kaldeiska Ur

och gav honom namnet Abraham (Avraham).

8 Du fann hans hjärta trofast inför dig,

och du slöt förbund med honom:

att ge åt hans efterkommande kanaanéernas, hettiternas,

amoréernas, perisséernas, jevusiternas och girgasheernas land.

[Hivéerna nämns inte i denna uppräkning som brukar ha sju folkgrupper, kanske för att deras ättlingar netinimerna tjänade i templet, se Jos 9:7; Esra 2:58; Neh 7:60-62]

Du lät dina ord gå i uppfyllelse,

för du är rättfärdig.

9 Du såg våra fäders nöd i Egypten

och hörde deras rop vid Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet].

10 Du gjorde tecken och under mot farao,

mot alla hans tjänare och mot allt folket i hans land,

för du visste hur arrogant egyptierna behandlade dem.

Du gjorde dig ett namn som är detsamma än i dag.

11 Du delade havet framför dem,

och de gick genom havet på torr mark.

Men deras förföljare sänkte du i djupet,

som en sten i väldiga (forsande, starka) vatten.

12 Du ledde dem med en molnpelare om dagen

och en eldpelare om natten,

för att lysa dem

på vägen de skulle gå.

13 På Sinai berg steg du ner

och talade till dem från himlen,

du gav dem rättfärdiga föreskrifter (hebr. mishpatim)

och sann undervisning (plural – hebr. torot),

goda stadgar (hebr. chuqim)

och påbud (hebr. mitzvot).

14 Du gav dem kunskap om din heliga sabbat [2 Mos 20:8-11; 5 Mos 5:12-15]

och gav dem befallningar (de tydliga budorden – hebr. mitzvot),

förordningar (hebr. chuqim)

och undervisningen (Torah – de fem Moseböckerna),

som du befallt (hebr. tsavah) dem,

genom din tjänare Moses hand.

15 Du gav dem bröd [manna] från himlen när de hungrade [2 Mos 16:4-8]

och lät vatten komma ur klippan när de törstade [2 Mos 17:1-7; 4 Mos 20:1-13].

Du befallde dem att gå och ta i besittning det land

som du med upplyft hand lovat (svurit en ed) att ge dem.

16 Men våra fäder agerade övermodigt (arrogant)

och blev hårdnackade och lyssnade inte till dina påbud.

17 De vägrade lyssna

och tänkte inte på undren du gjort bland dem.

De var hårdnackade och i sin upproriskhet

valde de en ledare för att vända tillbaka till sitt slaveri.

Men du är en Gud som förlåter,

nådig (full av kärleksfull omsorg) och barmhärtig,

sen till vrede och stor i nåd (omsorgsfull kärlek).

Du övergav dem inte.

18 Trots att de gjorde sig en gjuten kalv och sa:

”Här är din gud som har fört dig upp ur Egypten.” [2 Mos 32:4]

Och de gjorde sig skyldiga till stora hädelser (stora skändliga ord).

[Ovanligt ord, används bara här, i vers 26 och i Hes 35:12.]

19 På grund av din oändliga nåd (barmhärtighet, ömsinta kärlek) övergav du inte dem i öknen. Molnstoden försvann inte på dagen, utan ledde dem på deras väg. Eldstoden slutade inte att lysa upp den väg de skulle gå på natten. [Molnet och elden är en bild av den helige Ande och hans ledning.]

20 Du gav dem din goda Ande för att undervisa dem. Du undanhöll inte ditt manna från deras munnar, och du gav vatten för att släcka deras törst.

21 I 40 år gav du dem mat (försörjde du dem). Inte ens i öknen behövde de sakna något.

Deras kläder blev inte utslitna, och deras fötter svullnade inte.

22 Och du gav dem riken och folk

och fördelade olika områden åt dem.

De intog Sichons land

kungen av Cheshbons land,

och kung Og av Bashans land.

23 Deras barn gjorde du talrika

som stjärnorna på himlarna.

Du förde dem in i det land

som du lovat deras fäder

att få komma till och ta i besittning.

24 Och deras barn kom och tog landet i besittning.

Du kuvade landets invånare

kanaanéerna för dem

och gav dem i deras hand,

både kungarna och landets folk,

och de gjorde som de ville med dem.

25 De intog befästa städer och bördig jord

och tog över hus fyllda med allt gott,

uthuggna brunnar, vingårdar, olivlundar

och fruktträd i mängd.

De åt och blev mätta och feta

och njöt av din stora godhet.

26 Men de gjorde uppror och trotsade dig,

de kastade din undervisning (hebr. Torah) bakom sin rygg.

De dödade dina profeter som varnade dem

och ville få dem att vända om till dig.

De gjorde sig skyldiga till grova hädelser (stora skändliga ord).

27 Då gav du dem i deras fienders hand

som förtryckte dem.

Men i sin nöd ropade de till dig,

och du hörde dem från himlarna.

I din stora barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd) [plural]

gav du dem befriare

som frälste dem

ur deras fienders hand.

28 Men när de kom till ro,

gjorde de på nytt det som var ont inför dig.

Då lämnade du dem

i deras fienders hand som fick råda över dem.

Men de ropade på nytt till dig,

och du hörde det från himlarna,

du räddade dem många gånger

i din barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd) [plural].

29 Du förmanade dem för att återföra dem

till din undervisning (hebr. Torah).

Men de var övermodiga

och lyssnade inte på dina budord (hebr. mitzvot)

utan syndade mot dina föreskrifter,

trots att den människa

som håller dem

ska leva genom dem.

De var envisa och hårdnackade

och vägrade lyssna.

30 Du hade tålamod med dem i många år

och förmanade dem med din Ande genom dina profeter,

men de lyssnade inte.

Då gav du dem

i de främmande folkens hand.

31 Men du som är rik på barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd – hebr. rachamim) [plural]

gjorde inte slut på dem

och övergav dem inte,

för du är en nådig (hebr. chanon)

och nådefull (hebr. rachom) Gud (El).

32 Och nu, vår Gud (Elohim) – den store, den väldige (hjälten, den mäktige krigaren) och fruktade Gud (El),

du som håller förbundet och nåden (trofasta kärleken):

Låt den inte vara liten i dina ögon,

den plåga som har drabbat oss,

våra kungar, våra furstar,

våra präster, våra profeter,

våra fäder och hela ditt folk –

från de assyriska kungarnas dagar

ända till i dag.

33 Du är rättfärdig

i allt det som har drabbat oss,

för du har visat dig trofast

medan vi har varit ogudaktiga.

34 Våra kungar, våra furstar, våra präster och våra fäder

höll inte din undervisning (hebr. Torah)

och lyssnade inte till dina påbud

och de varningar du gav dem.

35 Trots att de levde i sitt eget rike

med allt det goda som du gav dem

i det rymliga och bördiga land

som du skänkte dem,

har de ändå inte tjänat dig

eller vänt om från sina onda gärningar.

36 Se, vi – idag – slavar [till idag är vi slavar till det persiska riket]

i det land som du gav våra fäder

att äta dess frukt och dess goda,

se, där är vi slavar.

37 Dess rika skörd går till de kungar

du satt över oss för våra synders skull.

De råder över våra kroppar

och vår boskap som de vill,

och vi är i stor nöd.”

Förbundet med folket

38 På grund av allt detta [Neh 9:5-37] slöt vi ett fast förbund och satte upp det skriftligt. På skrivelsen, som försågs med sigill, stod våra furstars, våra leviters och våra prästers namn.

10

Signaturer

1 Följande namn [närmare 90 personer, se vers 1-27] stod på skrivelserna som bar sigillen:

Ståthållaren Nehemja, Chachaljas son, och Sidkia (hebr. Tsidqijaho) [sekreterare, troligtvis samma person som Tsadoq i Neh 13:13].

2 [Följande 22 präster, där de flesta också återfinns i uppräkningen i Neh 12:1-6:]

Seraja, Asarja, Jeremia,

3 Pashur, Amarja, Malkijah, 4 Hattush, Shebanja, Malluk,

5 Charim, Meremot, Obadja [inte profeten; Obadja var ett vanligt namn, över 10 personer har det namnet i GT], 6 Daniel [Itamars son, se Esra 8:2], Ginneton, Baroch,

7 Meshullam, Avijah, Mijamin, 8 Maasja, Bilgaj, Shemaja – dessa var prästerna.

9 Leviterna [17 personer och onämnda bröder] var:

Jeshua, Asanjas son,

Binnoj, av Henadads barn,

Kadmiel, 10 och deras bröder:

Shebanja, Hodia, Kelita, Pelaja, Hanan, 11 Mika, Rehob,

Hashabja, 12 Sackur, Sherebja, Shebanja, 13 Hodia, Bani och Beninu.

14 Folkets huvudmän [44 namn] var:

Parosh, Pahat-Moab, Elam, Sattu, Bani,

15 Bunni, Asgad, Bebaj,

16 Adonija (hebr. Adonijaho), Bigvaj, Adin,

17 Ater-Hiskia [Esra 2:16; Neh 7:21], Azzur,

18 Hodia, Hashum, Besaj, 19 Harif,

Anatot,

Nebaj [från Nebo, se Neh 7:33],

20 Magpiash [från Magbish, se Esra 2:30],

Meshullam, Hesir, 21 Meshesabel, Tsadoq, Jaddua,

22 Pelatja, Hanan, Anaja, 23 Hosea, Hananja, Hashub,

24 Hallohesh, Pilha, Shobek, 25 Rehum, Hashabna, Maaseja,

26 Ahia, Hanan, Anan, 27 Malluk, Harim och Baana.

28 Resten av folket – prästerna, leviterna, dörrvakterna, sångarna, tempeltjänarna och alla som hade avskilt sig från de främmande folken och vänt sig till Guds undervisning (hebr. Torah), tillsammans med deras hustrur, söner och döttrar och alla som kunde förstå –

29 ansluter sig till sina ledande bröder och lovar dyrt och heligt att leva efter Guds undervisning (hebr. Torah), som gavs genom Guds tjänare Mose, och att hålla fast vid och följa alla Herrens, vår Herres (Jahvehs), budord (hebr. mitzvot), påbud (hebr. mishpatim) och stadgar (förordningar; ordagrant ”saker inristat” – hebr. choq).

______

Avtalet

30 Att inte ge våra döttrar åt de främmande folken och inte heller ta deras döttrar till hustrur åt våra söner.

31 Om något av de främmande folken för in handelsvaror eller säd till försäljning på sabbatsdagen ska vi inte köpa det av dem på sabbat eller helgdag. [Denna regel härstammar från 2 Mos 16:22-30. Ganska snart bröt folket mot denna regel, se Neh 13:15-16.]

Vi ska låta vart sjunde år vara friår och då avstå från alla slags krav. [2 Mos 23:10-11; 3 Mos 25:2-7; 5 Mos 15:1-3]

32 Vi förpliktar oss att varje år ge en tredjedels sikel [tempelskatt för israeliter över 20 år, se 2 Mos 30:11-16] till tjänsten i vår Guds hus, 33 till skådebröden och det dagliga matoffret, till det dagliga brännoffret och offren på sabbaterna, vid nymånaderna och högtiderna, till tackoffren och syndoffren för Israels försoning och till allt arbete i vår Guds hus.

34 Vi, prästerna, leviterna och folket, kastar lott om vedoffret, hur man varje år ska föra det till vår Guds hus på bestämda tider, efter våra familjer, och bränna det på Herrens (Jahvehs) vår Guds (Elohims) altare så som det är skrivet i undervisningen (hebr. Torah) [3 Mos 6:12]. [Givoniterna hade tidigare ansvaret för veden, se Jos 9:27.]

35 Till Herrens (Jahvehs) hus ska vi varje år föra förstlingen av markens gröda och förstlingen av all frukt på alla slags träd.

36 Så som det är skrivet i undervisningen (hebr. Torah) ska vi också föra till Guds hus, till prästerna som gör tjänst i vår Guds hus, de förstfödda av våra söner [Pidjon haben (återlösningen), se 4 Mos 18:15-16] och av vår boskap, det förstfödda av våra kor och får [2 Mos 13:13].

37 Och förstlingen av vårt mjöl och våra offergåvor och av allt slags trädfrukt, av vin och olja, ska vi föra till prästerna, in i förrådskamrarna till vår Guds hus, och tionden av vår jord till leviterna, de leviter som tar emot tionden i alla de städer där vi brukar jorden. 38 En präst, en av Arons söner, ska vara med leviterna när de tar emot tionden. Och leviterna ska föra tionden av sitt tionde upp till vår Guds hus, in i förrådshusets kamrar. 39 För både Israels barn och Levi barn ska föra sin offergåva av säd, vin och olja in i dessa kamrar där helgedomens kärl och de tjänstgörande prästerna och dörrvakterna och sångarna är.

Vi ska inte försumma vår Guds hus.

______

11

Namn

[Detta kapitel ger lösningen på problemet i Neh 7:1-4 där det inte fanns tillräckligt med människor som bodde i Jerusalem för att beskydda staden. Folket hade tidigare (Neh 10:37) lovat att ge tionde av sin inkomst till Herrens tjänst, nu ger man även tionde av sig själva.]

1 Folkets furstar bodde i Jerusalem. Det övriga folket kastade lott för att på så sätt var tionde man skulle utses att bo i Jerusalem, den heliga staden, medan nio tiondelar skulle bo i de andra städerna. 2 Folket välsignade alla som frivilligt bosatte sig i Jerusalem. 3 Detta är de huvudmän i provinsen som bodde i Jerusalem. Men i Juda städer bodde var och en i den stad där han hade sin ärvda besittning: vanliga israeliter, präster, leviter och tempeltjänare, likaså ättlingarna till Salomos tjänare. 4 I Jerusalem bodde en del av Juda barn och en del av Benjamins barn. [Man beräknar att 4 800–8 000 personer bodde i Jerusalem vid den här tiden. Uppräkningen här liknar den i 1 Krön 9.]

Av Juda barn: Ataja, son till Ussia, son till Sakarja, son till Amarja, son till Shefatja, son till Mahalalel, av Perets barn, 5 Maaseja, son till Baroch, son till Kol-Hose, son till Hasaja, son till Adaja, son till Jojarib, son till Sakarja, shilonitens son. 6 Perets barn (ättlingar) som bodde i Jerusalem utgjorde tillsammans 468 vapenföra män.

7 Dessa var Benjamins barn: Sallu, son till Meshullam, son till Joed, son till Pedaja, son till Kolaja, son till Maaseja, son till Itiel, son till Jeshajah [inte profeten Jesaja], 8 och närmast efter honom Gabbaj och Sallaj, 928. 9 Joel, Sikris son, var ledare för dem, och Juda, Hassenuas son, var den andre i befälet över staden.

10 Av prästerna: Jedaja, Jojaribs son, Jakin, 11 Seraja, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), son till Meshullam, son till Tsadoq, son till Merajot, son till Ahitub, fursten i Guds hus, 12 och deras bröder, som utförde arbetena i huset, 822. Vidare Adaja, son till Jeroham, son till Pelaja, son till Amsi, son till Sakarja, son till Pashur, son till Malkijah, 13 och hans bröder, huvudmän för familjer, 242. Vidare Amassaj, son till Asarel, son till Asaj, son till Meshillemot, son till Immer, 14 och deras bröder, tappra och kraftfulla män, 128. Ledare för dem var Sabdiel, Haggedolims son.

15 Av leviterna: Shemaja, son till Hashub, son till Asrikam, son till Hashabja, son till Bunni, 16 och Shabbetaj och Josabad, som hade uppsikten över de yttre arbetena vid Guds hus och hörde till leviternas huvudmän, 17 vidare Mattanja, son till Mika, son till Sabdi, son till Asaf, sångledaren som vid bönen tog upp lovsången, Bakbukja, den av hans bröder som var närmast efter honom, och Abda, son till Shammua, son till Galal, son till Jedutun. 18 Leviterna i den heliga staden utgjorde tillsammans 284.

19 Dörrvakterna, Ackub, Talmon och deras bröder, som höll vakt vid portarna, var 172.

20 De övriga israeliterna, prästerna och leviterna bodde i alla de andra städerna i Juda, var och en i sin arvedel. 21 Men tempeltjänarna bodde på Ofel [i början på sluttningen på det berg där templet låg], och Siha och Gishpa hade uppsikten över tempeltjänarna. 22 Ledare bland leviterna i Jerusalem vid arbetena i Guds hus var Ussi, son till Bani, son till Hashabja, son till Mattanja, son till Mika, av Asafs barn, sångarna. 23 En kunglig förordning [troligtvis av Artachshastas, se Neh 2:1] var utfärdad angående dem, och en bestämd ordning var för varje dag fastställd för sångarna. 24 Petachja, Meshesabels son, av Judas son Zerachs barn, var kungens högra hand i varje sak som rörde folket.

Byarna runt Jerusalem

25 I byarna [utan ringmur] med tillhörande åkrar bodde också en del av Juda barn: I Kirjat-Arba med [tillhörande] dotterorter [ordagrant: döttrar, se även vers 27, 28, 30 och 31], i Dibon med [tillhörande] dotterorter, i Jekabseel med sina byar, 26 vidare i Jeshua, Molada, Beit-Pelet 27 och Hasar-Shual, och i Beer-Sheva med [tillhörande] dotterorter, 28 Tsiklag och i Mekona med [tillhörande] dotterorter, 29 En-Rimmon, Tsorah, Jarmot, 30 Sanoa, Adullam med sina byar, i Lachish med dess åkrar, i Azeka med [tillhörande] dotterorter. De slog sig ner från Beer-Sheva ända till Hinnoms dal.

[Arkeologiska fynd i Azeka bekräftar att staden återuppbyggdes efter assyriernas förstörelse 701 f.Kr.]

31 Benjamins barn hade sina boningsorter från Geva: i Mikmas och Aja, likaså i Betel med [tillhörande] dotterorter, 32 i Anatot, Nov [troligtvis strax nordost om Jerusalem på berget Scopus], Ananja, 33 Hasor, Rama, Gittajim, 34 Chadid, Tsevoim, Nevallat, 35 Lod, Ono och Timmermansdalen.

36 Av leviterna blev några avdelningar från Juda räknade till Benjamin.

12

Präster och leviter

Präster och leviter på Serubbabels tid

1 Dessa var de präster och leviter som drog upp med Serubbabel, Shealtiels son, och Jeshua. [Prästerna var:]

Seraja, Jeremia, Esra,

2 Amarja, Malluk, Hattush,

3 Shekanja, Rehum, Meremot,

4 Iddo, Ginnetoj, Avijah,

5 Mijamin, Maadja, Bilgah,

6 Shemaja, Jojarib, Jedaja,

7 Sallu, Amok, Hilkia (hebr. Chilqijaho) och Jedaja.

Dessa var huvudmän för prästerna och för sina bröder i Jeshuas tid.

8 Leviterna var:

Jeshua [nämns även i Esra 2:40], Binnoj, Kadmiel [nämns även i Esra 2:40], Sherebja, Juda och Mattanja, som med sina bröder ledde tacksägelsen (lovsången), 9 vidare Bakbukja och Unni, deras bröder, som hade sina platser mitt emot dem under tjänstgöringen.

[I 1 Krön 15:16-24 finns mer detaljer kring hur sången och musiken i templet var organiserad. Det fanns troligtvis lika många kvinnor som män i kören, se Esra 2:65.]

Överstepräster

10 [Översteprästen] Jeshua blev far till Jojakim,

Jojakim blev far till Eljashib,

Eljashib blev far till Jojada,

11 Jojada blev far till Jonatan

och Jonatan blev far till Jaddua.

Präster under Jojakims dagar

12 I Jojakims tid var huvudmännen för prästernas familjer följande:

för Seraja: Meraja,

för Jeremia: Hananja,

13 för Esra: Meshullam,

för Amarja: Johanan,

14 för Meliku: Jonatan,

för Shebanja: Josef,

15 för Harim: Adna,

för Merajot: Helkaj,

16 för Iddo: [profeten] Sakarja [Esra 5:1],

för Ginneton: Meshullam,

17 för Avijah [1 Krön 24:10; Luk 1:5]: Sikri,

för Minjamin och för Moadja: Piltaj,

18 för Bilgah: Shammua,

för Shemaja: Jonatan,

19 för Jojarib: Mattenaj,

för Jedaja: Ussi,

20 för Sallaj: Kallaj,

för Amok: Ever,

21 för Hilkia (hebr. Chilqijaho): Hashabja,

för Jedaja: Netanel.

22 I Eljashibs, Jojadas, Jochanans och Jadduas tid blev huvudmännen för leviternas familjer upptecknade, likaså prästerna, under persern Darejaveshs regering. [Detta syftar troligtvis på Darius den Store 522-486 f.Kr. eller Darius II, som regerade 424-404 f.Kr.] 23 Huvudmännen för Levi barns familjer är upptecknade i Krönikeboken [1 Krön 9] ända till Johanans, Eljashibs sons tid. [Han var överstepräst i Jerusalem och omnämns i ett brev från egyptiska Elefantine daterat till 408 f.Kr., se även Jer 44:1.]

24 Leviternas huvudmän var Hashabja, Sherebja och Jeshua, Kadmiels son, och deras bröder, som stod mitt emot dem för att växelvis lova och tacka, så som gudsmannen David hade befallt. [Denna form där en ledare först sjunger en fras som sedan församlingen/kören svarar på kallas antifonal, se t.ex. Ps 136. Titeln ”gudsmannen” används bara här och i 2 Krön 8:14 om David och då alltid i samband med hur lovsången organiseras.]

25 Mattanja, Bakbukja, Obadja, Meshullam, Talmon och Ackub var dörrvakter och höll vakt över förrådshusen vid portarna. 26 Dessa levde i Jojakims, Jeshuas sons, Josadaks sons, tid och i ståthållaren Nehemjas och prästen Esras, den skriftlärdes, tid.

Nehemja samlar folket – muren invigs

27 När Jerusalems mur skulle invigas, sökte man upp leviterna överallt där de bodde och förde dem till Jerusalem för att hålla invigningshögtid och glädjehögtid under tacksägelse och sång, med cymbaler, lyror och harpor. 28 Då samlades sångarnas söner från trakten omkring Jerusalem och från netofatiternas byar, 29 från Beit-Haggilgal och från markerna kring Geva och Asmavet, för sångarna hade byggt sig byar runt omkring Jerusalem. 30 Prästerna och leviterna renade sig och renade sedan folket, portarna och muren.

31 Jag lät Juda furstar stiga upp på muren. Därefter ordnade jag två stora lovsångskörer. Den ena gick till höger ovanpå muren fram till Dyngporten. 32 Bakom dem följde Hoshaja och ena hälften av Juda furstar, 33 samt Asarja, Esra och Meshullam, 34 Juda, Benjamin, Shemaja och Jeremia 35 och några av prästernas söner med trumpeter, vidare Sakarja, son till Jonatan, son till Shemaja, son till Mattanja, son till Mikaja, son till Sackur, son till Asaf, 36 och hans bröder Shemaja, Asarel, Milalaj, Gilalaj, Maaj, Netanel och Juda samt Hanani med gudsmannen Davids musikinstrument. Esra, den skriftlärde, gick framför dem. 37 De gick över Källporten och rakt fram uppför trapporna till Davids stad, på trappan i muren ovanför Davids hus, ända fram till Vattenporten mot öster.

38 Efter den andra lovsångskören, som gick åt motsatt håll, följde jag med den andra hälften av folket, ovanpå muren, upp genom Ugnstornet (”tornet med ugnarna” – hebr. migdal ha-tanurim) ända till Breda muren, 39 vidare över Efraimsporten, Gamla porten och Fiskporten [i norr där fisk från bl.a. Tyros importerades, se 2 Krön 33:14; Neh 3:3; Sef 1:10] och genom Chananels torn (”Guds-favör-torn” – hebr. migdal chananel) och ”De hundras torn” (Meahtornet – hebr. migdal ha-meat) [Neh 3:1], ända fram till Fårporten; och de stannade vid Fängelseporten.

40 Sedan stannade de båda lovsångskörerna vid Guds hus, och även jag och ena hälften av föreståndarna tillsammans med mig, 41 samt prästerna Eljaqim, Maaseja, Minjamin, Mikaja, Eljoenaj, Sakarja och Hananja, med trumpeterna, 42 och Maaseja, Shemaja, Elazar, Ussi, Johanan, Malkijah, Elam och Eser. Sångarna sjöng under Jisrajas ledning. 43 På den dagen bar de fram stora offer och gladde sig, för Gud hade gett dem stor glädje. Också kvinnorna och barnen gladde sig, och glädjen från Jerusalem hördes vida omkring.

44 Vid samma tid tillsattes män som skulle förestå förrådskamrarna där offergåvor, förstlingsfrukter och tionden lades ner. Från stadens åkrar skulle de samla in det som enligt undervisningen (hebr. Torah) tillföll prästerna och leviterna. Det rådde glädje i Juda över prästerna och leviterna som gjorde tjänst. 45 De iakttog vad som var att iaktta vid gudstjänsten och vid reningarna, och även sångarna och dörrvakterna utförde sin tjänst så som David och hans son Salomo hade befallt. 46 Redan för länge sedan, på Davids och Asafs tid [som skrivit många av psaltarpsalmerna, se 1 Krön 16:5; 25:2], fanns nämligen ledare för sångarna, och man sjöng lovsånger och tacksägelsesånger till Gud (Elohim). 47 Under Serubbabels och Nehemjas tid gav hela Israel till sångarna och dörrvakterna vad dessa för varje dag skulle ha. Man gav till leviterna deras helgade andel, och leviterna gav till Arons söner deras helgade andel.

13

Reformer

1 Den dagen läste man ur Moses bok för folket. Där fann man skrivet [5 Mos 23:3-6] att ingen ammonit eller moabit någonsin skulle få komma in i Guds församling, 2 för de hade inte mött Israels barn med mat och dryck utan hade lejt Bileam mot dem för att förbanna dem [4 Mos 22-24]. Men vår Gud vände förbannelsen till välsignelse. 3 När de hade hört undervisningen (hebr. Torah), avskilde de alla blandfolk (icke-judar) från Israel.

[Ingen speciell högtid anges, så detta var troligtvis den vanliga veckoliga läsningen av Moseböckerna. Under ett års tid läser man igenom alla de fem Moseböckerna, och nu hade man kommit till slutet på Femte Moseboken.]

4 En tid dessförinnan hade prästen Eljashib, en som var nära (en vän, släkting eller vänligt inställd) till Tobia (hebr. Tovijaho), blivit utsedd att förestå kamrarna i vår Guds hus. [Tobia var en ammonit som var gift med en judisk kvinna, se Neh 6:17-19. Han introduceras i Neh 2:10 och motarbetade Nehemja.] 5 Han hade inrett ett stort rum åt Tobia, där man tidigare brukade lägga matoffret, rökelsen och kärlen och det tionde av säd, vin och olja som var bestämt åt leviterna, sångarna och dörrvakterna, likaså offergåvan till prästerna.

6 Medan allt detta hände befann jag mig inte i Jerusalem, för i Babels kung Artachshastas (Artaxerxes I) 32:a regeringsår [omkring 433 f.Kr.] hade jag återvänt till kungen. Men efter en tid bad jag kungen om tillstånd 7 och reste tillbaka till Jerusalem. Där fick jag veta allt det onda som Eljashib hade gjort för Tobias skull, då han hade inrett ett rum åt honom i förgårdarna till Guds hus. 8 Jag tog mycket illa vid mig och lät kasta ut allt Tobias bohag ur rummet. 9 Därefter befallde jag att rummen skulle renas, och ställde sedan åter in kärlen där i Guds hus, och matoffret och rökelsen.

10 Jag fick också veta att man inte hade gett leviterna deras andel. Leviterna och sångarna hade därför återvänt var och en till sina åkrar i stället för att sköta sin tjänst. 11 Jag förebrådde föreståndarna och sa: ”Varför har Guds hus blivit försummat?” Jag hämtade tillbaka dem och lät dem inställa sig på sina platser.

12 Hela Juda förde fram sitt tionde av säd, vin och olja till förrådshusen. 13 Jag satte prästen Shelemja och Tsadoq, den skriftlärde, och Pedaja, en av leviterna, till förvaltare över förrådshusen och gav dem som hjälp Hanan, son till Sackur, son till Mattanja. För dessa betraktades som pålitliga, och de skulle nu ha hand om utdelningen åt sina bröder.

14 Tänk därför på mig, min Gud, och utplåna inte vad jag av kärlek har gjort för min Guds hus och för tjänstgöringen där.

15 Vid samma tid såg jag i Juda hur man trampade vinpressarna på sabbaten och tog hem säd som man lastade på åsnor, likaså vin, druvor och fikon och allt möjligt som kunde bäras och förde det till Jerusalem på sabbatsdagen. Jag varnade dem när de sålde sina varor. 16 Tyrierna som vistades där förde in fisk och alla slags varor och sålde dem på sabbaten till judarna och i Jerusalem. 17 Då förebrådde jag stormännen i Juda och sa till dem: ”Hur kan ni handla så illa och vanhelga sabbatsdagen? 18 Var det inte för att era fäder gjorde sådant som vår Gud lät alla dessa olyckor komma över oss och denna stad? Och nu drar ni ännu mer vrede över Israel genom att vanhelga sabbaten!”

19 Så snart det började bli mörkt i Jerusalems portar före sabbaten, befallde jag att man skulle stänga portarna och att de inte skulle öppnas förrän efter sabbaten. Jag ställde några av mina tjänare på vakt vid portarna för att inga varor skulle kunna föras in på sabbatsdagen. 20 Då stannade köpmän och försäljare av alla slags varor utanför Jerusalem över natten, och det både en och två gånger. 21 Men jag varnade dem och sa till dem: ”Varför övernattar ni framför muren? Om ni gör så en gång till, ska jag låta min hand straffa er.” Från den dagen kom de inte mer på sabbaten. 22 Jag befallde leviterna att de skulle rena sig och komma för att hålla vakt vid portarna, så att sabbaten kunde hållas helig.

Tänk också därför på mig, min Gud, och förbarma dig över mig efter din stora godhet.

23 På den tiden såg jag också judiska män som hade tagit till sig ashdoditiska, ammonitiska och moabitiska kvinnor. 24 Hälften av deras barn talade ashdoditiska eller de andra folkens språk [arameiska och kanaaneiska], och de kunde inte tala judarnas språk [hebreiska]. 25 Då förebrådde jag dem detta och förbannade dem, och några slog jag och drog i håret. Jag lät dem lova med ed vid Gud och sa: ”Ni ska inte ge era döttrar åt deras söner, och inte ta deras döttrar till hustrur åt era söner eller åt er själva. 26 Var det inte just så som Israels kung Salomo syndade? Bland de många hednafolken fanns ingen kung som han, och han var älskad av sin Gud, och Gud satte honom till kung över hela Israel. Men också honom förförde de främmande kvinnorna till synd. 27 Och nu hör vi om er att ni har gjort detta stora onda och varit otrogna mot vår Gud genom att gifta er med främmande kvinnor!”

28 En son till Jojada, översteprästen Eljashibs son, var svärson till horoniten Sanballat. Honom drev jag bort från mig.

29 Tänk på dem, min Gud, för de har fläckat ner prästämbetet och prästämbetets och leviternas förbund!

30 Så renade jag folket från allt främmande och fastställde vad prästerna [Mal 1:6-2:1] och leviterna skulle iaktta, var och en i sin uppgift, 31 hur vedoffret och förstlingsgåvorna skulle avlämnas på bestämda tider och angående förstlingsgåvorna.

Tänk på detta, min Gud, mig till godo!

Ester

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Ester

Inledning

Boken är uppkallad efter Ester, en ung föräldralös judisk kvinna. En av de mest citerade verserna från boken är Est 4:14, där hennes mod gör att det judiska folket till slut räddas från den etniska rensning som den persiske premiärministern Haman initierat. Dramat äger rum i det persiska herraväldets huvudstad Susa och Ester har blivit utvald till drottning åt kung Ahasveros, som även är känd under sitt grekiska namn Xerxes den store. Han regerade 486-465 f. Kr. Händelserna i Esters bok utspelar sig under tio års tid, från hans 3:e till 12:e regeringsår, vilket är omkring år 483-473 f.Kr. Det är drygt 50 år efter att de första judarna återvänt från exilen i Babylon, alltså parallellt med händelser som beskrivs i Esras bok.

På hebreiska betyder namnet Ester ”något som är gömt eller dolt”. På persiska är betydelsen ”stjärna”. Bibeln redogör ofta för namnens betydelse då de många gånger är beskrivande för personerna som bär dem. Ester själv gömde sin judiska identitet under lång tid. Hennes riktiga judiska namn var Hadassa, vilket på hebreiska betyder ”myrten”, se Est 2:7. Myrten förknippas med bröllop. Brudkransar av myrten användes bland judar under den babyloniska fångenskapen och även senare i den grekiska antikens bröllopsceremonier.

Det är inte bara Ester som är dold, även Gud är dold. Inte en enda gång nämns Guds namn i Esters bok. Dock finns det dolda budskap i form av krypterade ord. Fyra gånger finns Guds namn JHVH inkodat i texten som akrostikon (begynnelsebokstäverna i flera åtföljande ord formar nya ord), se Est 1:20; 5:4; 5:13; 7:7. Fyra gånger finns fyra andra Gudsnamn (Messias, El Shaddaj, Jag Är, Jeshua) inkodade i texten, se Est 1:3; 4:2; 7:5; 9:17. Man måste vara lite försiktig med bibelkoder, men de är ändå märkliga sammanträffanden som pekar på att Bibeln är en gudomligt inspirerad bok, se faktaruta längst bak i Esters bok.

Varje år den 14:e adar (februari/mars) firas den glada purimfesten till minne av bokens händelser, se Est 9:20-21. Ordet purim betyder lott och kommer av att Haman tänkte dra lott om vilken dag judarnas utrotning från Persien skulle ske. Under gudstjänsten i synagogan läser man högt ur Esters bok. Hela församlingen är delaktig och beredd att skaka i skallror och föra oväsen varje gång den onde Hamans namn nämns. Hamans namn nämns 54 ggr.

Skrivet: Omkring 464–434 f.Kr. Boken är troligen skriven efter Ahasveros (Xerxes) regeringstid och död, se Est 10:2 och innan staden Susa förstördes i en brand 435 f.Kr.

Berör tidsperioden: 483–473 f.Kr. Se Est 3:7-12

Författare: Anges inte, men enligt den judiske historikern Josefus var det Mordochaj. Andra judiska traditioner föreslår Nehemja, Esra eller någon annan skriftlärd.

Relaterade böcker:

Esra,

Nehemja

1

Kung Ahasveros stora fest

Introduktion

1 Detta är vad som hände i Ahasveros (Xerxes) dagar, den Ahasveros som regerade över 127 provinser från Indien [i öst] till Kush [dagens Sudan och Etiopien i väst].

[Den persiska kungen Ahasveros regerade omkring 486–465 f.Kr. På hebreiska transkriberas namnet Achashverosh som betyder: ”jag ska vara tyst och fattig”. Han är kanske mest känd under det grekiska namnet Xerxes den store. Han nämns även i fler bibliska böcker, se Esra 4:6; Neh 12:22; Dan 9:1.]

2 På den tiden satt kung Ahasveros (Xerxes) på sin kungliga tron i slottet i Susa (Shoshan).

[Ahasveros far, Dareios den store, var den som 521 f.Kr. gjorde Susa till det persiska rikets huvudstad. Han forslade dit över en miljon kubikmeter fyllnadsmaterial och byggde en 15 meter hög platå, på omkring 100 hektar (1 km²), där han lät uppföra ett enormt palats och en stor festsal. Ahasveros son, Artashastas (som regerade 465-424 f.Kr.) utgick också från Susa. Det var här som hans livvakt (munskänk) Nehemja kom inför honom och bad om tillåtelse att få återvända och bygga upp Jerusalem. Kontrasten mellan det extravaganta palatset i Susa och ett ödelagt Jerusalem måste ha tyngt Nehemjas hjärta.]

3 Under sitt 3:e regeringsår [omkring 483 f.Kr.] höll han en bankett (stor festmåltid) för alla sina furstar och tjänare. Militärledarna i Persien och Medien och alla nobla män och offentliga personer från provinserna var där.

[Något år tidigare, omkring 484 f.Kr. hade Ahasveros slagit ner uppror både i Egypten och Babylon. Dessa segrar kan vara en av anledningarna till festligheterna och firandet som nu beskrivs. Ordet bankett (hebr. mishteh) kommer från verbet shatah (att dricka). Ordet används tjugo gånger i boken (Est 2:18; 5:4; 7:2; 9:18-19, 20-22) och beskriver storslagen fest med mycket vin, se även Est 5:6; Dan 5.]

Kungens storhet

4 Han förevisade rikedomen i sitt kungarike och glansen och skönheten i hans storhet under många dagar, 180 dagar [6 månader]. 5 När dessa dagar var över höll kungen en bankett som varade i 7 dagar, i trädgården till sitt palats, för folket som fanns på slottet i Susa, från den högste till den lägste. 6 Där fanns draperier (gardiner) i linne som var vita och blå [de persiska kungliga färgerna] fastsatta med [närmare 20 meter långa starka] rep av fint linne och purpur på silverringar och marmorpelare. [Utgrävningar har visat att pelarna var mörkblå.] Sofforna [som gästerna satt på, se Est 7:8] var av guld och silver [tyget var broderat med guld och silvertrådar] [utplacerade] på mosaikgolv av alabaster, marmor, pärlemor och mörk sten. [Olika material i färgtonerna, grönt, blått, pärlemor och troligtvis svart.] 7 Vin serverades i gyllene bägare, alla i olika utföranden, och det kungliga vinet flödade över i överensstämmelse med kungens rikedom. 8 I enlighet med lagen fanns det inga restriktioner för drickandet eftersom kungen hade instruerat alla hovmästare i palatset att servera var och en efter dennes egna önskemål.

9 Samtidigt höll drottning Vashti en bankett för kvinnorna i kung Ahasveros (Xerxes) kungliga palats. [Namnet Vashti är av persiskt ursprung och har troligtvis betydelsen ”vacker” eller ”bästa av kvinnor”.]

Drottning Vashti avsätts

10 På den sjunde dagen, när kungens hjärta var glatt av vinet, befallde han

Mehoman,

Bizzeta,

Charvona,

Bigta

och

Avageta,

Zetar

och

Karkkas,

de sju eunuckerna som tjänstgjorde inför kung Ahasveros (Xerxes), 11 att föra drottning Vashti inför honom, iklädd den kungliga kronan. Han ville visa folket och ledarna hennes skönhet, för hon var mycket vacker och tilldragande (attraktiv). 12 Men drottning Vashti vägrade att komma på kungens befallning, som eunuckerna framförde. Då blev kungen rasande och brann av vrede [eftersom hon underminerat hans auktoritet].

13 Kungen rådgjorde med de visa män som utforskade tiderna, för det var kungens vana att rådfråga experter i sådant som gällde lag och rätt. 14 De som stod honom närmast [av dessa visa män] var

Karshena,

Shetar,

Admata,

Tarshish,

Meres,

Marsena [och]

Memochan,

sju av Persiens och Mediens furstar som hade tillträde till kungens ansikte (närhet) och stod högst i rang i kungariket.

[Att sju eunucker och sju furstar nämns pekar symboliskt på att kungen vill påskina att hans rike är fullkomligt och perfekt. Talet sju står för bland annat fulländning. Eftersom det var ett mänskligt rike, som inte var underordnat Gud, var det bara mänskligt perfekt, men det fanns också en välsignelse från Gud här eftersom Esra och Nehemja fick kungens välsignelse att återuppbygga Jerusalems murar och dess tempel. En av eunuckerna, Bigta (vers 10), nämns igen i samband med en sammansvärjning för att döda kungen, se Est 2:21; 6:2.]

15 ”Vad ska vi göra med drottning Vashti enligt lagen, eftersom hon har underlåtit att lyda kungens befallning som kung Ahasveros (Xerxes) utfärdade och som eunuckerna framförde?”

16 Då svarade Memochan [en av de sju närmaste männen, se vers 14] inför kungen och furstarna: ”Drottning Vashti har gjort fel, inte bara mot kungen, utan också mot furstarna och folket som finns i alla kung Ahasveros (Xerxes) provinser, 17 för drottningens beteende kommer att bli känt bland alla kvinnor och göra dem föraktliga i deras mäns ögon, genom att säga; kung Ahasveros (Xerxes) befallde drottning Vashti att komma inför honom, men hon kom inte. 18 Denna dag kommer Persiens och Mediens nobla kvinnor att höra om detta angående drottningen, och de kommer att reagera likadant gentemot kungens alla furstar och det blir inget slut på allt förakt och all ilska.

19 Om det behagar kungen, låt ett kungligt påbud gå ut från honom och låt det bli inskrivet i Persiens och Mediens lag, som inte kan upphävas, att Vashti aldrig mer får visa sig inför kung Ahasveros (Xerxes) igen, och kungen bör ge hennes kungliga status till någon annan som är mer värdig än hon. 20 Sedan ska kungens påbud, som han utfärdar över hela kungariket – för det är stort (ordagrant ”stort är hon”, riket är i feminin form), och alla kvinnor ska ge sina män tillbörlig vördnad, från den största till den minsta.”

[Även om Guds namn uttryckligen inte nämns i Esters bok så är hans existens självklar. Ester och hennes vänner fastar och ber till Gud, osv. Även rent textmässigt finns han nämnd. Här i vers 20 är första av fyra gånger Guds namn JHVH finns krypterat i de fyra orden som översatts ”hon/det, och alla kvinnor ska ge.” Begynnelsebokstäverna formar baklänges ett akrostiskt mönster för Guds namn Jahveh, se även Est 5:4; 5:13; 7:7.]

21 Detta förslag tilltalade kungen och furstarna, så kungen gjorde i enlighet med Memochans ord. 22 Han sände ut brev till alla kungliga provinser, till varje provins med dess egen skrift och till varje folkslag på dess eget språk, att varje man skulle vara herre i (ansvarig för) sitt eget hus (område) och tala sitt eget folks språk.

[Brevet fastslog två saker: Fullständigt manligt ledarskap i familjen och i de fall då två språk talades i hemmet, rätten att avgöra vilket språk som skulle talas. Den grekiska historikern Herodotos beskriver hur perserna snabbt kunde skicka brev genom att använda en ny häst och ryttare för varje dagsresa.]

2

Ester blir drottning

En ny drottning söks

1 Efter dessa händelser när kung Ahasveros (Xerxes) vrede hade lagt sig, kom han ihåg Vashti och vad hon hade gjort och vad som hade bestämts om henne. [Här anar man att kungen funderar lite på om han möjligen tagit i för hårt, i ordet zachar – minnas, komma ihåg, ligger en positiv grundton som anger att han egentligen inte har slutat att älska Vashti.]

2 Då sa kungens tjänare som fanns hos honom: ”Låt dem för kungens räkning söka efter vackra, unga jungfrur. 3 Må kungen utse ämbetsmän i sitt rikes alla provinser så att de kan samla varje ung kvinna – jungfru, som ser bra ut – till palatset i Susa, till kvinnornas hus – under överinseende av Hege, kungens eunuck som ansvarar för kvinnorna – och ge dem skönhetsbehandlingar. 4 Låt sedan den unga kvinna som behagar kungen bli drottning i Vashtis ställe.” Detta råd gillades av kungen och han gjorde så.

Ester introduceras

[Innan Ester kan introduceras presenteras Mordochaj. Detta är hans babyloniska namn och det har troligtvis sitt ursprung i den babyloniska skaparguden Marduk, men namnet kan också ha persiskt ursprung med betydelsen liten pojke. Troligtvis hade han även ett hebreiskt namn, se Dan 1:7; Est 2:7.]

5 Det fanns en viss jude i Susas slott som hette Mordochaj. Han var son till Jair, son till Shimei, son till Kish [vilket visar att han var från Sauls släkt, se 1 Sam 9:1-3; 2 Sam 16:5]. Han var en benjaminit 6 som hade förts bort från Jerusalem med de fångar som fördes bort med Jekonja (hebr. Jechonjah), Juda kung, när han förts bort av Nebukadnessar, Babels kung [år 597 f.Kr., se 2 Kung 24:8-17]. 7 Han stöttade Hadassa – dvs. Ester – sin farbrors dotter, för hon hade varken far eller mor. Och den unga kvinnan var vacker med fina former och behaglig att se på. När hennes far och mor dött, hade Mordochaj tagit (adopterat) henne som sin egen dotter.

[Esters judiska namn var Hadassa som betyder ”Myrten”. Det är en växt som förknippas med bröllop och är ännu en av bokens dolda profetiska budskap – redan i hennes namn anas att hon ska bli brud. Hennes persiska namn Ester, som betyder ”stjärna”, kommer från samma rot som den babyloniske kärleksgudinnan Ishtars namn. Ester var kusin till Mordochaj.]

8 Så kom det sig att när kungens befallning och förordning (påbud, dekret, lag) blev offentlig och när många unga kvinnor (jungfrur) samlats ihop till Susas slott, under Heges vård, att också Ester togs (hämtades) till kungens slott och överlämnades åt Hege, väktaren över kvinnorna. [Enligt den judiske historiken Josefus var det 400 jungfrur.] 9 Jungfrun [Ester] behagade honom [Hege] och hon vann hans välvilja (blev vänligt bemött). Han gav henne omgående hennes skönhetsbehandlingar [rengörande behandlingar; med tvål, salvor och parfymer] och hennes ranson [troligen den kost hon blev tilldelad] och de sju tärnorna som var utvalda för henne från kungens hus (hushåll) och han flyttade henne och hennes tärnor till den bästa platsen i kvinnornas hus.

10 Ester hade inte avslöjat vilket folk eller vilken släkt hon kom ifrån, eftersom Mordochaj hade sagt till henne att inte berätta det. 11 Varje dag vandrade Mordochaj [fram och tillbaka] utanför gården till kvinnornas hus för att få veta om Ester hade det bra och vad som hände (hur man gjorde med) henne.

Proceduren

12 Turen kom för varje jungfru att gå in till Ahasveros (Xerxes), efter att allting blivit gjort för henne i enlighet med lagen för kvinnorna, tolv månader varade deras dagar med smörjelse (skönhetsbehandlingar). Det var sex månader med myrraolja och sex månader med söta dofter och med andra krämer för kvinnorna. 13 När jungfrurna skulle gå in till kungen fick de ta med sig allt som de önskade från kvinnornas hus till kungens hus och det gavs till dem. 14 Hon gick på kvällen och på morgonen återvände hon till det andra kvinnohuset, under överinseende av Shaashgaz, kungens kammarherre som ansvarade för konkubinerna [bihustrur; kungens hustrur med lägre rang än drottningen]. Hon kom inte till kungen igen om inte kungen fann sådant behag i henne att hon kallades med namn.

Ester väljs som drottning

15 När det nu blev Esters tur, dotter till Avichajil, Mordochajs farbror, han som hade tagit henne som sin dotter, när hennes tur hade kommit att gå in till kungen, önskade hon ingenting förutom det som Hege, kungens kammarherre och väktaren över kvinnorna, rekommenderade. Och Ester fann nåd (favör – hebr. chen) hos alla som såg på henne. 16 Ester fördes till kung Ahasveros (Xerxes), till hans kungliga hus, i den 10:e månaden, som är månaden tevet [dec/jan], i kungens 7:e regeringsår.

[Ester blir drottning december 479 f.Kr. eller januari 478 f.Kr., fyra år efter att den tidigare drottningen Vashti blivit avsatt. Ester tillträder antingen i slutet av Persiens andra krig med grekerna eller under tiden det pågår. Invasionen inleddes våren 480 f.Kr.]

17 Kungen älskade Ester mer än (över) alla andra kvinnor och hon fick (fann) nåd (oförtjänt kärlek; favör – hebr. chen) och nåd (barmhärtighet, omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) inför honom, mer än alla jungfrur. [Två olika ord för nåd förstärker Esters utstrålning, som har sin källa i hennes gudstro.] Han satte den kungliga kronan på hennes huvud och gjorde henne till drottning i Vashtis ställe. 18 Sedan ordnade (gjorde) kungen en bankett (stor fest) för alla sina furstar och tjänare – [han kallade den] Esters bankett – och han utlyste en helgdag i provinserna och gav gåvor som det anstår en rik kung.

Mordochaj räddar kungen

19 När jungfrurna samlades en andra gång och Mordochaj satt i kungens port, 20 hade Ester fortfarande inte berättat om sin släkt eller sitt folk (sin härkomst), såsom Mordochaj hade bett henne, eftersom Ester följde Mordochajs råd precis som när hon växte upp hos honom.

21 I dessa dagar (vid den tiden) när Mordochaj satt i kungens port, blev Bigtan och Teresh, två av kungens eunucker (kammarherrar) som höll vakt vid tröskeln [till kungens sängkammare], uppretade [på något kungen sagt eller gjort] och sökte ett tillfälle att lägga sina händer på (döda) kung Ahasveros (Xerxes).

[Troligtvis var det kungens skilsmässa med Vashti som var grunden för deras missnöje. De var eunucker och fanns nära drottning Vashti (Est 1:10-11) och kunde lätt ta anstöt av Ahasveros handlande. Bigtan kallas Bigta i Est 1:10, namnet betyder ”i vinpressen”. Teresh nämns bara här och i Est 6:2, hans namn betyder ”strikthet”. Sammansvärjningar var vanliga företeelser i Persien. Ahasveros mördades till slut av Artabanus, vaktkaptenen, och Aspamitras, en kammarherre och eunuck.]

22 När denna sak blev känd för Mordochaj berättade han detta för drottning Ester och Ester talade om det för kungen i Mordochajs namn. 23 När saken undersöktes fann man att det var så och de båda [Bigtan och Teresh] blev hängda på trä (spetsade på pålar), och det skrevs in i kungens krönika.

3

Hamans onda planer

1 Efter denna händelse befordrade kung Ahasveros (Xerxes) Haman, son till Hammedata, agagiten, och placerade honom på platsen över alla furstar som var med honom.

[Händelsen som refereras till är att Mordochaj har räddat kungens liv, se Est 2:21-23. Läsaren anar att allt inte står rätt till. Borde inte Mordochaj fått någon belöning eller erkännande för att ha räddat kungens liv? Istället introduceras en helt annan person – Haman. Oavsett om Haman var aktivt inblandad i att tysta ner Mordochajs roll, eller om det varit en byråkratisk miss, uppdagas detta av kungen senare (Est 6:1-3) och Mordochaj blir belönad. I vers 7 har det gått fyra år sedan Ester blev drottning, Est 2:16. Händelserna i Est 2:19-23 och Est 3:1-6 inträffar någon gång under denna fyraårsperiod (479 – 474 f.Kr.).

Haman introduceras som ”agagiten”, en medveten referens till konflikten mellan israeliterna och amalekiterna. Konflikten härrör från uttåget när israeliterna stred mot Amalek, se 2 Mos 17:16; 1 Sam 15:2. Bileam förutspår att Israels kung ska bli större än ”Agag”, se 4 Mos 24:1, 7. Saul som var en benjaminit, se 1 Sam 9:1-2, fick i uppdrag att förgöra amalekiterna, men gör det inte trots att han vinner striden, se 1 Sam 15. Kopplingen mellan benjaminiten Mordochaj, se Est 2:5, och agagiten Haman förbereder läsaren på en kommande konfrontation i någon form. Namnet Haman betyder: Magnifik, praktfull och fantastisk. På arameiska betyder det: halsband, kedja, smycke; men även ”av främmande ursprung”. Haman har flera anspelningar på Lucifer, se Jes 14:12, och har även en parallell med vad som hände med hans söner, se Jes 14:21 och Est 9:10.]

2 Alla kungens tjänare, som fanns i kungens port, böjde sig och bugade djupt inför Haman, för det hade kungen befallt om honom. Men Mordochaj böjde sig inte, inte heller bugade han inför honom.

[Det finns flera exempel där judar har böjt sig för att visa vördnad för andra människor, se 1 Mos 23:12; 42:6; 48:12; 2 Sam 14:4; 18:28; 1 Kung 1:16. Anledningen att Mordochaj inte böjde sig måste därför haft en religiös förklaring. Perserna ansåg att kungen var gudomlig, och det är inte otroligt att Haman också ansåg sig vara gudomlig. Eftersom judarna följer buden att inte tillbe andra gudar (2 Mos 20:5) böjde Mordochaj sig inte för Haman, se vers 4. Se även Dan 3:5-6.]

3 Då frågade kungens tjänare som var i kungens port Mordochaj: ”Varför överträder du kungens befallning?” 4 Och de sa detta till honom varje dag, men han lyssnade ändå inte till dem och de berättade detta för Haman, för att se om Mordochajs ord (förklaring) skulle gälla, för han hade berättat att han var en jude [och tillber inte avgudar, se 2 Mos 20:5].

5 När Haman såg att Mordochaj inte böjde sig för honom, fylldes Haman av vrede. 6 Men det tycktes honom i hans ögon vara alltför simpelt att bara lägga hand på Mordochaj, för de hade berättat för honom vilket folk Mordochaj tillhörde, därför sökte Haman efter att förgöra alla judar som fanns utöver hela Ahasveros (Xerxes) kungarike, hela Mordochajs folk.

Datum för planen

7 I den första månaden, som är månaden nisan (mars/april), i kung Ahasveros (Xerxes) 12:e regeringsår [fem år efter att Ester blivit drottning, omkring 474 f.Kr.], kastade man lott (hebr. por) inför Haman, från dag till dag och från månad till månad, [lotten föll på] den tolfte månaden som är månaden adar (februari/mars).

[I den hedniska världsbilden lades stor vikt vid att fråga gudarna om råd. Haman ville kasta lott för att hitta den ”mest lyckosamma” dagen att utföra sin plan. Fynd av antika tärningar i det assyriska riket visar på hur viktig de olika gudarnas roll var i detta. Det är troligt att i början på året kastas lotten för att avgöra dagar för viktiga händelser. Lotten faller nu på sista månaden, knappt ett år från det att man kastat lott.]

8 Haman sa till kung Ahasveros (Xerxes): ”Det finns ett särskilt folk [judarna] utspritt och skingrat bland folken i alla provinser i ditt kungarike. Deras lagar skiljer sig från dem hos alla andra folk, de håller inte heller kungens lagar. Därför gagnar det inte kungen att bevara (tolerera) dem. 9 Om det behagar kungen, låt det bli skrivet att de ska förgöras. Jag ska betala 10 000 talenter [343 ton] silver i handen till dem som handhar kungens affärer och föra det till kungens skattkammare.”

[Detta är en enorm summa som motsvarar två tredjedelar av rikets årliga skatteintäkter (utifrån den samtida grekiska historikern Herodotos uppgifter i sitt verk Historia, 3.95). Det är möjligt att Haman tänkte betala utifrån sina egna tillgångar, eller mer troligt, utifrån bytet från det judiska folket, se Est 4:7.]

10 Kungen tog sin ring från sin hand och gav den till Haman, son till Hammedata, agagiten, judarnas fiende, 11 och kungen sa till Haman: ”Silvret är dig givet, folket likaså, gör med dem så som du finner bäst (lämpligast).”

Planen kungörs

12 Sedan kallades kungens skrivare in i den första månaden på den 10:e dagen i månaden. [Detta är dagen innan påskhögtiden som börjar den 14:e nisan, se 2 Mos 12:6. År 479 f.Kr. inföll den 17 april.] Allt skrevs i enlighet med det som Haman befallde, till kungens satraper [provinsståthållare – ”beskyddare av landet”; det fanns 20-28 st] och guvernörerna som var över alla provinser, och till furstarna över varje folkslag, till alla provinser efter deras eget skrivsätt (på deras olika skriftspråk) och till varje folk på deras eget språk. I kung Ahasveros (Xerxes) namn blev det skrivet och det var förseglat med kungens signetring.

[Här i vers 11-12 finns ett märkligt kodat budskap. Med ett intervall på 6 bokstäver står det Haman vSatan rajach som betyder ”Haman och Satan stinker.” Nummer sex är människans tal. Se även Est 1:20; 5:4; 5:13; 7:7, Est 1:3; 4:2; 4:7; 7:5 och faktarutan i Esters bok (Est 10:3) om hur Guds namn är gömt i Esters bok.]

13 Brev skickades med kurirer till alla kungens provinser, att fördärva, slakta och förgöra alla judar, både unga och gamla, små barn och kvinnor, på en dag på den trettonde dagen i den tolfte månaden som är månaden adar (februari/mars), och ta deras ägodelar som byte. 14 Kopior av brevet gavs ut som ett dekret i alla provinser och publicerades för alla människor så att de skulle vara redo denna dag.

[Många av dessa kopior skrevs troligtvis med kilskrift på lerplattor som distribuerades via ett nätverk av hästkurirer.]

15 Breven distribuerades med hast av kungens kurirer, så snart dekretet hade utfärdats i Susas slott.

Kungen och Haman satte sig ner och drack, men staden Susa var i chock.

4

Esters modiga beslut

Sorg bland judarna

1 När nu Mordochaj [Esters fosterfar, se Est 2:7] fick veta allt som hade gjorts (bestämts), rev han sönder sina kläder och satte sig i säck och aska och gick till stadens mitt och ropade med hög, ljudlig och bitter röst. [Att sätta sig i säck och aska är ett vanligt uttryck för sorg, även det bittra ropandet.] 2 Han kom också framför kungens port, för ingen fick gå in innanför kungens port med säcktyg. 3 I varje provins, varthelst kungens påbud och hans dekret kom blev det stor sorg bland judarna, fasta, gråt och klagan och många låg i säcktyg och aska.

Mordochaj och Esters plan

4 När Esters jungfrur och kammartärnor kom och berättade det för henne tog drottningen mycket illa vid sig; och hon skickade en skrud för att klä Mordochaj och ta ifrån honom hans säcktyg, men han accepterade inte detta. 5 Då kallade Ester på Hatach, en av kungens kammartjänare, som han hade utvalt för att ta hand om henne, och hon begärde att han skulle gå till Mordochaj för att få veta vad det handlade om och varför han gjorde på detta sätt.

6 Hatach gick ut till Mordochaj på den stora platsen i staden (torget) som fanns utanför kungens port. 7 Mordochaj berättade för honom [Hatach] vad som hade hänt honom och den exakta summan pengar som Haman hade lovat att betala ut ur kungens skattkammare för att förgöra judarna. 8 Han [Mordochaj] gav honom [Hatach] även en kopia av brevet med dekretet som getts ut i Susa om att förgöra dem, så att han kunde visa det för Ester och berätta för henne. Han instruerade henne att gå in till kungen och vädja till honom och göra en framställan för hennes folk.

9 Hatach gick tillbaka till Ester och berättade vad Mordochaj hade sagt. 10 Sedan talade Ester med Hatach och gav honom ett budskap till Mordochaj: 11 ”Alla kungens tjänare och folket i kungens provinser vet att för vem som helst, man eller kvinna, som kommer inför kungen på den inre gården utan att vara kallad, finns det en lag som säger att han ska dödas om inte kungen lyfter sin gyllene spira och låter den personen leva. Jag har inte blivit kallad att komma till kungen de senaste 30 dagarna.”

12 När han [Hatach, Esters betjänt] berättade för Mordochaj vad Ester hade sagt, 13 sa Mordochaj att de skulle ge detta svar till Ester: ”Tro inte att du skulle vara den ende av alla judar som slipper undan, bara för att du bor i kungens hus. 14 Om du är [förblir helt] tyst nu (uppvisar total tystnad denna gång) kommer befrielse (andrum, lättnad) och räddning (snabb undsättning) för judarna [att dyka upp] från annat håll, men du och din fars hus kommer att gå under. Och vem vet om du [inte] har fått (kommit att nå) kungligt inflytande [blivit drottning just] för en tid som denna?”

15 Då skickade Ester följande svar till Mordochaj: 16 ”Gå och samla alla judar som finns i Susa [Persiens huvudstad där de befann sig] och fasta [och be] för mig. Ät och drick inte på tre dygn, varken natt eller dag. Jag och mina tjänsteflickor ska också fasta på samma sätt. Sedan går jag till kungen, även om det bryter mot lagen. Om jag mister livet, må det ske så.” [Detta var förenat med fara för livet, se vers 11.]

17 Då gick Mordochaj iväg och gjorde allt som Ester hade instruerat honom att göra.

5

Ester besöker kungen

1 På den tredje dagen tog Ester på sig sin kungliga skrud och stod på den inre gården till kungens hus, mittemot kungens hus och kungen satt på tronen i det kungliga huset, mittemot ingången till det kungliga huset. 2 När kungen såg drottning Ester stå på gården, fann hon nåd (favör, oförtjänt kärlek) inför kungens ögon och kungen räckte ut den gyllene spiran som han höll i sin hand mot Ester. Ester kom närmare och rörde vid toppen på spiran.

3 Sedan frågade kungen henne: ”Vad vill du drottning Ester? Vilken begäran du än har intill halva mitt kungarike ska jag ge dig.” 4 Ester svarade: ”Om det syns gott för kungen, må kungen och Haman komma idag till en bankett som jag har förberett för honom.”

[Här i vers 4 finns Guds namn JHVH kodat i de fyra orden som översatts ”må kungen och Haman komma idag”. Begynnelsebokstäverna formar framlänges ett akrostiskt mönster för Guds namn Jahveh, se även Est 1:20; 5:13; 7:7.]

5 Då svarade kungen: ”Se till att Haman skyndar sig så att vi kan göra som Ester har sagt.”

Kungen och Haman kom till banketten som Ester hade förberett. 6 Kungen sa till Ester vid banketten med vinet: ”Vad är din önskan? Det ska garanteras dig, och vilken din begäran än är intill hälften av mitt kungarike det ska jag ge dig.”

7 Då svarade Ester: ”Min önskan och min begäran är 8 att om jag har funnit nåd (favör, oförtjänt kärlek) inför kungens ögon och det behagar kungen att garantera mig min begäran och verkställa min önskan, låt kungen och Haman komma till en andra bankett som jag ska förbereda för dem, då ska jag i morgon göra som kungen har sagt.”

Hamans planer mot Mordochaj

9 Sedan gick Haman ut den dagen, glad och lycklig i hjärtat. Men när Haman såg Mordochaj i kungens port, och att han inte reste sig eller flyttade på sig för honom, fylldes Haman av vrede mot Mordochaj. 10 Likväl hejdade Haman sig (han gav inte utlopp för sin vrede) och gick hem.

Han skickade efter sina vänner och sin hustru Zeresh. [Namnet har persiskt ursprung och betyder ”guld”.] 11 Haman redogjorde (räknade upp, återgav i detalj – hebr. safar) [skröt] om sin rikedom och ära för dem, och om skarorna av hans barn och allting om hur kungen hade befordrat honom och hur han hade avancerat över furstarna och kungens tjänare. 12 Haman sa dessutom: ”Ja, drottning Ester lät ingen följa med kungen till hennes bankett som hon förberett, förutom jag, och i morgon är jag också inbjuden av henne tillsammans med kungen. 13 Likväl blir jag inte tillfredsställd av allt detta (allt som han skrutit om) så länge jag ser juden Mordochaj sitta i kungens port.”

[Här finns Guds namn JHVH kodat i de fyra orden som översatts ”blir jag inte tillfredsställd av allt detta.” De sista bokstäverna i dessa ord formar baklänges ett akrostiskt mönster för Guds namn Jahveh, se även Est 1:20; 5:4; 7:7.]

14 Då sa Zeresh, hans hustru, och alla vänner till honom: ”Låt göra en 50 alnar [22 meter] hög träpåle (galge) och tala med kungen i morgon bitti så att Mordochaj kan hängas där, sedan kan du gå med kungen på banketten med glädje.” Detta behagade Haman och han lät göra och uppföra träpålen (galgen). [Var och en som är upphängd på trä är förbannad, se 5 Mos 21:23.]

6

Hamans förödmjukelse

1 Den natten kunde kungen inte sova. Han befallde att man skulle ta fram boken med krönikorna och den lästes för kungen. [Här fanns alla domstolsbeslut och viktiga händelser noterade i kronologisk ordning.] 2 Då fann man att det stod skrivet att Mordochaj hade berättat om Bigtan och Teresh [avslöjat deras onda anslag], två av kungens kammarherrar av dem som vaktade tröskeln [ingången till kungens sovkammare], hur de sökte ett tillfälle att lägga sina händer på (döda) kung Ahasveros (Xerxes). [Est 2:21-23]

3 Då frågade kungen: ”Vilken ära och dignitet (storhet) har getts Mordochaj för detta?” Då svarade kungens tjänare som betjänade honom: ”Ingenting har gjorts för honom.”

4 Då sa kungen: ”Vem befinner sig på gården?”

Nu kom Haman in på den yttre gården till kungens hus, för att tala med kungen om att hänga Mordochaj på pålen (galgen) som han hade gjort i ordning för honom. [Den yttre gården i Susa var 62 x 53 meter.]

5 Kungens tjänare svarade honom: ”Titta, Haman står på gården.”

Kungen sa: ”Låt honom komma in.”

6 Haman kom in och kungen sa till honom: ”Vad ska göras för den man som kungen vill hedra?”

Haman tänkte i sitt hjärta: Vem skulle kungen vilja hedra förutom mig? 7 Så Haman sa till kungen: ”För den man som kungen vill hedra, 8 ska man ta en kunglig klädnad som kungen har burit och en häst som kungen har ridit på och på vars huvud man har satt en kunglig krona [som man smyckat hästen med; reliefer från Persepolis skildrar smyckade hästar], 9 och låta den kungliga klädnaden och hästen ges i handen till en av kungens noblaste furstar, så att de kan klä mannen som kungen vill hedra med detta och sätta honom på hästryggen och rida genom stadens gator och ropa ut framför honom: Detta är vad man gör med den man som kungen vill hedra!”

10 Då sa kungen till Haman: ”Skynda dig och ta en kunglig klädnad och en häst som du har talat och gör detta för juden Mordochaj som sitter i kungens port. Låt inget av det du talat bli ogjort.”

11 Då tog Haman den kungliga klädnaden och hästen, klädde Mordochaj och paraderade med honom genom stadens gator och ropade ut: ”Detta är vad man gör med den man som kungen vill hedra!”

12 Efteråt återvände Mordochaj till kungens port. Men Haman skyndade sig hem till sitt hus och sörjde och täckte över sitt huvud. 13 Haman räknade upp allt som hade drabbat honom för sin hustru Zeresh och alla sina vänner. om allt som hade drabbat honom.

Då sa hans visa män och hans hustru Zeresh till honom: ”Om Mordochaj, inför vilken du har börjat falla, verkligen är en jude kommer du inte att kunna stå honom emot. Faktum är att du verkligen kommer att falla inför honom.” [Detta är ett råd som stämmer överens med Guds löfte till Abraham, se 1 Mos 12:3.]

Esters andra bankett

14 Medan de ännu talade kom kungens kammarherrar skyndande för att hämta Haman till banketten som Ester förberett.

7

1 Kungen och Haman kom till banketten med drottning Ester. 2 Kungen sa igen till Ester på den andra dagen på banketten med vin: ”Vadhelst du önskar, drottning Ester, ska det garanteras dig, vad du än begär intill hälften av kungariket ska ges till dig.”

3 Då svarade drottning Ester och sa: ”Om jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek) i dina ögon, o kung, och om det behagar kungen, låt mitt liv ges mig som min önskan och mitt folk på min begäran, 4 för vi är sålda, jag och mitt folk, till att förgöras, till att slaktas och gå under. Men om vi bara hade blivit sålda som slavar och slavinnor hade jag tigit, för vår motståndare är inte värd att kungen tar skada.”

5 Då talade kung Ahasveros (Xerxes) och sa till drottning Ester: ”Vem är han och var är han som vågar tänka en sådan tanke i sitt hjärta?”

6 Ester svarade: ”En motståndare och en fiende, denne onde Haman.”

Då blev Haman skräckslagen inför kungen och drottningen. 7 Kungen reste sig i vrede från banketten med vin och gick ut i slottsträdgården. Haman stannade kvar för att be för sitt liv hos drottning Ester, för han såg att det var ont beslutat mot honom, av kungen.

[Här i vers 7 finns Guds namn JHVH kodat i de fyra orden som översatts ”det var ont beslutat mot honom.” Den sista bokstaven i dessa ord formar framlänges ett akrostiskt mönster för Guds namn Jahveh, se även Est 1:20; 5:4; 5:13.]

8 Kungen kom tillbaka från slottsträdgården till banketten i slottet med vin och Haman hade ramlat (böjt sig ned på knä) över soffan där Ester satt. Då sa kungen: ”Ska han förgripa sig på drottningen också här inför mig i huset?” När ordet gick ut från kungens mun, täckte man över Hamans ansikte. 9 Då sa Charvona, en av kungens kammartjänare som var inför kungen: ”Se, det finns en 50 alnar [22 meter] hög träpåle (galge), som Haman gjort för Mordochaj, som talade gott för kungen. Den står framför Hamans hus.”

Då sa kungen: ”Häng upp honom på den.” 10 Man hängde Haman på den träpåle (galge) som han hade förberett för Mordochaj. Sedan var kungens vrede stillad.

8

Ahasveros hjälper judarna

Mordochaj blir befordrad

1 På den dagen gav kung Ahasveros (Xerxes) Hamans hus till drottning Ester. Mordochaj kom inför kungen, för Ester hade berättat vem han [Mordochaj] var för henne. 2 Kungen tog av sig sin ring [signetring som har kunglig stämpel och befogenhet], som han tagit ifrån Haman, och gav den till Mordochaj. Och Ester satte Mordochaj över Hamans hus.

Esters bön för att rädda judarna

3 Ester talade igen inför kungen och föll ned vid hans fötter och bad honom med tårar att ta bort agagiten Hamans missgärning, och hans beslut som han hade bestämt mot judarna. 4 Kungen höll ut den gyllene spiran mot Ester. Ester reste sig och stod inför kungen.

5 Hon sa: ”Om det behagar kungen och jag har funnit nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chen) i hans ögon, och om denna sak verkar riktig för kungen och om jag behagar hans ögon, låt det bli skrivet ett brev som återkallar beslutet av Haman, son till Hammedata, agagiten, som han skrev för att förgöra judarna som finns i alla kungens provinser, 6 för hur kan jag uthärda att se det onda som ska komma över mitt folk? Eller hur kan jag uthärda att se förstörelsen av mina släktingar?”

7 Då sa kung Ahasveros (Xerxes) till drottning Ester och juden Mordochaj: ”Se, jag har gett Ester Hamans hus och honom har de hängt upp på träpålen (galgen) eftersom han lade sin hand på judarna. 8 Skriv ni också angående judarna, så som ni finner för gott, i kungens namn och försegla det med kungens ring. För den skrift som är skriven i kungens namn och förseglad med kungens ring kan ingen människa ändra (ta tillbaka)”.

9 Sedan kallades kungens skrivare på den tiden, den tredje månaden som är månaden Sivan på den 23:e dagen i denna månad [25 juni]. Det skrevs i enlighet med allt som Mordochaj befallde angående judarna till satraperna, guvernörerna och furstarna i samtliga provinser som sträckte sig från Indien till Kush [nuvarande Etiopien/Sudan], 127 provinser, till varje provins på deras eget skriftspråk, och till varje folkslag på deras eget språk och till judarna på deras skrift och deras språk. [Est 1:1] 10 De skrev i kung Ahasveros (Xerxes) namn och förseglade varje brev med kungens ring. De sände breven med ryttare som red på snabba hästar som användes i kungens tjänst och var särskilt uppfödda (avlade) för sin snabbhet.

11 I breven garanterade kungen judarna att i varje stad där de bor får de samla sig och försvara sina liv, de får fördärva, slakta och förgöra alla de människor som överfaller dem i provinserna, deras små och kvinnor och de får ta byte från dem. 12 På en dag i alla kung Ahasveros (Xerxes) provinser, nämligen på den trettonde dagen i den tolfte månaden som är adar [på våren]. [Den 7 mars år 473 f.Kr., ungefär tolv månader efter att Haman planerade att förgöra det judiska folket och kastade lott om dag.] 13 Kopior av brevet som gavs som ett dekret i varje provins, skulle publiceras för alla människor, att judarna skulle vara redo till den dagen till att hämnas på sina fiender.

14 Kurirer som red på snabba hästar som användes i kungens tjänst for iväg och påskyndades av kungens befallning. Dekretet gavs även ut i Susas slott.

15 Sedan gick Mordochaj ut från kungens närvaro i kunglig skrud av blått och vitt och med en stor krona av guld och en vit mantel av fint linne och purpur. Susas stad ropade och var glad. 16 Judarna hade ljus och glädje, fröjd och ära. 17 I varje provins och i varje stad, överallt dit kungens befallning och dekret kom, blev det fröjd och glädje för judarna, fest (bankett, firande) och en bra (vacker, ändamålsenlig – hebr. tóv) dag. Och många från folken i landet blev judar [Rut 1:16; Dan 3:28-29], eftersom fruktan för judarna hade kommit över dem.

9

Judarnas seger

[Ungefär 8 månader passerar mellan händelserna i Est 8:9-14 och Est 9:1. Någon gång däremellan inträffar Est 8:15-16. Här i kapitel 9 har Mordochajs påbud nu nått alla judar i hela det persiska riket, och dagen har kommit för dem att försvara sig från den olycka som Hamans kungörelse orsakat, se Est 3:9, 13; 8:10-12.]

1 Nu i den tolfte månaden, det är månaden adar, på den trettonde dagen [7:e mars 473 f.Kr.] skulle kungens befallning och hans dekret verkställas. Judarnas fiender hade hoppats att övervinna dem på den dagen, men nu blev det tvärtom – judarna skulle istället övervinna dem [sina fiender]. 2 Judarna samlade sig i sina städer i alla kung Ahasveros (Xerxes) provinser, för att lägga sin hand på alla som sökte att skada dem. Det var ingen som kunde stå dem [judarna] emot, eftersom fruktan för dem hade kommit över alla människor. 3 Alla furstar i provinserna, satraperna och guvernörerna och alla som höll på med kungens affärer, hjälpte judarna eftersom fruktan för Mordochaj hade drabbat dem. 4 Mordochaj var stor i kungens hus, och hans berömmelse (ryktbarhet) hade gått ut i alla provinser, eftersom denne man Mordochaj blev större och större.

Judarnas fiender förgörs

5 Judarna slog alla sina fiender med ett slag av svärdet och slaktade och förgjorde och gjorde vad de önskade med dem (fienderna) som hatade dem (judarna). 6 I Susas slott slog och förgjorde judarna 500 män. 7 Parshaneddata och Dalfon och Aseppata 8 och Porata och Adalja och Aridata 9 och Parmashetta och Arisaj och Aridaj och Vajezata, 10 de tio sönerna till Haman, son till Hammedata, judarnas fiende, slog de. Men de lade inte sin hand på (rörde inget av) det tillspillogivna (deras ägodelar). [Detta visar att de agerade i självförsvar, inte för materiell vinst, se Est 8:11; 1 Mos 14:23.]

[ Hamans tio söner och namnens betydelse:

Parshaneddata – självupptagen

Dalfon – tycka synd om sig själv

Aseppata – självtillräcklig

Porata – njutningslysten

Adalja – mindervärdig

Aridata – självsäker

Parmashetta – överlägsen

Arisaj – frimodigt oförstånd, dårskap

Aridaj – stolt och högfärdig

Vajezata – självrättfärdig

Det intressanta med Hamans söner är att deras namn betyder de saker som står i vägen för en relation med Gud. Bildligt talat behöver vi alla hänga Hamans söner i våra liv på träpålen, korsfästa dem med Jesus. Precis som judarna inte lade sin hand på det tillspillogivna, ska vi inte heller vidröra det eller något som har med detta att göra när vi har låtit det lämna våra liv.]

11 Samma dag kungjordes för kungen antalet av dem som hade blivit dräpta i huvudstaden Susa [Est 1:2]. 12 Då sa kungen till drottning Ester: ”Judarna har slaktat och förgjort 500 män i Susas slott och Hamans tio söner, vad har de då gjort i resten av kungens provinser? Nåväl, vad än som är din önskan, ska garanteras dig, och vad du än vidare begär ska bli gjort.”

13 Då sa Ester: ”Om det behagar kungen, låt judarna i Susa garanteras att få göra även i morgon vad de har gjort enligt dagens dekret, och låt Hamans tio söner bli upphängda på pålar.”

14 Kungen befallde att det skulle göras, och ett dekret utfärdades i Susa och de hängde Hamans tio söner. 15 Och judarna som var i Susa samlades även på den 14:e i månaden adar [8:e mars 473 f.Kr.] och slog 300 män i Susa, men de lade inte sin hand på bytet.

16 De andra judarna som var i kungens provinser samlade sig också och försvarade sina liv, och fick ro för sina fiender, av dem som hatade dem (judarna) slog de 75 000, men de lade inte sin hand på bytet, 17 på den 13:e dagen i månaden adar [motsvarar mars]. På den 14:e dagen vilade de och gjorde det till en dag av fest och glädje (dagar med banketter, firande och festligheter).

Purim blir en högtid

18 Men judarna som var i Susa samlades på den 13:e dagen och på den 14:e dagen. På den 15:e dagen vilade de och gjorde det till en dag av fest och glädje. 19 Därför har judarna på landsbygden, de som bor i byar utan murar gjort den 14:e i månaden adar [8:e mars] till en dag av fest och glädje, en bra (vacker, ändamålsenlig – hebr. tóv) dag då man sänder runt gåvor till varandra.

[Ordagrant ”sänder delar till varandra”, dvs. man delar med sig av den mat man tillrett. I det moderna purimfirandet sänder man fortfarande gåvor och ofta är det något ätbart som godis och kakor.]

20 Mordochaj skrev ner dessa ting och skickade brev till judarna som befann sig i alla kung Ahasveros (Xerxes) provinser, både nära och fjärran, 21 och uppmuntrade dem att fira den 14:e dagen i månaden adar och den 15:e dagen i samma månad varje år, 22 dagarna när judarna hade fått ro från sina fiender och månaden som vände deras klagan till glädje och deras sorg till goda dagar. De skulle göra dessa dagar till dagar av fest och glädje (dagar med banketter, firande och festligheter) och dagar då man sänder matgåvor [portioner, se vers 19] till varandra och gåvor till de fattiga.

23 Judarna tog på sig att göra som de hade börjat och som Mordochaj hade skrivit till dem, 24 eftersom Haman, son till Hammedata, agagiten, judarnas fiende hade gett råd mot judarna för att förgöra dem och kastat ”por”, det är lott, för att göra dem modfällda och förgöra dem, 25 men när hon [Ester] kom inför kungen, befallde han [kungen] genom brev att hans [Hamans] onda råd som han hade föreslagit mot judarna skulle återvända över hans eget huvud, och att han och hans söner skulle hängas på träpålar (galgar). 26 Därför kallas dessa dagar purim (hebreiska Porim) efter namnet por. Därför, på grund av allt i dessa brev och på grund av det som de hade sett och det som hände med dem, 27 fastställde judarna för sig själva och sin säd (sina efterkommande) och för alla dem som slöt sig till dem, att de ska minnas dessa två dagar på det sätt som beskrivits och på den bestämda tiden varje år. 28 Dessa dagar ska bli ihågkomna och firade i varje generation och av varje familj och i alla provinser och i alla städer. Dessa dagar med purim ska inte fattas bland judarna, deras minne ska inte gå förlorat från deras säd (efterkommande).

29 Sedan skrev drottning Ester, dotter till Avichajil, och juden Mordochaj ner alla kraftgärningar, för att bekräfta detta andra brev om Purim. 30 Och han skickade runt brevet till alla judar, till de 127 provinserna i kung Ahasveros (Xerxes) kungarike, med ord om frid (shalom, all slags välgång) och sanning, 31 för att fastställa dessa purimdagar och deras bestämda tid, i enlighet med juden Mordochajs och drottning Esters beslut för dem själva och deras säd (efterkommande), angående tiden för fasta och klagan. 32 Esters befallning bekräftade firandet av purim och det skrevs i boken.

10

Mordochajs storhet

1 Kung Ahasveros (Xerxes) införde en skatt över hela landet och över havets öar. 2 Och allt han gjorde i sin makt och myndighet och den fulla summan av Mordochajs storhet, hur kungen befordrade honom, är nedskrivet i Mediens och Persiens kungars krönikor [Est 2:23; 6:1]. 3 Juden Mordochaj var kung Ahasveros (Xerxes) närmaste man och stor bland judarna och hade funnit nåd (villkorad nåd; blivit accepterad – hebr. ratsah) av skarorna bland sina bröder. Han sökte sitt folks bästa och talade fridsamt (talade shalom, all slags välsignelse) till all hans säd (alla hans efterkommande). [Syftar förmodligen inte bara på Mordochajs egna barn och barnbarn utan på alla judar i generationer efter honom.]

[ Guds namn gömt i Ester

Inget av Guds namn (Jahveh, Adonai, Elohim, osv) förekommer i Esters bok och inga andra attribut på Gud heller. Däremot finns Jahveh inkodat i texten fyra gånger som akrostikon, se Est 1:20; 5:4; 5:13; 7:7. Det finns en väldigt fin struktur här. Namnet JHVH består av fyra bokstäver och det finns fyra unika förekomster av detta namn. Alla är olika och formas av en kombination av första eller sista bokstaven och om texten läses framlänges eller baklänges.

1. JHVH formas av första bokstaven i varje ord baklänges – Gud ändrar människans tanke, se Est 1:20.

2. JHVH formas av första bokstaven i varje ord framlänges – Gud styr Esters handlande, se Est 5:4.

3. JHVH formas av sista bokstaven i varje ord baklänges – Gud vänder på Hamans plan (Hamans slut närmar sig), se Est 5:13.

4. JHVH formas av sista bokstaven i varje ord framlänges – Gud styr och Haman straffas (detta är slutet för Haman), se Est 7:7.

Dessa fyra ställen involverar olika talare:

1. Memochan – orden handlar om en drottning, se Est 1:20.

2. Ester – orden talas av en drottning, se Est 5:4.

3. Haman – orden talas av Haman, se Est 5:13.

4. Författaren – orden handlar om Haman, se Est 7:7.

Fyra olika par kan bildas:

1. Första bokstaven | baklänges

2. Första bokstaven | framlänges

3. Sista bokstaven | baklänges

4. Sista bokstaven | framlänges

De fyra paren är: Första bokstaven (1 & 2), sista bokstaven (3 & 4), baklänges (1 & 3) och framlänges (2 & 4).

Paren med baklänges handlar om hedningar och framlänges om israeliterna. I de två fallen där Guds namn formas baklänges (1 & 3) är det Gud som avslår hedningarnas planer för att låta sin vilja ske, se Est 1:20; 5:13. Där namnet stavas framlänges (2 & 4) är det Gud som agerar direkt för sitt folk, se Est 5:5; 7:7.

Första och sista bokstaven beskriver starten och slutet på ett skeende. I de två fallen där namnet formas av första bokstaven (1 & 2) är det Gud som introducerar fakta. I de två sista fallen där namnet är format av de sista bokstäverna (3 & 4) fullbordas händelserna och leder till slutet.

Ytterligare fyra gånger finns fyra av Guds namn inkodat:

1. ”Messias” inkodat på ett avstånd av var 8:e bokstav, se Est 1:3.

2. ”El Shaddaj” (Gud Allsmäktig) inkodat på ett avstånd av var 7:e bokstav, se Est 4:2

3. ”Jag Är” är inkodat på ett avstånd av var 3:e bokstav, se Est 7:5.

4. ”Jeshua” inkodat på ett avstånd av var 8:e bokstav, se Est 9:17.

Det finns även ett annat märkligt nästan ironiskt budskap inkodat i Est 3:11-12 där det beskrivs hur Haman får förfogande över silvret och folket. Med ett intervall på sex bokstäver står det Haman vSatan rajach som betyder: Haman och Satan stinker. Nummer sex är människans tal. Vi kan se att även om Satan verkar i Hamans liv finns ändå Messias där i bakgrunden och vakar över sitt folk, även idag.

Man måste vara lite försiktig med bibelkoder, men de är ändå märkliga sammanträffanden som pekar på att Bibeln är en gudomligt inspirerad bok.]

Job

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Job

Inledning

Jobs bok är ett litterärt poetiskt mästerverk. Den behandlar frågan om hur en allsmäktig och god Gud kan tillåta lidande, det s.k. teodicé-problemet. Det är intressant att denna fråga, som människor genom alla tider har brottats med, är temat för det som sannolikt är Bibelns äldsta bok! Några nyckelverser för förståelsen, där både författaren själv och Gud säger att Job är en god och hederlig man är Job 1:1; 1:8. Han är inte syndfri, men gör allt för att leva rätt, se Job 42:6. Gud säger också att Jobs tre bekanta (Elifaz, Bildad och Tsofar) har fel om Job, se Job 42:7. Deras repliker (Job 4-5; 8; 11; 15; 18; 20; 22; 25) och även troligtvis Elihos tal (Job 32-37) innehåller alltså uttalanden som Gud inte håller med om. Vi måste därför vara försiktiga med att citera innehåll från den delen av Jobs bok i bemärkelsen ”Guds ord”, eftersom det är mänskliga tankar om Gud. Ordet för prat (hebr. milah) som också kan översättas babbel, förekommer ofta här. De långa dialogerna som tuggar om samma ämnen gång på gång gör att läsaren också blir delaktig i Jobs frustration över att allt detta mänskliga prat aldrig tar slut. Den efterlängtade vändningen i boken kommer i kapitel 38!

Jobs bok belyser att det finns en andlig verklighet och syften som Job aldrig förstår. Hela boken är skriven som en rättegång. Job kräver att få ställa Gud till svars för det som hänt. Alla turer med anklagelser mot Job gör att han tidvis klagar högljutt på Gud. Det är dock skillnad mellan att anklaga och klaga. Den övervägande delen av psalmerna är ju klagopsalmer! Själva slutsatsen av Jobs bok är att när Gud väl talar, och relationen med universums skapare är upprättad, behövs inte längre svar på alla varför.

Det finns en dimension till i Jobs bok. Job är i sin person en profetia om Messias som fick lida oskyldigt, se 1 Pet 2:22.

Struktur:

Boken är baserad på dialoger mellan olika parter. Det börjar med en dialog i himlen och fortsätter med en lång utdragen dialog på jorden mellan Job och hans tre bekanta Elifaz, Bildad och Tsofar. Efter tre ronder med dessa tre bekanta dyker en fjärde person upp – Eliho. Enligt Job 35:4 är Eliho inte vän med vare sig Job eller någon av de andra. Boken avslutas med den tredje dialogen som är mellan himmel och jord.

1. Åklagarens två tal, Job 1-2

2. Prat på prat, Job 3-37

2.1 Rond 1 – Elifaz, Bildad och Tsofar, Job 3-14

2.2 Rond 2 – Elifaz, Bildad och Tsofar, Job 15-21

2.3 Rond 3 – Elifaz och Bildad, Job 22-31

2.4 Elihos fyra tal, Job 32-37

3. Guds två tal, Job 38-42

Skrivet: 2200–1400 f.Kr.

Berör tidsperioden: 2200–1400 f.Kr. Beskrivningar av rikedom i boskap och brännoffer, i frånvaro av tempel, passar in i ett patriarkaliskt samhälle på Abrahams tid. Job levde 140 år efter sin prövning, se Job 42:16. Han var troligtvis 70 år när han drabbades, vilket ger en livslängd på lite drygt 200 år. Job kan ha varit samtida med Abrahams far Tera, som blev 205 år, se 1 Mos 11:32. Abraham blev 175 år, se 1 Mos 25:7.

Författare: Okänd, enligt judisk tradition Mose. Andra förslag är Job själv eller Josef.

Referenser:

Jobs uthållighet refereras till i Jak 5:11.

Han omnämns som exempel på en rättfärdig man tillsammans med Noa och Daniel, se Hes 14:14. Hesekiel verkade vid tiden för Jerusalems förstörelse 586 f.Kr. Eftersom Job är känd då, måste boken ha varit skriven tidigare än 600 f.Kr.

1

Prolog (kap 1-2)

Job och hans familj

1 En man levde i landet Us (hebr. Ots) [troligtvis öster om Israel, se Klag 4:21]. Hans namn var Job [hebr. Ijov, betyder ”var är fadern?” eller ”ansatt”]. Han var en god (ren) och hederlig man (hade integritet och ville göra det rätta), som fruktade (vördade) Gud och flydde det onda.

[Orden god och hederlig används genomgående i Bibeln för ärlighet, trohet i äktenskap, att behandla tjänare väl, vara generös mot fattiga och inte tillbe avgudar. Job vidhåller att han inte gjort något fel på dessa områden, se Job 31:1-40. Job var dock inte syndfri i teologisk bemärkelse, i så fall skulle han inte behövt omvända sig, se Job 42:6; Rom 3:23.]

2 Åt honom föddes

7 söner och

3 döttrar.

3 Han hade

7 000 får,

3 000 kameler,

500 par oxar och

500 åsninnor.

Han hade också ett stort antal tjänare. Han var den mäktigaste [rikaste, och mest inflytelserika] mannen bland folken i öst. [Rikedom ansågs vara belöningen för vishet. I bibelhebreiskan finns inget ord för att ”äga”, istället används ”har” och beskriver ett förvaltarskap.]

4 Jobs söner brukade turas om att hålla fest (bankett – hebr. mishte) hemma hos varandra på sin dag [ordagrant ”hus – en man – hans dag”]. De bjöd också in sina tre systrar [med deras familjer] för att äta och dricka med dem. 5 Efter ett varv av [sju sådana] festligheter sände Job bud efter dem för att helga dem. Tidigt på morgonen offrade han ett brännoffer [3 Mos 1:3] för var och en av dem, för han tänkte: ”Mina barn kan ha syndat och ’välsignat’ (hebr. barach) Gud (Elohim) i sina hjärtan [avfärdat och förbannat honom inom sig].” Så gjorde Job varje gång.

[Här används ordet välsigna, men betydelsen verkar vara den motsatta, se även Job 1:11; 2:5, 9; 1 Kung 21:10, 13. Många översättningar skriver ”förbanna”, men det finns hebreiska ord för att förbanna (Job 3:1), så författaren verkar vilja få fram en poäng här. Eftersom seden var att välsigna varandra både när man möttes och tog farväl, kan välsigna också betyda ”att ta farväl av” och här ha betydelsen ”avvisa Gud”. Andra tolkar det som ironi eller en eufemism (omskrivning) där betydelsen är den motsatta. Ännu en förklaring kan vara att en gudfruktig skrivare som kopierat texten inte velat skriva ut en förbannelse mot Gud, och istället skrivit ”välsigna”, men läsaren ska förstå att det menas det motsatta.

Ordet för fest kommer från verbet att dricka (hebr. shatah), vilket involverade vin. Ordet används både i positiva och negativa sammanhang (1 Sam 25:36; Est 1:5, 9; 9:17; Jes 25:6), se även Joh 2:3. Att systrarna också var inbjudna verkar tala för att det inte var ”vilda fester”, utan snarare någon form av familjefest. Formuleringen ”hans dag” och omnämnandet av Jobs födelsedag (Job 3:1) gör att det kan ha varit födelsedagsfester för sönerna. En annan tolkning är att det är en referens till Herrens sju högtider (3 Mos 23:4-44), men det är inte så troligt eftersom Jobs bok utspelar sig långt innan Mose får Torah.

Job verkar ha fungerat som präst för sin familj, på liknande sätt som Abraham. Att han offrar för att helga sina barn, kan antyda att barnen gjorde något som inte var gott. Att offra var inte ovanligt, Kain och Abel offrade (1 Mos 4:3-4). Noa offrade direkt när han kom ut ur arken (1 Mos 8:20). Abraham offrade också regelbundet (1 Mos 12:7, 8; 22:2). I omgivande kulturer var riter och offer en del av kulturen, se t.ex. 3 Mos 18:21; 1 Kung 11:7; 18:26.]

[ Födelsedagar

Åldrar är viktiga i Bibeln och räknas. Firandet av födelsedagar varken förbjuds eller uppmuntras. De två födelsedagsfester som omnämns i Bibeln är dock inga goda exempel. De firas av hedniska personer och slutar båda i död och sorg: Farao dödar en bagare (1 Mos 40:20) och Herodes Antipas begär Johannes Döparens huvud på ett silverfat (Matt 14:6).

Två bibliska personer har förbannat sin födelsedag, Job (Job 3:1) och Jeremia (Jer 20:14), se även Pred 7:1. Paulus ger goda råd i Rom 14:5-6; Tit 1:15; 1 Kor 10:31 angående firande av olika högtider.]

Åklagaren inför Guds tron

[Perspektivet skiftar nu från jorden till himlen. Det finns även en osynlig andlig dimension som inte är uppenbar för Job. Dialogen liknar en domstolsförhandling.]

6 En dag hände det att Guds söner [änglar, himmelska väsen] kom och trädde fram inför Herren (Jahveh, Guds personliga namn). Åklagaren [hebr. ha-Satan; translittererat till Satan] var också med bland dem.

[Guds söner är ett uttryck för Guds skapade änglar som finns runt hans tron, se 1 Kung 22:19; Jer 23:18, 22; Ps 89:8. Det hebreiska ordet ha-Satan betyder Åklagaren eller Anklagaren och är i bestämd form, vilket det hebreiska prefixet ”ha” anger. Satan är den som anklagar de troende, se Sak 3. I Upp 12:9 identifieras Satan som den gamle ormen från 1 Mos 3:1. Nu följer en konversation mellan Herren och Satan.]

7 Herren (Jahveh) frågade Åklagaren (Satan): ”Varifrån kommer du?”

Åklagaren (Satan) svarade Herren: ”Jag har varit här och där och vandrat fram och tillbaka över jorden.”

[Svaret är indirekt, ungefär som att säga: ”överallt och ingenstans”. Satan har vandrat runt och observerat jordens invånare. Jesus kallar djävulen för ”denna världens furste”, se Joh 14:30. Petrus manar till vaksamhet eftersom djävulen går runt som ett rytande lejon, se 1 Pet 5:8. Paulus beskriver djävulen som ”luftens herre”, se Ef 2:2.]

8 Då sa Herren (Jahveh) till Åklagaren (Satan): ”Har du lagt märke till (satt ditt hjärta till) min tjänare Job? På jorden finns ingen som är så god (ren) och hederlig (har integritet och vill göra det rätta) [samma fras som i Job 1:1], ingen som så fruktar (vördar) Gud och undviker det onda.” [Notera att det inte är Åklagaren utan Herren som tar initiativet till att lyfta fram Job som ett exempel.]

9 Åklagaren (Satan) svarade Herren (Jahveh): ”Är det utan orsak som Job fruktar (vördar) Gud (Elohim)? 10 Har du inte beskyddat honom och hans hus och allt som hör till honom? Du har välsignat hans händers verk. Hans boskapshjordar breder ut sig över hela landet. 11 Men ändå (likväl; betecknar en skarp kontrast – hebr. olam) – räck ut din hand och rör vid allt som hör till honom. Då kommer du se att han ’välsignar’ [avfärdar/förbannar, se vers 5] dig rakt i ansiktet.”

12 Herren (Jahveh) sa till Åklagaren (Satan): ”Se [här är han], allt som hör till honom är i din hand, men du får inte räcka ut din hand mot honom själv.” Satan lämnade (gick bort från) Herrens (Jahvehs) ansikte (närvaro).

[Meningen ger intrycket av att Satan ivrigt ger sig av förvissad om att kunna knäcka Job. Notera att det inte är Herren som räcker ut sin hand mot Job. Satan har makt över Jobs jordiska förutsättningar, men inte över hans liv. Satans makt är alltså begränsad. Satans intentioner är tydliga genom hela Bibeln. Under den sista måltiden riktar sig Jesus till Petrus och säger att Satan har begärt att få skaka och sålla Petrus och de övriga lärjungarna som vete. Jesus stannar dock inte där utan försäkrar dem om att han har bett för dem så att deras tro inte ska släckas ut, se Luk 22:31-32.]

Job prövas

13 [Perspektivet flyttas på nytt tillbaka till jorden och Jobs sju söner. Familjefestligheterna inleddes troligen i den äldste sonens hus. Som den förstfödde skulle han ärva dubbelt så mycket som de andra, se 5 Mos 21:17. Job var bland de rikaste i öst, se vers 3, och hans söner var också mäktiga män. Delar av egendomen hade troligen redan tillfallit den äldste sonen.]

Den första olyckan

En dag var Jobs [sju] söner och [tre] döttrar i den äldste broderns hus och åt och drack vin. 14 Då kom en budbärare [den förste av fyra] till Job och sa: ”Medan oxarna gick för plogen och åsnorna betade i närheten, 15 då attackerade (överföll) sabéerna [ett folkslag från söder, Seva var ett barnbarn till Abraham som flyttade österut, se 1 Mos 25:3, 6] oss, rövade bort djuren och dödade alla dina tjänare (ordagrant: ”unga män”) med svärd. Jag – den ende överlevande – undkom för att berätta detta för dig.”

[Sabéerna var en stam från Seba, nuvarande Jemen på den södra delen av Arabiska halvön. De var handelsmän, se Job 6:19. Senare nämns att de var ovanligt långa, se Jes 45:14. Drottningen av Saba var också troligen härifrån, se 1 Kung 10:1. Tidpunkten verkar vara senhösten, eftersom oxarna plöjde. Totalt hade Job 1 000 oxar och 500 åsninnor. Samtliga blev stulna av dessa pirater som under attacken också dödade tjänarna. Detta är den första av fyra olyckor som drabbar Job.]

Den andra olyckan

16 Medan han talade, kom ännu en budbärare [den andra] och sa: ”Guds eld föll från himlen [en blixt slog ned] och eld förtärde småboskapen [de 7 000 fåren] och tjänarna [som hade hand om dem]. Jag – den ende överlevande – undkom för att berätta detta för dig.”

Den tredje olyckan

17 Medan han talade, kom ännu en budbärare [den tredje] och sa: ”Kaldéerna [ett folkslag från nordost] ställde upp sitt manskap i tre avdelningar och överföll kamelerna [antalet var 3 000] och rövade bort dem. De dödade alla dina tjänare med svärd. Jag – den ende överlevande – undkom för att berätta detta för dig.”

Den fjärde olyckan

18 Medan han talade, kom ännu en budbärare [den fjärde] och sa: ”Dina söner och döttrar åt och drack vin i den äldste broderns hem. 19 Plötsligt kom en stark storm från öknen och tog tag i husets fyra hörn, och det rasade samman över folket så att de dog. Jag – den ende överlevande – undkom för att berätta detta för dig.”

[Den första och tredje olyckan orsakades av människor, den andra och fjärde berodde på naturkatastrofer. Vers 13 och 18 talar om samma fest hos den äldste brodern, vilket visar att allt detta hände inom loppet av en dag. Beskrivningen av katastroferna inleds och avslutas på samma sätt genom att introducera en budbärare. Ordföljden i hebreiskan förstärker att budbäraren nätt och jämt överlevde. Samma fras (”Medan han talade, kom ännu en budbärare”) återkommer i vers 16, 17 och 18. Att han nätt och jämt överlevde var en listig strategi uträknad av Satan. Syftet var att överväldiga Job och inte ge honom någon tid att återhämta sig.]

Mitt i stormen – Lovat är Herrens namn

20 När Job hörde detta ställde han sig upp och rev sönder sin mantel och rakade sitt huvud [dåtida seden för att visa sorg, se Joel 2:13; Jer 7:29; Mika 1:16]. Sedan kastade han sig raklång till marken [i vördnad för Gud] 21 och sa:

”Naken [utan ägodelar] föddes jag (kom jag ur min moders liv),

och naken kommer jag att dö (återvända).

Herren (Jahveh) gav [alla ägodelar]

och Herren (Jahveh) tog [bort dem].

Lovat är Herrens (Jahvehs) namn!”

[Versen har en fin poetisk rytm där ordet ”naken” binder ihop den första delen med de två verben som ordagrant är: ”kom” och ”återvända”. Återvända kan syfta på att återvända till jorden, se 1 Mos 3:19; Ps 139:15, men viktigt att komma ihåg är att hela stycket här har poetisk karaktär och huvudbetydelsen är: Jag föddes naken utan några ägodelar, och jag dör naken utan att ta med mig några ägodelar. Nästa del har också liknande kontrast ”gav” och ”tog”. Sammanfattningsvis i allt detta, oavsett omständigheter: Herren är den som är värdig att prisas.]

22 Under allt detta [olyckorna som drabbade honom i vers 13-19] syndade inte Job och tillät sig inte att anklaga (tala dåraktigt om) Gud (Elohim).

[Det ovanliga hebreiska ordet tiflah används för anklaga. Det betyder osmakligt eller motbjudande, se Job 6:6; Jer 23:13.]

2

Åklagaren inför Guds tron igen

[Perspektivet skiftar på nytt från jorden till himlen. Stycket här i Job 2:1-3 är nästan identiskt med Job 1:6-8. Här i Job 2:1 finns tillägget ”för att träda fram inför Herren” i slutet som inte finns i Job 1:6. Eftersom samma himmelska domstolsliknande förhandling upprepar sig en andra gång, verkar Bibeln visa på att detta inte är en engångsföreteelse utan något återkommande. I Uppenbarelseboken beskrivs Satan som den som anklagar de troende, se Upp 12:10.]

1 En dag hände det att Guds söner [änglar, himmelska väsen] kom och trädde fram inför Herren (Jahveh) [ännu en gång, se Job 1:6]. Åklagaren [hebr. ha-Satan; translittererat till Satan] var också med bland dem för att träda fram inför Herren (Jahveh). 2 Herren frågade Åklagaren: ”Varifrån kommer du?”

Åklagaren (Satan) svarade Herren: ”Jag har varit här och där, och vandrat fram och tillbaka över jorden.”

3 Då sa Herren (Jahveh) till Åklagaren (Satan): ”Har du lagt märke till (studerat, ordagrant: ’satt ditt hjärta till’) min tjänare Job? På jorden finns ingen som är så god (ren) och hederlig (har integritet och vill göra det rätta) [samma fras som i Job 1:1, 8], ingen som så fruktar (vördar) Gud och undviker det onda. Fortfarande står han fast och har integritet (är god), trots att du drev mig (pressade, fick mig) att förgöra (sluka) honom utan orsak.” [Samma ord ”utan orsak” använde Satan när han insinuerade att Job inte prisade Gud av ren kärlek och gudsfruktan, utan bara för alla välsignelser han fått, se Job 1:9.]

4 Åklagaren (Satan) svarade Herren: ”Skinn för skinn. Allt man äger ger man ju för att rädda sitt liv [sitt eget skinn].

[Det är inte helt klart vad ordspråket ’skinn för skinn’ eller ’hud för hud’, som det också kan översättas, betyder. En vanlig judisk förklaring tar ett exempel från hur vi värderar våra olika kroppsdelar. Vid fara sträcker vi instinktivt upp vår arm för att skydda ansiktet mot ett slag. Vi är alltså villiga att offra huden på vår arm för att skydda huden på huvudet. Uttrycket liknar också ’öga för öga, tand för tand’ som handlar om att göra en rättvis juridisk bedömning i en rättegång, där straffet ska motsvara skadan som orsakats, se 2 Mos 21:24. Den andra delen av versen ’allt man äger ger man ju för att rädda sitt liv’ handlar om att göra en värdering mellan ägodelar och livet. När en rånare säger: ’pengarna eller livet?’ är inte valet svårt. Satans antagande är att Job villigt ger bort sin rikedom för att rädda livhanken. Så länge Job är frisk kommer han inte att förbanna Gud, men förlorar han hälsan kommer han att häda Gud.]

5 Men ändå (likväl; betecknar en skarp kontrast – hebr. olam) – räck ut din hand och rör vid hans ben och kött [uttryck för hela personen, även hans psykiska hälsa, se Ords 14:30]. Då kommer du se att han ’välsignar’ [avfärdar/förbannar, se Job 1:5, 11] dig rakt i ansiktet.” [Identiskt med Job 1:11 förutom ”ben och kött”.]

6 Herren sa till Åklagaren (Satan): ”Se [här är han], han är i din hand, men du måste bevara (beskydda) hans liv.” 7 Satan lämnade (gick bort från) Herrens ansikte (närvaro) och slog Job med ett elakartat sår (inflammation), från topp till tå (från fotsulan till hjässan – hela kroppen). 8 Job tog en lerskärva [från ett trasigt kärl] för att skrapa sig med där han satt i askan [uttryck för sorg]. [Enligt den latinska översättningen satt han på soptippen utanför staden. Det är möjligt att såren kliade och han skrapade sig med lerskärvan, men i samband med aska så kan det också vara ett uttryck för hans sorg.]

[Vers 7 har sår (hebr. shechin) i singular. Det verkar antyda att det var en inflammation som påverkade hela kroppen och särskilt huden. Sjukdomen krävde ständig uppmärksamhet. Huden var så vanställd att hans tre bekanta inte kände igen honom, se Job 2:12. Åkomman påverkade kroppen så den luktade illa och gav honom dålig andedräkt, se Job 19:17, 20. Såren hade maskar, öppnade sig och rann, huden skrumpnade, se Job 7:5; 16:8. Huden mörknade och han hade feber, se Job 30:30. Även själsligt led Job: nätterna var fyllda av ångest, oro och mardrömmar, se Job 7:4, 14. En diagnos som stämmer med de symtom som beskrivs är Filariasis, som orsakas av en parasitisk mask. Sjukdomen kallas även elefantiasis eller elefantsjuka, eftersom fötterna svullnar och får elefantliknande mörk hud.]

9 Hans hustru sa till honom: ”Håller du fortfarande fast vid din integritet [ska du fortsätta att vara god och rättfärdig, samma ord som i Job 2:3]? ’Välsigna’ Gud (Elohim) [avfärda/förbanna honom, se Job 1:5] och dö (fall ned död)!”

[Jobs hustru var också drabbad av sorg. Hon hade förlorat sina tio barn som hon fött. Utöver det var familjens förmögenhet och välstånd borta, och nu hade även hennes make blivit svårt sjuk och plågad.]

10 Job svarade henne:

”Du talar som en dåraktig (gudlös) kvinna skulle tala.

Ska vi ta emot det goda [i livet] från Gud,

utan att också ta emot det onda [som drabbar oss]?”

[Orden för gott (hebr. tóv) och ont (hebr. ra) handlar inte om Guds karaktär, utan syftar på de omständigheter som påverkar jordelivet. Ordet dåraktig handlar mer om att vara gudlös, än att vara utan förnuft. Samma ord används om den som säger i sitt hjärta att det inte finns någon Gud, se Ps 14:1. Se även Ps 74:18, 22. Notera att Job inte anklagar sin hustru för att vara ogudaktig, bara att hon talar som någon som är det. Han inkluderar även henne i svaret och använder ordet ”vi”. Job svarar som om han läst Jes 45:9 och 2 Kor 4:17.]

Under allt detta [genom hela denna prövning] syndade inte Job med sina läppar.

Jobs tre bekanta

11 När tre av Jobs bekanta (grannar – hebr. rea) fick höra om alla olyckor som hade drabbat honom, kom de överens om att gå och visa medkänsla och trösta honom. De tre var:

Elifaz – temaniten [Teman var en stad i Edom sydöst om Döda havet, känd för vishet, se Jer 49:7] och

Bildad – shoaiten [Shoa betyder troligtvis ”rikedom”] och

Tsofar – naamaiten [Naama betyder ”vacker”].

[Dessa var tre av Jobs bekanta eller grannar. Den äldste och mest framträdande brukar alltid nämnas först i uppräkningar, vilket då är Elifaz. De övriga två namnen är ovanliga och platserna inte kända, men Shoa och Naama låg troligtvis någonstans i nuvarande Jordanien. Bildad har god kunskap om papyrusplantan (Job 8:11) och kan ha haft kontakt med Egypten. Namnet Elifaz betyder: ”min Gud är guld”. Etymologin kring namnet Bildad är inte helt klar men namnet består av två delar: Bel eller Baal (herre) följt av verbet jadad (att älska). betydelsen kan vara ”Herren är älskad” eller ”Bel har älskat”. En del ser en koppling till guden Baal här. Den tredje bekantas namn är Tsofar som har betydelsen trumpet, alarm eller siren.]

12 Men när de på avstånd fick se honom och inte kunde känna igen honom, brast de i gråt och rev sönder sina mantlar och kastade stoft mot himlen över sina huvuden [dåtida sed för att visa sorg]. 13 Sedan satt de med honom på marken i sju dagar och sju nätter utan att någon av dem talade ett ord till honom, eftersom de såg att hans plåga var mycket stor.

[De tre besökarna och Jobs agerande här ligger till grund för shiva-veckan, som praktiseras än i dag efter ett dödsfall inom judendomen, se även 1 Mos 50:10; 1 Sam 31:13. Shiva betyder sju på hebreiska. Den familj som har sorg stannar hemma under en veckas tid efter begravningen, som skett samma dag som dödsfallet. Familjen sitter på låga stolar i hemmet för att på ett yttre sätt visa sina inre känslor av sorg. Uttrycket att ”känna sig låg” får ett konkret fysiskt uttryck. Under denna vecka besöker vänner och bekanta familjen och man har ofta med sig mat. Besökaren sätter sig i stillhet intill den sörjande och säger ingenting förrän den som är i sorg är redo att prata. Ursprunget till denna sed kommer från att Jobs vänner satt tysta en vecka och det var Job som inledde samtalet, se Job 3:1.]

3

Job förbannar sin födelsedag

Jobs första tal

1 Sedan öppnade Job sin mun och förbannade sin födelsedag. [Även profeten Jeremia förbannade sin födelsedag, se Jer 20:14.]

2 Då tog Job till orda (hebr. anah) och sa:

3 Låt den vara utplånad (död över den; låt den vandra bort – hebr. avad) [Upp 9:11],

den dag då jag föddes,

och natten när man sa:

”En man (frisk pojke; stridsman – hebr. gever) är född.”

[Vers 3 fungerar som en inledning av det som kommer, men även ett inclusio med vers 9-10. I vers 4-6 förbannas dagen och i vers 6-8 natten.]

4 Den dagen – låt den vara mörk,

må Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] i höjden inte fråga efter den,

låt inget dagsljus (hebr. nehara) skina på den.

5 Låt mörker och dödsskugga inmuta den (ta den med en återlösares rätt – hebr. gaal) åt sig själva,

låt ett mörkt moln [hebr. ananah; ovanlig feminin form av det vanligaste ordet för moln, anan] vila över den.

Låt allt som förmörkar dagen förskräcka den.

6 Den natten – låt mörker beslagta (rycka bort) den,

låt den inte glädja sig i årets dagar,

låt den inte räknas bland månaderna. [Job önskar att dagen inte fanns i kalendern.]

7 Se, den natten är ofruktsam (steril, öde),

ingen kommer med glädjerop. [Ingen ropade: ”Det blev en pojke/flicka”, se vers 3.]

8 Låt dem som förbannar dagar (hebr. jom) förbanna den,

de som är redo att väcka Leviatan.

[Här syftas på besvärjare som t.ex. Bileam, se 4 Mos 23:27. Ordet för dag (hebr. jom) är snarlikt ordet för hav (hebr. jam) där sjöodjuret finns som också beskrivs i detalj senare, se Job 40:20.]

9 Låt morgonstjärnorna förmörkas [låt dem inte tillkännage en ny dag],

låt den [dagen då jag föddes, vers 3a] vänta på ljus, men verkligen inte finna något,

låt gryningens solstrimmor (ordagrant: morgonens ögonlock) inte synas.

10 Eftersom den [den natten då jag föddes, se vers 3b] inte stängde dörrarna till moderlivet,

inte dolde olyckan för mina ögon.

[Då Jobs önskan att utplåna den natt han blev till och sin födelse inte kunde uppfyllas, önskar han att han skulle varit dödfödd.]

11 Varför dog jag inte i livmodern?

Varför slutade jag inte andas vid födseln?

12 Varför fanns det [en faders] knä som tog emot mig,

och [en moders] bröst som gav mig di.

13 För nu, [om det var så, då] skulle jag ligga ner och vara stilla

och skulle sova och det vore en vila (hebr. noach) för mig,

14 [i dödens sällskap] med kungar och jordens rådgivare,

som byggde upp [begravningsmonument, som nu är] öde platser åt sig,

15 eller med [vid sidan intill avlidna] furstar som har guld,

som fyller sina hus [palats] med silver [då de levde].

16 Eller som ett dolt missfall som inte lever,

som ett dibarn som inte ser ljuset.

17 Där [i döden] upphör de onda med sitt tumult [de ogudaktiga, vars hunger aldrig stillades, se Jes 57:20-21]

och där får de trötta utan kraft (hebr. koach) sin vila.

18 Tillsammans har fångarna ro (hebr. shaan),

de hör inte slavdrivarnas (hebr. nagas) röst. [2 Mos 3:7]

19 Låg (liten) och hög (stor) – de är lika där,

och slaven (tjänaren – hebr. eved) är fri från sin herre (hebr. adón).

[Job hade förut varit en av de stora inflytelserika männen i samhället, nu var han ingen. Inför döden är alla lika och alla kommer en dag att dö, se Pred 7:2. Vers 11-19 avslutas med en merism (små/stora och slav/herre).]

20 Varför gav han [dagens] ljus till en plågad (hårt ansatt – hebr. amal)

och liv till en bitter själ [Job 7:11; 10:1; 21:25],

21 åt dem som längtar efter döden, men den kommer inte,

som söker den mer än dolda skatter,

22 som glädjer sig, ja jublar (dansar),

och fröjdas när de finner graven [äntligen får dö].

[Då Jobs önskan att utplåna sin födelse inte infriats, önskar han sig nu döden som en vuxen.]

23 Till en man (stridsman – hebr. gever) vars väg är dold

och är övertäckt av Gud (Eloha).

24 Ja, till mitt bröd kommer mina suckar,

som utgjutet (smältande) vatten mitt rytande.

[Beskriver eländig situation – suckar som brödföda och forsande tårar.]

25 Ja, den fasa som jag fasar (hebr. pachad pachad) kommer över mig,

och det som jag fruktar för (oroar mig över – hebr. jagor) kommer till mig.

26 Jag har ingen trygghet (framgång, helhet – hebr. shalah)

och jag har ingen ro (hebr. shaqat)

och jag har ingen vila (kan inte vila),

och skakningen (jordbävningen; tumultet – hebr. rogez) kom.

[Sista frasen kan syfta på hur all olycka har drabbat Job, men även peka framåt på den olycka som nu kommer där Jobs tre bekanta försöker ”skaka” honom och få honom på fall.]

4

Dialoger – mycket prat (kap 4-27)

Första omgången (kap 4-14)

Elifaz första tal

[Efter en veckas tystnad tar nu Jobs bekanta till orda. Elifaz teologi är att Gud straffar ondska omedelbart. Lider någon så beror det på att det finns synd i den personens liv. Gud gör inga misstag. Eftersom Job nu har blivit straffad, så måste han ha förtjänat det. Elifaz uppmanar Job att ödmjuka sig och bekänna sin hemliga synd. Liknande tankesätt finns även i vår tid. Uttryck som ”ingen rök utan eld” eller ”synden straffar sig själv” bygger på samma teologi. I Jobs tre bekantas teologi finns även inslag av monism. Det innebär att man tror att det bara finns en makt där allt gott och ont kommer från Gud, se Job 4:18. Tendenser till detta synsätt anas även hos Job själv, se Job 2:10. Job, hans familj och de tillresta bekanta männen känner inte till dialogen i de första två kapitlen mellan Gud och Satan. Jesus är också tydlig med att det finns en fiende, se Matt 13:38.]

1 Sedan tog Elifaz – temaniten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Om någon vågar ett ord till dig, tröttar det ut dig (blir du otålig)?

Men vem kan avhålla sig från prat (hebr. milah)?

3 Se, du har tuktat (fostrat, tillrättavisat) många

och du har styrkt svaga händer.

4 Ditt prat (dina ord – hebr. milah; plural) har uppehållit den som fallit,

och du har styrkt vacklande knän.

5 Men nu har det [oro] kommit över dig – och du är trött (utmattad),

det berör dig – och du är förskräckt.

6 Är inte din vördnad [gudsfruktan]

din förtröstan,

ditt hopp

och redbarhet dina vägar (livsval)?

7 Tänk efter, jag ber dig, vem har någonsin förgåtts som är oskyldig?

Eller när har den hederlige (den som är rakryggad) försvunnit (blivit avhuggen)?

8 För som jag har sett, de som plöjer orättfärdighet och sår split,

skördar det de sår.

9 Genom Guds (Elohas) andedräkt förgås de,

och genom hans vrede blir de förtärda.

10 Lejonet (hebr. arjeh) ryter och det vilda lejonet (det rytande lejonet – hebr. shachal) höjer sin röst,

de unga lejonens (hebr. kefir) tänder är brutna.

11 Det gamla lejonet (hebr. lajish) förgås i brist på byte

och lejonhonans (hebr. lavi) söner (ungar) är skingrade.

[I vers 10-11 används fem olika ord för lejon på hebreiska.]

[Elifaz har hittills refererat till Jobs förnuft och mänsklig vishet. Nu följer ett nytt spår med en profetisk uppenbarelse. Det kan vara en uppdiktad historia eller så är det en upplevelse som han har haft, som han nu delar med Job och de andra bekanta som också lyssnar på det han säger.]

12 Ett ord (budskap – hebr. davar) kom i hemlighet till mig

och mitt öra tog emot dess viskning (hebr. shemets). [Ordet används bara här och i Job 26:14.]

13 I stormiga tankar (orostankar – hebr. saif) från nattens syner

när djup sömn faller över männen,

14 kommer fruktan över mig och rysningar

och alla mina ben börjar darra.

15 Sedan passerar en ande (hebr. roach) förbi (framför) mitt ansikte,

håret på min kropp reste sig. [Så rädd blev jag.]

16 Den [anden, vers 15] stod stilla men jag kunde inte urskilja dess drag,

en varelse var framför mina ögon,

jag hörde en stilla röst:

______

17 ”Ska en dödlig man vara rättfärdig inför Gud (Eloha)?

Kan en människa vara ren inför sin skapare?

18 Se, han [Gud] har ingen tillit till sina tjänare,

och sina [himmelska] änglar (sändebud) anklagar han för dårskap (fel, tomhet – hebr. toholah). [2 Pet 2:4]

19 Hur mycket mer då dem som bor i hus av lera

[den mänskliga kroppen, se Job 33:6; 2 Kor 5:1; 2 Pet 1:14]

vars grund är i stoftet [som människan formades av, se 1 Mos 2:7; 3:19],

som krossas [lika lätt] som nattfjärilen –

20 Mellan morgon och kväll förskingras de,

de förgås [både malen och människan] utan att någon märker det.

21 Är inte deras tältlina (hebr. jeter) uppryckt i dem?

De dör och det utan vishet.”

______

5

1 Ropa, jag ber dig, finns det någon som svarar dig?

Och till vem av de heliga [till vilken gudom, himmelskt väsen eller ängel, se Job 1:6] vänder du dig (ropar du till)?

2 Eftersom otålighet (irritation, inre vrede – hebr. kaas)

slår (dödar) den babblande dåren (hebr. evil)

och avundsjuka (yttre vrede som visar sig – hebr. qinah)

dödar den lättledde (öppne, enkle – hebr. pata). [Ords 14:30; 27:4]

3 Jag har sett dåren slå rot

men plötsligt är hans betesmark (boning – hebr. navel) förbannad.

4 Hans söner tas (förs) bort från säkerheten (tryggheten)

och de krossas i porten utan att någon räddar dem.

5 Hans skörd äts av en hungrig

som till och med tar (söker) från [de svåråtkomliga] törnen

och den törstige (hebr. shaaf) sväljer hans välstånd (hebr. chajil). [Job 18:9]

6 För inte kommer väl ondska (tomhet, problem) från stoftet

och inte växer väl olycka (möda) från marken?

7 Nej, en människa är född till olycka (möda),

liksom gnistorna (ordagrant: eldens söner) lyfter mot höjden.

[Problem och svårigheter är som en naturlag, på samma sätt som gnistor i en eld, se även 1 Pet 4:12; Jes 43:2.]

8 För min del [Elifaz råder nu Job hur han skulle göra om han var i samma situation],

jag söker (frågar) efter Gud (El)

och till Gud (Elohim) lämnar jag mitt ärende (min sak, min fråga – hebr. divra).

9 Han [Gud] som gör stora och outgrundliga ting (omöjliga att helt förstå),

fler under än någon kan räkna.

10 Han som ger regn till jorden,

och sänder vatten till de öppna fälten.

11 Så att han upphöjer de låga [Ps 113],

och lyfter de sörjande till frälsning (räddning).

12 Han omintetgör (bryter ner) de listigas planer,

så att deras händer inte lyckas förverkliga det de planerat.

[Här finns en av slutsatserna i Elifaz två kapitel långa tal till Job. Indirekt antyder han att Job haft listiga planer och att det är Gud som stoppat honom.]

13 Han fångar (intar och besegrar)

de visa

i deras egen slughet

och planerna

av de svekfulla (förvridna, utstuderat motstridiga)

omkullkastas snabbt.

[Vers 13 formar en kiasm. Citeras av Paulus i 1 Kor 3:19. Även nästa vers följer ett kiastiskt mönster.]

14 På dagen

kommer det över dem

mörker,

som på natten

famlar de

mitt på dagen.

15 Så räddar han [den oskyldige] från deras tungors svärd [lögner],

den fattige från den mäktiges hand.

16 Då blir det hopp för den fattige,

orätten [personifierad] måste stänga sin mun (tystas).

17 Se [därför som en logisk konsekvens],

mycket lycklig (salig, rikt välsignad – hebr. ashre) [Ps 1:1] är den man som Gud (Eloha) förebrår (överbevisar)

och den Allsmäktiges (Shaddajs) förmaning (disciplinering) – förakta inte den. [Ords 3:11-12; Heb 12:5]

18 För han [pronomenet han, betonar att det är Gud], han bedrövar (ger smärta, sorg – hebr. kaav) men förbinder (hebr. chavash) [också]

han genomborrar, men hans hand botar (gör frisk, lagar, reparerar) [också]. [Jes 30:26] [Elifaz har inte en dualistisk gudsbild, utan allt kommer från honom, både gott och ont.]

19 I sex trångmål räddar han dig

och i sju [oavsett vad som händer] ska inte ondska röra vid dig.

[Talet sex används här som ett stort, oräkneligt nummer, följt av talet sju som står för någots fulländning. Detta hebreiska talesätt där två nummer upprepas efter varandra indikerar en upprepning. Skrivsättet motsvarar: 1, 2, 3, 4, 5, 6, osv. Talet sju står för fulländning (motsvarar ”osv” i det svenska exemplet), vilket förstärker att oavsett hur många problem som dyker upp kommer Gud att rädda från dem alla. För att förstärka det följer sex exempel på trångmål i vers 20-22.]

20 I hungersnöd löser han ut dig från döden

och i kriget från svärdets hand.

21 Från (i, genom) tungans gissel ska du vara undangömd,

och inte rädas förödelsen, när den kommer.

22 Åt plundring (förödelse) och svält (hebr. kafan) [Job 30:3] skrattar du,

och från den levande marken fruktar du inget.

23 Eftersom ditt förbund är med fältets sten

och fältets liv är din frid (fred; fullständig harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom).

24 Och du ska veta (vara intimt förtrogen med) [kan vara helt säker på] att ditt tält [ditt hem] är din frid (fred; fullständig harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom)

och du ska besöka din betesmark (boning – hebr. navel) och du ska inte sakna någonting (synda; i sin bokstavliga betydelse att ”inte träffa målet”). [Inget i Jobs tält ska saknas och ingen boskap ska springa bort.]

25 Och du ska veta (vara intimt förtrogen med) att din säd är riklig [du ska få många barn]

och dina efterkommande (avkomma – hebr. tseetsa) är som markens gräs.

[Ordet tseetsa används bara i Job och Jesaja.]

26 Du ska komma i kraft (hebr. kelach) [Job 30:2] till din grav

som en uppstigande gravkulle (hebr. gadish; enda förekomsten av detta ord i GT) i din tid.

27 Se, detta utforskar vi, så är det,

vi lyssnar och de vet det med sig (är intimt förtrogna med det).

6

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Om ändå min förtret (sorg, ilska) kunde vägas på en våg åt mig,

och all min olycka läggas i balansvågen!

3 För det är nu som havens sand [väger tungt i balansvågen, se Ords 27:3],

tung över mig, mina ord drunknar [det finns inga ord; ovanligt ord hebr. loa].

4 Eftersom den Allsmäktiges (Shaddajs) pilar är med mig (finns i mig) som hetta (gift)

dricker min ande dem. Guds (Elohas) plötsliga fasa (hebr. biotim) är iordningställd åt mig. [Här och i vers 8, 9 och 13 används Elohim i singular – den ende Guden.]

5 Inte skriar väl vildåsnan över gräs? [När den har överflöd och kan beta är allt väl.]

Inte råmar väl oxen över sitt foder (hebr. belil)?

6 Kan det [mat] som är smaklöst (hebr. tafel) ätas utan salt,

eller finns det smak i äggvita (hebr. challamot).

[Versen innehåller några ovanliga ord, men betydelsen är klar – mat måste saltas och äggvita är smaklös.]

7 Jag (min själ) vägrar att röra dem,

de är som sjukdom (illamående – hebr. devaj) mitt bröd.

8 Vem ska ge mig bönesvar,

och att Gud (Eloha) skulle uppfylla mitt hopp!

9 Att Gud (Eloha) skulle ta ett beslut (skulle börja agera – hebr. jaal)

och krossa mig,

räcka ut sin hand och skära av mitt liv!

[På liknande sätt som Mose (4 Mos 11:15), Jona (Jona 4:3) och Elia (1 Kung 19:4) önskar sig Job döden.]

10 Då skulle jag äntligen få tröst (gå från sorg till tröst; ”andas ut” – hebr. nechama),

och hoppa (hebr. salas) [i glädje] trots skoningslös smärta (hebr. chilah),

för jag har inte förnekat (dolt) den Heliges ord (tal).

[Första och sista raden är tydliga, men den mellersta består av två ord som bara används här. Det ovanliga ordet för hoppa är troligtvis bildligt för att ”hoppa i glädje”. Det finns även en koppling till det arabiska ordet som används för en stridshäst som stampar med hovarna, och mitt i en strid ler åt fruktan, ett scenario som beskrivs i detalj i Job 39:23-28.]

11 Vad är då min kraft, att jag skulle vänta på (ivrigt se fram emot) [den räddning som Elifaz pratat om]?

Vad är mitt slut, att jag skulle vara tålig?

12 Är min kraft som stenens kraft,

min kropp av brons?

[Behemots och Leviatans styrka och hårdhet beskrivs med samma jämförelse, se Job 40:13; 41:15]

13 Är inte min egen hjälp (egna resurser) ingenting,

varje utväg (driftighet, förmåga att förstå – hebr. toshijah) är stängd för mig.

[Utväg har att göra med mental förmåga, se Job 5:12; 11:6]

14 Till den förtvivlade (den som ”smälter inombords” – hebr. mas; någon står under yttre påverkan som han inte kan påverka) [syftar på Job själv]

en vän [bör visa] nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed)

och fruktan för den Allsmäktige (Shaddaj) – överger (lämnar) han.

[Versen är svåröversatt, men ändå är betydelsen klar. Job identifierar sig med den förtvivlade, och ”en vän” är Jobs vänner. Versens enda verb är överger, och det har att göra med gudsfruktan, men frågan är vem är det som överger? Är det Job som inte fruktar Gud, eller är det vännerna?]

15 Mina bröder är trolösa som bäckar,

som bäckars rännilar som sinar.

16 De är mörka av is när snön har fallit

och gömt sig i dem,

17 men när hettan kommer torkar de,

försvinner i värmen från sin plats.

18 De ändrar kurs från sitt lopp,

rinner ut i intet och försvinner.

19 Karavaner från Tema

spanar efter dem,

resande från Saba (hebr. Sheva)

sätter sitt hopp till dem.

20 De blir svikna i sin förhoppning,

när de kommer fram blir de bestörta.

21 Så har ni nu blivit till intet,

ni ser det förskräckliga

och blir rädda.

22 Har jag sagt: ”Ge mig något,

köp mig loss med er förmögenhet,

23 rädda mig från fiendens hand,

friköp mig från utpressarna?”

24 Undervisa mig så tiger jag,

hjälp mig förstå var jag gått vilse.

25 Hur inträngande

är inte uppriktiga ord!

Men vad hjälper

tillrättavisning från er?

26 Tänker ni märka ord (mitt prat – hebr. milah)

och betrakta en förtvivlad mans tal (hebr. emer) som luft?

27 Skulle ni kasta lott om en faderlös

och köpslå om er vän?

28 Men se nu på mig!

Jag ska inte ljuga er rakt i ansiktet.

29 Vänd om, låt ingen orätt (hebr. avlah) ske!

Vänd om, min sak är rättfärdig!

30 Bor orätt (hebr. avlah) på min tunga?

Skulle min gom inte känna [smaken av] fördärv (ondska – hebr. havah)?

7

1 Är inte människans liv som ett krig (militärtjänst)

och hans dagar är som dagarna för en hyrd [lejd arbetare/krigsman].

[Versen saknar verb, men betydelsen är klar – livet är hårt (som ett krig eller krigsman) och dagarna är långa och arbetsamma som lejd arbetare. Det hebreiska ordet sachir används både om inhyrda militärer och daglönare som arbetar hårt för en låg lön utan någon del av segern eller vinsten.]

2 Som en tjänare längtar (flämtar) efter skugga,

som en hyrd [soldat/arbetare] som väntar (binder sig samman med – hebr. qavah) sin lön.

3 Så har jag blivit satt att ärva

månader av tomhet (falskhet, fåfänga – hebr. shav)

och nätter av slit (vedermöda)

har tilldelats mig.

[Frasen ”månader av tomhet” antyder längden på Jobs lidande. Troligtvis rörde det sig om mindre än ett år, annars skulle enheten år istället för månader använts här.]

4 När jag lagt mig säger jag (frågar jag mig): ”När ska jag stå upp?”

För skymningen [solnedgången, kvällen och natten] sträcks ut [ordagrant: ”mäts upp”; dvs. natten är lång och utsträckt]

jag är jagad (fylld av oro; ordagrant: ”mättad av flykt/reträtt”), före gryningen.

5 Min kropp (kött) är täckt av mask (larver – hebr. rima) och smutsiga sår;

min hud spricker (hårdnar) och har variga sår (rinner, flyter – hebr. maas).

[Larver nämns i samband med förruttnelse, se 2 Mos 16:24.]

6 Mina dagar drar förbi, snabbare än en vävares spole [snurrar],

de får sitt slut utan hopp (tråd – hebr. tiqvah).

[Här finns en finurlig ordlek som binder samman en vävares spole och hopp. Ordet för hopp (hebr. tiqvah) kommer från hebr. qav, som betyder tråd (Jos 2:18, 21). Samma koppling finns i snarlika ordet qavah som har betydelsen att vänta och tvinna sig samman som en tråd. Jobs liv håller på att ta slut i brist på hopp, men också som en tråd som tagit slut, eftersom vävaren snurrat och vävt så snabbt!]

7 Kom ihåg (tänk på) att mitt liv är en vindfläkt,

att mitt öga inte längre [aldrig igen] får se det goda.

8 Ögat av honom som ser mig, ser mig inte mer,

dina ögon ser genom (i) mig och jag är borta.

9 Som ett moln som löses upp och försvinner (går upp i rök),

så är det med den som farit ner till Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

han kommer inte upp igen.

10 Han kommer aldrig tillbaka till sitt hus igen,

och hans plats känner inte längre igen honom.

11 Därför ska jag inte lägga band på (hålla igen) min mun,

jag ska tala utifrån min andes nöd (trångmål),

jag reflekterar (begrundar) i min själs bitterhet.

12 Är jag ett hav eller en orm [Leviatan (Job 3:8) och Rahav (Job 9:13)],

eftersom du sätter en väktare över mig?

13 Eftersom jag säger att min säng är min tröst,

min bädd lyfter mina bekymmer,

14 men då förfärar du mig genom drömmar,

och med syner skrämmer du mig.

15 så att du väljer att kväva (hebr. machanaq) min själ

– döda mina ben.

16 Jag avskyr det [livet]! Låt mig inte leva för alltid,

låt mig vara, för mina dagar är fåfänglighet (tomhet, en vindpust – hebr. hevel).

17 Vad är en [bräcklig] människa (hebr. enosh)

eftersom du låter honom bli mäktig (stor)

och eftersom du sätter ditt hjärta till honom?

18 Och du besöker honom varje morgon,

varje ögonblick prövar (utrannsakar) du honom. [Ps 7:10]

19 Ska du aldrig titta bort från mig,

ska du inte låta mig vara – låta mig svälja mitt spott?

[Versen är inte helt lätt att översätta, men betydelsen är att Job vill få ett andrum.]

20 Om jag har syndat – vad har jag gjort mot (till) dig, du människornas bevakare (hebr. adam natsar)?

Varför har du gjort mig till din måltavla (hebr. mifga)

och låtit mig bli en börda för mig själv?

21 Och varför lyfter du inte [bort] min synd (hebr. pesha)

och tar bort (passerar över) min missgärning (hebr. avon)?

För nu ligger jag ner i stoftet

och du söker efter mig (hebr. shachar; som man söker efter gryningen)

men jag finns inte mer.

8

Bildads första tal

1 Sedan tog Bildad – shoaiten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Hur länge ska du [Job] tala (flöda från ditt hjärta – hebr. malal) så här?

Och orden från din mun vara som en dånande (väldig, högljudd – hebr. kabir) vind (andedräkt – hebr. roach)?

3 Har Gud (El) förvrängt (perverterat, gjort krokigt) rätten (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat)?

Eller har den Allsmäktige (Shaddaj) förvrängt (perverterat, gjort krokig) rättfärdigheten?

[Bildads två frågor liknar Guds två frågor i Job 40:8.]

4 Om dina söner syndar (hebr. chata) mot honom

då sänder han dem i överträdelsens (hebr. pesha) hand.

5 Om du tidigt söker (som högsta prioritet – hebr. shachar) dig mot Gud (El)

och ber om nåd (oförtjänt favör – hebr. chanan) till den Allsmäktige (Shaddaj).

6 Om du är ren (moraliskt ren – hebr. zach) och rättsinnig [Ps 119:9]

ja, då ska han vakna upp till dig [och komma till undsättning]

och fullborda (ersätta; fullkomna – hebr. shalem) din rättmätiga boning.

7 Din början var ringa (liten, oansenlig)

men ditt slut ska växa mycket (förökas stort – hebr. saga meód).

[Jobs slut blev ännu större än hans början (Job 42:10-17), men orsaken var inte att han lyssnade på Bildads råd.]

8 Fråga, jag ber dig nu [käre Job], den tidigare generationen

och håll fast vad fäderna har utrönt (undersökt och kommit fram till).

9 Eftersom vi är från igår [nyfödda – i jämförelse med patriarkerna, se vers 8] och inte vet något,

eftersom våra dagar inte är mer än en [kortlivad] skugga på jorden.

[Skuggan försvinner så fort man rör sig, en bild på något kortlivat, se Job 14:2; 17:7; Ps 144:4.]

10 Ska då inte de [tidigare generationer] undervisa dig

och säga till dig

och från deras hjärta frambringa prat (hebr. milah)?

[Den negativa partikeln (hebr. lo) gör att de tre verben (undervisa, säga och frambringa) förväntas få ett jakande svar. Ja, de ska undervisa dig (som du bad om, se Job 6:24). Ja, de ska säga. Ja, de ska frambringa prat och ord, vilket är just det som följer nu i vers 11-19.]

______

11 [Bildad (som verkar känna till Egypten och processen att framställa papper) uppmanar Job att ta lärdom från papyrusplantan:]

Inte kan väl papyrus (vass – hebr. gome) växa sig högt där det inte är sankmark (hebr. saga)?

Kan vass (hebr. acho) skjuta upp utan vatten?

12 Medan den [papyrusplantan] fortfarande är grön (ung – hebr. ev) [från samma rot som aviv som betyder vår, dvs. innan den nått full höjd och blommat]

inte är mogen att plockas (skördas, skäras av)

och inför åsynen av alla andra växter (gräs) – torkar den upp (vissnar) [hastigt, om den inte har tillgång till vatten].

13 Så är stigarna (de upptrampade välkända vägar) [det är ödet] för alla som glömmer Gud (El)

den gudlöses (skenheliges – hebr. chanef) hopp är om intet (förgås).

14 [Lär dig att livet är skört:]

Vem bryter av (hebr. qot) sin höft

och låter en spindels hus [vara] hans trygghet?

15 Han ska luta sig över (lita på) sitt hus men inte stå,

bli stark (fast, säker, tapper) i honom men inte bli upprättad (bekräftad).

16 Han är som en frodig (grön, välvattnad planta – hebr. ratov) i solen (framför solens ansikte)

och över hans trädgård frambringar han unga plantor (nya skott).

17 Över ett röse [är] hans rot slingrad,

stenarnas hus ser.

18 Om han slukas från sin plats

och han blir lurad, ser de inget.

19 Se, han har sin fröjd i sin väg

och från stoft ska en annan (ytterligare) växa upp.

______

20 Se, Gud (El) föraktar inte en oskyldig

[samma adjektiv som Gud använde för att beskriva Job, se Job 1:8; 2:3]

och inte heller stödjer han (styrker, upprätthåller han handen på) en ond,

21 tills han fyller din mun med skratt

och dina läppar med [i ett larmande] jubel (härskri).

22 De som hatar dig ska bli klädda i skam

och de ondas tält ska inte finnas mer.

9

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 I sanning vet jag att det är så,

men hur kan en man (hebr. enosh) vara rättfärdig inför (med, i närvaro av – hebr. im) Gud (El)? [Job 25:4]

3 Om någon skulle vilja tävla (mäta sig) med honom,

kan han inte svara på en av tusen [frågor].

4 Hans [Guds] hjärta är vist, hans kraft är väldig,

ingen kan pressa (trotsa, vara hård mot) honom och ha kvar sin frid (hebr. shalem).

[Han kommer inte att kunna bestå, ha framgång, förbli hel.]

5 Han [Gud] flyttar berg [jordbävning] innan de vet det [det sker plötsligt],

omstörtar dem i sin vrede.

6 Han skakar jorden så den vacklar från sin plats,

och dess pelare [fundament] bävar (skiftar, skakar).

7 Han beordrar solen, så den inte skiner (stiger upp),

och förseglar stjärnorna [så de inte syns].

[Kan vara en beskrivning på natt, då solen är borta, och dag, då inte stjärnorna syns. Texten kan också beskriva tillfällen då solen inte syns, vilket i Bibeln ibland kopplas ihop med jordbävningar, se Joel 2:10; 3:15-16; Jes 13:10-13. Det kan också referera till en solförmörkelse.]

8 Det är bara han [Gud] som kan spänna ut himlarna (expandera universum),

och trampa på havets vågor.

[Här anar vi hur Bibeln antyder att det måste finnas fler än de tre rumsdimensionerna. Tack vare den moderna kvantfysiken som talar om 10 dimensioner är det fullt möjligt att tolka denna vers bokstavligt, se även 2 Sam 22:10; Job 26:7. I denna vers finns också en messiansk antydan som Jesus uppfyller. Job säger profetiskt att det bara är Gud som kan gå på vattnet. När Jesus går på vattnet är det ännu ett tecken och en profetisk handling som bevisar att han är Gud, se Matt 14:25.]

9 Vem har skapat Björnen, Orion

och Plejaderna och rummen i söder [alla stjärnbilder som vi kan se på himlen],

10 gör stora ting som inte kan utforskas

och förunderliga ting som inte kan räknas?

11 Se, han går med mig och jag ser honom inte;

han går vidare men jag märker honom inte.

12 Se, han rycker undan, vem kan hindra honom?

Vem kan säga till honom: ”Vad gör du?”

13 Gud (Eloha) ska inte dra tillbaka sin vrede,

under honom böjer sig (ödmjukas) Rahavs [Stolthetens – Leviatans] hjälpare.

[Rahav betyder stolt och återkommer i Job 26:12. Ordet används som ett symboliskt namn för Leviatan, se Jes 51:9; Job 26:12; 41:24-25, men senare även för Egypten, se Ps 87:4; Jes 30:7. Rahav beskriver ondskan och djävulen som Gud en dag kommer att straffa, se 1 Mos 3:14-15; Ps 74:13-14; Jes 27:1. Havet är ofta en symbol för folk och nationer i kaos och uppror, se Ps 46:4; Upp 13:1; 17:15, men Gud är den som skapar ordning, se 1 Mos 1:2; Upp 21:5.]

14 Hur mycket mindre ska jag svara honom

och välja mina ord med honom?

15 Även om jag vore rättfärdig skulle jag inte svara.

Jag skulle bönfalla honom som tvistar med mig.

16 Om jag ropade och han svarade mig,

skulle jag inte tro (lita på) att han vänder sitt öra till min röst.

17 Han som bryter ner mig med en storm [Job 38:1]

och förökar mina sår utan orsak,

18 han ger mig inte att hämta andan,

utan fyller mig med bitterhet.

19 Om det handlar om styrka (hebr. koach) är han mäktig (hebr. amits).

Se, om det handlar om rätt, vem samtycker med mig?

20 Om jag är rättfärdig dömer mig min egen mun.

Är jag ren (oskyldig, rituellt ren som ett felfritt offerdjur – hebr. tam) ska han bevisa mig förvrängd.

21 Är jag ren (hebr. tam), jag vet att min själ inte är det,

föraktar jag mitt liv.

22 Det hör ihop (ordagrant: det är ett), därför säger jag:

Den rene (hebr. tam) och den onde gör han slut på (fördärvar han).

23 Om gisslet slår plötsligt (oväntat),

hånar han de oskyldigas olycka.

24 Jorden är given i de ondas hand.

Han täcker deras domares ansikten.

Om det inte är han, vem är det då?

[I Job 7:6 jämförde Job sina dagar med en vävares skyttel, nu jämför han dem med en löpare, en båt och en örn. I Job 7:6 var dagarna hopplösa, här är de glädjelösa.]

25 Och mina dagar är lätta, de springer ifrån mig [Job 7:7],

de flyr [hastar förbi] och ser inget gott.

26 De drar förbi som ett snabbt skepp,

som en örn slår ner på sin mat [sitt byte].

27 Om jag säger: Jag ska glömma mina klagomål,

jag ska ta av mitt sorgsna ansikte och vara på gott humör,

28 är jag rädd för alla mina smärtor.

Jag vet att du inte håller mig oskyldig.

29 Jag kommer att dömas,

varför arbetar jag då fåfängt?

30 Om jag tvättar mig med snö

och gör mina händer aldrig så rena,

31 ska du ändå sänka ner mig i diket (graven, latringropen)

och mina egna kläder ska avsky mig.

32 För han är inte en man som jag är, att jag kan svara honom,

att vi skulle komma samman i domen.

33 Det finns ingen skiljedomare emellan oss

som kan lägga handen på oss båda.

34 Låt honom ta bort sin käpp [kortare klubba för att försvara fåren] från mig [Ps 23:4; Job 21:9]

och låt inte hans skräck göra mig rädd,

35 då ska jag tala och inte vara rädd för honom,

för sådan är jag inte med mig själv.

10

1 Min själ har tröttnat på (känner avsky inför – hebr. naqat) livet [jag är levande död],

jag ger fritt flöde för min klagan (tillåter mig uttrycka mina bekymmer)

jag ska tala i min själs bitterhet (bedrövelse). [Job 7:11]

2 Jag säger till Gud (Eloha): ”Döm mig inte skyldig,

låt mig få veta varför du strider mot mig?” [Luk 18:13]

[I tre retoriska frågor undersöker Job olika skäl till att hans lidande skulle komma från Gud. Alla tre har ett negativt svar: Att se en människa lida ger inte Gud glädje (vers 3), han ser inte på mänskligt sätt (vers 4) och Gud är inte stressad och måste tvinga fram en bekännelse i förtid (vers 5-7). Vers 5 saknar verb, vilket ytterligare förstärker att Gud inte verkar på detta sätt.]

3 Är det gott [ger det dig glädje] att förtrycka,

eftersom du föraktar dina händers verk [1 Mos 2:7; Ps 139:15]

medan du strålar (lyser) över [och verkar välsigna] de ondas råd? [4 Mos 6:25]

4 Har du ögon av kött [ser du på mänskligt sätt]?

Ser (förstår) du som människor ser (förstår)?

[Job hoppas att Gud inte bara ska se det yttre (1 Sam 16:7) utan också på hjärta och motiv.]

5 [Är] Dina dagar

som en [bräcklig] människas (hebr. enosh)

dagar? [Versen är kortfattad (3 ord) och saknar verb, men skriven som en kiasm.]

Är ditt år [ditt korta liv] som en stridsmans (hebr. gever) dagar, 6 eftersom

du letar efter (hebr. baqash)

min missgärning (hebr. avon)

och min synd (hebr. chatat)

söker du (frågar du efter – hebr. darash).

[Efter den inledande partikeln ki (eftersom) följer fyra ord i en kiasm. Centralt står två olika ord för missgärning/synd. Två verb ramar in där det första baqash skildrar ett sökande som utgår från en hemvist, i detta fall baserat på föreställningen att Gud skulle vara stressad. Se även 1 Krön 16:11 där samma två verb används, fast i omvänd ordning.]

7 [Ändå gör du detta!] Även om du vet att jag inte gör det onda

och det inte finns någon som kan rädda mig från din hand.

[Job längtar efter någon som kan föra hans talan, se Job 9:33; 16:19, 20; 19:25.]

[I följande stycke vill Job påminna Gud att han är hans skapelse:]

8 Dina händer skulpterade mig (formade/utmejslade mig som en avbild – hebr. atsav)

[ovanligt ord som bara används här och i Jer 44:19]

och har gjort (insatt – hebr. asah) mig tillsammans [efter] runtom – och slukat (förgjort) mig.

[Sista delen är svåröversatt, men betydelsen är att sedan Gud har skapat honom förgör han nu Job!]

9 Kom ihåg, jag ber dig, eftersom likt leran är jag gjord (insatt)

och till stoft ska jag återvända. [1 Mos 3:19]

10 Har du inte utgjutit mig (låtit mig strömma) som mjölk

och som ost låtit mig stelna (koagulera)?

[Här beskriver Job hur han var ett barn och foster allt sedan befruktningen, se även Pred 11:5.]

11 Hud och kött har du klätt mig i och med ben

och senor har du vävt mig samman (flätat ihop mig; täckt mig – hebr. sachach). [Ps 139:13]

[Den ursprungliga innebörden av verbet sachach är att väva, vira och fläta ihop till ett avskärmande och täckande skydd. Betydelsen blir därför också att omgärda, inhägna, avskärma, stänga in, täcka och skydda.]

12 Liv (hebr. chajim) [plural] och nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) har du tilldelat (ordagrant: gjort med) mig

och din omsorg (försörjning, räkenskap – hebr. peqodah) har bevarat (hållit, vaktat, skyddat – hebr. shamar) min ande.

[Ända sedan moderlivet, se vers 10-11.]

13 Och detta gömmer du i ditt hjärta,

jag vet (är intimt förtrogen med) eftersom det är hos dig.

14 Om jag syndar (missar målet), då vaktar du på (hebr. shamar)

[i vers 12 användes ordet positivt, här mer i ett oönskat vakande],

och du låter mig inte bli fri från min missgärning.

15 Om jag gör det onda (är skyldig) – ve mig (hebr. allaj)! [Starkt uttryck för sorg, används bara här och i Mika 7:1.]

Även om jag är rättfärdig (oskyldig) kan jag inte lyfta mitt huvud [i stolthet eller som oskyldig, se Ps 3:3],

jag är full av skam (vanära)

och fullt medveten om (seende ser jag – hebr. raeh) mitt lidande [min egen brist].

16 Och han lyfter sig själv upp [Job talar troligtvis om sig själv i tredje person: Om jag håller mitt huvud högt – är högmodig]

jagar du mig som ett [rytande] lejon (hebr. shachal)

och igen [som ett lejon som återvänder till sitt byte] visar du din makt över mig.

17 Du förnyar dina vittnesbörd inför mig [ökar – för in nya vittnen mot mig]

och du förökar din förargelse med mig,

växlingar (vaktombyten) och härskaror kommer mot mig.

[De tre bekanta liknas vid en här som turas om att attackera och bryta ner.]

[Job önskar sig döden i den sista sektionen:]

18 Och till vad från livmodern

lät du mig gå att andas och ditt öga inte ser mig?

19 Då hade det varit som om jag aldrig funnits (som jag inte levande lever),

från moderlivet [direkt] till graven hade jag burits.

20 Är inte mina få dagar nästan över (slut)

lämna mig i fred, så att jag får en stund av glädje,

21 innan jag vandrar och jag inte återvänder

till jordens mörker (hebr. choshech) och dödsskuggan (hebr. tsalmavet).

22 Jordens dunkel (ett land avskärmat från ljus; i djupt mörker – hebr. erets ejfa)

är som dödens skuggors mörker (hebr. ofel)

och utan ordning (hebr. seder) [plural – helt i kaos]

och [där även ljusets] strålar är som mörker (hebr. ofel).

11

Tsofars första tal

[Tsofar är från Naamah, en okänd plats. Naamah är en kvinnlig släkting till Kain, se 1 Mos 4:22. Av de tre bekanta är han den mest otålige som direkt börjar anklaga Job redan i sitt första tal.]

1 Sedan tog Tsofar – naamaiten [Job 2:11], till orda och sa:

2 Ska myckenheten av ord inte bli besvarade?

Kan en man av läppar [en storpratare] vara rättfärdig?

3 Ska ditt tomma prat tvinga människor (en mindre grupp – hebr. mat) [oss] till tystnad?

Ska du håna och ingen tillrättavisa?

[Tsofar syftar troligtvis på sig själv tillsammans med Elifaz och Bildad här.]

4 Och du säger: ”Min lärdom (doktrin) är ren (moraliskt ren – hebr. zach)

och glänsande (ren, utan fläck, strålande – hebr. bar) har jag varit i dina ögon.”

[Job har aldrig påstått att han är utan synd, jfr Job 7:21; 9:2.]

5 Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam),

om bara Gud (Eloha) ville tala

och öppna sina läppar till dig?

6 Och berättar han för dig vishetens hemligheter [dolda skatter]

eftersom [visdom] dubbelt (lager på lager) i insikt (driftighet, förmåga att förstå – hebr. toshijah)

så du skulle förstå att Gud har förlåtit en del av din missgärning?

[Versen är svåröversatt, men ”dubbelt” kan förstås som att visheten har många lager.]

7 Tror du att du kan utröna (tränga in i) Guds (Elohas) djuphet?

Kan du förstå fullkomligheten hos den Allsmäktige (Shaddaj)?

8 Högre än himlarna [är Guds vishet, se vers 6]

– vad kan du göra (hur skulle du agera – hebr. mah paal)?

Djupare än Sheol (graven, underjorden – de dödas plats)

– vad kan du förstå (har du intim kunskap om – hebr. mah jada)?

9 Längre än jorden

är dess mått

vidare än hav.

[Vers 8-9 består av korta fraser där höjd/djup får sin kontrast i längd/bredd, se även Jes 55:9; Ef 3:18.]

10 Om han passerar (går förbi) och stänger in (fängslar – hebr. sagar)

och samlar [en domstol] – vem kan hindra honom?

11 För han [pronomenet han, betonar att det är Gud],

han känner människors (en mindre grupps – hebr. mat – plural) tomhet (falskhet, fåfänga – hebr. shav)

och ser ondskan (tomheten, ofärden – hebr. aven) – skulle han inte förstå det?

12 Och en man som är ihålig (tom; en dåre – hebr. navav) kan fånga hjärtat (bli vis – hebr. lavav)

när en vildåsnas föl föds som människa.

[Tsofars ordspråksliknande uttryck kan tolkas som något som är omöjligt. Lika lite som en vildåsnas föl kan födas och bli mänsklig, lika lite kan en dåre förändras och fylla sitt tomrum och få ett hjärta. Versen inleds med och (hebr. vav) vilket ofta binder samman med föregående verser, något som kan tala för att Gud kan förändra. Även efterföljande verser handlar om att Tsofar uppmanar Job att omvända sig. I Jesu samtal med Nikodemus behandlas ett liknande ämne där Gud kan göra det som är mänskligt sett omöjligt, se Joh 3:3-4.]

13 Om du, även du [Job], bereder ditt hjärta [omvänder dig; renar ditt hjärta; uppriktigt vänder dig till Gud]

och sträcker ut dina händer till honom [i bön och tacksamhet, se Ps 88:10; 146:6; 1 Tim 2:8].

[I vers 13 gav Tsofar två uppmaningar till Job att göra något, nu följer två till att ”inte” tillåta synd och ondska. Versen är konstruerad som en kiasm där ondska/orätt ramar in uttrycket. Orden är snarlika ljudmässigt. Hand är personligt och tält har att göra med familjen. Centralt finns de två verben som betonar Tsofars uppmaning att Job måste göra något.]

14 Om ondska (tomhet, ofärd – hebr. aven)

i din hand

du tar bort (håller dig borta från).

Och inte tillåter att bo

i ditt tält

orätt (hebr. avlah).

15 [Tsofar räknar nu upp tio förmåner (vers 15-20) som Job skulle erhålla om han följer hans råd:]

För då skulle du lyfta ditt ansikte utan fläck [skam; Job 10:15]

och bli utgjuten [stå fast; som metall som blivit utgjuten i en form och stelnat]

och inte frukta (vara rädd).

16 Då skulle du, även du [Job], glömma din möda,

som vatten som har runnit förbi [snabbt försvunnit] minns du.

[Vatten som runnit förbi syftar på hur snabbt regnvatten dunstar eller forsar bort i Mellanöstern.]

17 Och livet (din tillvaro; värld) ska bli ljusare än (resa sig över)

middagstiden [då solen lyser som starkast; kulmen på ditt tidigare välstånd],

skulle det bli mörkt (kommer skuggor),

blir det som morgonen [då ljuset bryter fram].

[Se även Ords 4:18; Est 8:16. Motsatsen till Job 10:22.]

18 Och du kan vara trygg (förtrösta – hebr. batach),

för det finns hopp

och du ska gräva (hebr. chafar) [brunnar, se 1 Mos 21:30; ordet betyder även ”se sig omkring och utforska”]

och lägga dig ner i trygghet.

[Den dubbla betydelsen av gräva/utforska – visar både på säker vattentillförsel, utvidgning och framtidshopp!]

19 Och du ska ligga ned [i trygg vila]

och ingen gör dig rädd (får dig att darra av skräck) [inga mer räder, se Job 1:15, 17; 3 Mos 26:6]

och många ska söka din favör (ordagrant: stryka ditt ansikte många gånger).

20 [Som en avslutning presenterar nu Tsofar vad som händer om Job inte skulle följa hans råd, då förenas han med de onda:]

Men den ondes ögon förgås [synen tynar bort]

deras tillflykt (utväg) försvinner från dem

och deras [enda] hopp är att ge upp andan (hebr. mapach) [döden].

12

Jobs svar (kap 12-14)

1 Då svarade Job och sa:

2 Helt säkert (ja visst, så är det – hebr. omnam) – ni är folket (hebr. am),

och med er dör visheten.

[Första raden är i sig otydlig i hebreiskan, men faller på plats med hjälp av den andra raden. Versen skulle kunna uttryckas: ”Ja, så är det – ni är de enda visa människorna i hela världen, och när ni dör då dör visheten också”. Det är ett sarkastiskt uttryck från Jobs sida att all jordens vishet skulle finnas hos dessa tre bekanta, som om de hade ensamrätt på all vishet och deras synsätt var det enda rådande.]

3 Även jag har ett hjärta, likaväl som ni, jag är inte underlägsen er,

och vem känner inte till dessa ting?

[Underförstått – detta är allmän kunskap, ni kommer inte med något nytt!]

4 Jag har blivit ett åtlöje (ett skratt – hebr. sechoq) för min granne (bekant – hebr. rea)

jag som ropar till Gud (Eloha) att han ska svara mig –

till åtlöje (hebr. sechoq) – en rättfärdig [och] ren (rituellt ren som ett offerdjur – hebr. tamim).

5 Den olycksdrabbade (”facklan”) är värd förakt

– det är åsikten (den arroganta tanken) hos den säkre (den utan problem),

att blåsa ut (släcka) [facklan] får fötterna att snubbla (tappa fotfästet).

[Versen har flera ovanliga ord. Det första ser ut som ”fackla” (hebr. lappid), men delar man upp det med en preposition (le) och substantiv (pid) blir det ”till/för olycka”. Hela versen har en dubbelhet att Job är olycksdrabbad, men underförstått en fackla.]

6 Rövarnas tält [nomader som härjar och plundrar, se Job 1:15; Job 1:17] har trygghet (framgång, blomstrar – hebr. shalah)

och de som upprör Gud (El) är helt säkra (hebr. battochot; plural av batach)

– de som gör sin egen hand till Gud (Eloha). [Agerar som om de själva är Gud.]

[Job fortsätter att svara den tredje ”vännen” Tsofar, som ifrågasatt om inte Job ändå har någon hemlig synd som har orsakat den olycka som drabbat honom.]

7 Fråga djuren – de ska undervisa dig,

fråga fåglarna under himlen – de ska berätta för dig.

8 Tala (på ett reflekterande, begrundande sätt) till jorden – den ska undervisa dig,

fiskarna i havet – de ska förklara för dig.

[Vilken sanning är det som hela naturen kan vittna om? Jo, sjukdom och olycka kan drabba även goda. Jobs vänners teologi var att lycka och materiellt överflöd automatiskt var ett tecken på Guds välsignelse, medan sjukdom och fattigdom var Guds straff.]

9 Finns det någon av dem som inte vet [eller vem är så blind så han inte ser]

att det är Herrens (Jahvehs) hand som har gjort detta [blandat ont och gott i naturen och det mänskliga livet]?

[Detta är enda gången i dialogerna i kap 3-37 som Herrens personliga namn JHVH används.]

10 I hans hand är allt levandes själ

och alla mänskliga varelsers anda (människans ande).

11 Är det inte örats uppgift att pröva pratet (hebr. milah),

på samma sätt som munnen prövar matens smak?

[På ett ögonblick känner man skillnad mellan sött och surt, på samma sätt kan man på en gång skilja mellan dåraktigt och vist tal, mellan mänsklig vishet och Guds vishet.]

12 Finns vishet [bara] hos de föråldrade (skröpliga – hebr. jashish)?

Finns förstånd [bara] hos dem som lever ett långt liv?

[Ordagrant ”bland de gamla – vishet, långt liv – förstånd.” Det kan vara ett påstående eller en fråga. Utifrån sammanhanget verkar det som om Job ifrågasätter sina vänners påstående, se Job 15:10, för att sedan gå vidare med att det bara är Gud som har all vishet och kunskap.]

13 Hos Gud [och bara hos honom] finns [fullkomlig] vishet och makt (styrka),

hos honom finns råd och förstånd (insikt).

14 Se, det [hus, den mur, stad eller slott] han bryter ner – kan inte byggas upp,

den man han stänger in [fängslar, se Job 11:10; Klag 3:53; Jer 38:6] – kan ingen öppna för.

15 Se, han håller tillbaka vattnen [1 Kung 17:1, 7] – och de [källor, floder, sjöar] torkar upp

och han sänder ut dem [i störtfloder] – och de omstörtar (ödelägger) landet.

[Versen beskriver de två ytterligheterna torka och översvämning.]

16 Hos honom finns styrka (frimodighet) och insikt (driftighet, förmåga att förstå – hebr. toshijah),

[både] till den som går vilse (hebr. shagag)

och den som vilseleder (får andra att gå vilse – hebr. shagah).

[Upprepningen går vilse och leder vilse blir en merism – hela mänskligheten.]

17 Han leder bort [kungliga] rådgivare barfota (avklädda i fångenskap; i skam – hebr. sholal)

och domare låter han bli till dårar.

18 Han lossar kungars tillrättavisning (förmaningar – hebr. mosar) [löser upp deras makt som binder folket],

och binder bältet om deras höfter [fängslar dem].

19 Prästerna får gå barfota (avklädda i fångenskap; i skam – hebr. sholal)

och han omstörtar dynastier (de väletablerade; de som alltid är i makten; ordagrant: ”alltid flödande” – hebr. ejtan).

[Job kan säkert anspela på de tre bekanta som rådgivare, domare, kungar, präster och de som alltid funnits på maktpositioner generation efter generation.]

20 Han tar bort (viker undan)

talförmågan (ordagrant: läppen) från de säkra (stadiga – hebr. aman) [de vältaliga],

och smaken (omdömet; förmågan att tänka rationellt) hos de gamla

berövas [de blir imbecilla].

[Versen är skriven som en kiasm verben först och sist. Kring denna vers finns även två liknande teman med skam. I vers 17-19 handlar det om rådgivare, kungar och präster som förs bort barfota och i vers 21-25 kommer skam över furstar och folkets huvuden.] 21 Han utgjuter (häller ut) skam över furstarna (de som ger – hebr. nadiv)

och löser flodernas (kanalernas – hebr. afiq) bälte.

22 Han uppenbarar djupen från mörkret [1 Mos 1:3]

och för in ljus till dödsskuggan (djupaste mörker – hebr. tsalmavet).

23 Han låter folken växa – och förgör dem,

han utvidgar folken [stormakters gränser/inflytande] – och leder dem.

24 Han tar bort hjärtat [förståndet] ifrån folkets huvuden (ledare – hebr. rosh)

och låter dem vandra bort (hebr. taah) i det öde (ofruktbara – hebr. tóho) [1 Mos 1:2],

där ingen väg är.

25 De famlar i mörkret utan ljus

och vandrar bort (hebr. taah) som en berusad.

13

1 Ja, mitt öga har sett allt,

mitt öra har hört och har förstått det.

2 Den kunskap ni har, den känner jag också –

jag är inte underlägsen er.

[Första raden är snarlik första raden i Job 12:3, den andra raden är identisk med andra raden i Job 12:3.]

3 Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och som är – hebr. olam),

jag vill (personligen) tala till den Allsmäktige (Shaddaj),

jag vill försvara mig mot Gud (El).

4 Men likväl (hebr. olam),

ni smetar ut lögner [på mig],

helt odugliga läkare (helare) är vad ni alla är!

5 Om ni ändå bara kunde vara tysta

– det skulle vara er vishet!

[En vecka hade de tre bekantana varit tysta (Job 2:13). Det var det visaste de gjort, se Ords 17:28.]

6 Hör nu min argumentation (tillrättavisning; mitt försvar),

lyssna till mina läppars inlägg.

7 Vill ni tala orättfärdighet till Gud (El)

och tala oärligt för hans sak?

8 Visar ni er partiska för honom (lyfter upp hans ansikte),

är det Guds (Els) sak ni försvarar?

9 Inte skulle det gå väl [om rollerna var ombytta] om han prövade er?

kan ni lura (förnedra) honom, som man lurar (bedrar) en bräcklig människa?

[Hebr. talal används två ggr och beskriver hur man bygger upp och raserar någons förhoppning.]

10 Han ska verkligen gå till rätta med er,

om ni är partiska (lyfter upp hans ansikte) i det fördolda.

[Detta sker till sist, Gud vänder sig i vrede mot Elifaz, Bildad och Tsofar, se Job 42:7.]

11 Ska inte hans majestät skrämma er [som den skrämde Job, se Job 31:23],

och skräck för honom drabba er?

12 Era minnesord (krönikor) [Est 6:1] är ordspråk i aska [tomhet],

era försvarsmurar (försvar och ”argumentation”) är som en lerskärva [spricker lätt].

[Här skulle Job kunna ta upp en näve aska och låta den sila ner mellan hans händer. Sedan kanske han tog upp en lerskärva och knäckte den, se Job 2:8.]

13 Var tysta – bort [från mig], låt mig få tala,

sedan må vad som helst komma över (hända) mig.

[För andra gången i detta kapitel ber Job vännerna att vara tysta, se vers 5.]

14 Varför skulle jag fatta mitt kött i mina tänder [som ett vilddjur som tar ett byte]

och ta min själ (mitt liv) i min hand [för att skydda den]?

[Det är inte helt klart vad dessa uttryck betyder, men de handlar om att utsätta sig för onödig fara.]

15 Kanske han [Gud] dödar mig – jag väntar mig inget annat,

ja, ändå vill jag försvara min väg (mina val) inför honom.

[Första raden kan läsas antingen negativt eller positivt. Kärnbibeln följer den skrivna hebreiska texten (kehiv) som har lo (nej). Den orala traditionen (qere) har däremot le (om bara), vilket ger betydelsen ”även om han dödar mig, så har jag mitt hopp i honom”. Den grekiska översättningen Septuaginta motsvarar den sistnämnda tolkningen.]

16 Det skulle till och med bli min räddning,

för inför honom skulle inte en gudlös kunna närma sig.

17 [För tredje gången i detta kapitel ber Job vännerna att vara tysta, se vers 5 och 13.]

Hör, hör [ordet upprepas och betonas – lyssna verkligen till] mitt prat (hebr. milah),

låt min förklaring tränga in i era öron.

18 Se, jag ber dig, jag lägger fram (radar upp) min sak,

jag vet att jag ska få rätt (är rättfärdig).

19 Vem finns det som kan anklaga mig?

Ja, då skulle jag vara tyst och förgås (dra mitt sista andetag – dö).

20 [Gud!] Två saker önskar jag att du gör,

så ska jag icke dölja mig för ditt ansikte (din närvaro)

[Flera imperativ som följer gör att man kan summera i två huvudpunkter. Ta bort lidandet (vers 21) och förklara anledningen till allt lidandet (vers 22-23).]

21 Bort med din hand från mig,

och låt inte fruktan för dig skrämma (plåga) mig.

22 Kalla på mig och jag ska svara (hebr. anah),

eller jag ska tala och du bemöta (hebr. shov) mig.

23 Vad är (hur stora är) mina missgärningar (hebr. avon) och synder (hebr. chatat),

min överträdelse (hebr. pesha) och synd (hebr. chatat).

[Orden är i plural i första raden och singular i andra, där Job specifikt vill veta en händelse.]

24 Varför gömmer du ditt ansikte,

och räknar mig som din fiende?

25 Ska du jaga (skrämma) ett bortvirvlande löv [som redan far för vinden]

och förfölja ett [redan] förtorkat halmstrå?

26 Du skriver ner [en dom] över mig – bitter galla (ormgift) [du ger mig ett hårt straff]

och låter mig ärva [straffet] för min ungdoms synder [Ps 25:7].

27 Och du sätter mina fötter i boja (stock)

du vaktar på mina livsvägar (hebr. orach)

kring mina fötters rötter sätter du markeringar.

[Kanske för att lämna fotavtryck som lätt kan följas?]

28 [Job talar nu om sig själv i tredje person.]

Och han, som något ruttet som smulas sönder,

som en klädnad sönderäten av mal.

[Matt 6:19-20; Luk 12:33; Jak 5:2]

14

1 Människan – född av kvinna,

lever några korta dagar fyllda (mättade) av oro.

2 Som en blomma växer hon upp och vissnar (torkar ihop; faller ner) [Jak 1:10; Ps 37:2; 90:5-6],

hon flyr som skuggan och finns inte kvar (står inte kvar).

[Genom att använda dagar istället för år betonas människas flyktiga tillvaro i det större perspektivet. Skuggan ”jagar” hela tiden iväg, mitt på dagen försvinner den helt i Mellanöstern då solen är i zenit. Men kan även syfta på nattens intågande då solen går ner och skuggorna blir längre för att sedan helt försvinna i mörker. Jobs andra vän, Bildad, liknade också livet vid en skugga, se Job 8:9. Se även 1 Krön 29:15; Ps 102:11; 144:4; Klag 4:20]

3 Öppnar du ditt öga [Gud – skärskådar du], mot en sådan [fragil varelse som jag]?

Ja, drar du mig till doms inför dig? [Ps 143:2]

4 Vem kan ge (göra, föra fram) något rent från något orent?

[Kan syfta allmänt på något föremål (kärl, osv) eller specifikt på människan, se Ps 51:5; Jes 6:5; 1 Mos 6:5.]

Nej, ingen! [Bildad tar upp liknande ämne senare, se Job 25:4.]

5 Eftersom hennes [människans] dagar är fastställda (ingraverade – hebr. charats),

hennes månaders antal finns hos dig

och du satt hennes gräns som hon inte kan överskrida,

6 så vänd bort (upphör med) din blick över henne

och låt henne få ro, såsom den inhyrda arbetaren [Job 7:1] får glädje av sin dag.

[På samma sätt som i vers 1 används inte enheten år, utan dagar (och här även månader) för att visa på den flyktiga tillvaron, se även Pred 3:1-2, 11. Dagar, månader och gräns är parallella uttryck i vers 5.]

7 För ett träd finns det hopp även om det huggs ner,

det gror igen och nya skott ska inte saknas.

8 Även om dess rot åldras i marken,

och stubben dör (murknar) i stoftet,

9 så när det känner doften av vatten grönskar det

och skjuter skott som en ung planta!

[Trädet personifieras med luktsinne, vilket förstärker liknelsen med människor.]

10 Men om en stridsman (man i sina bästa år, full av egen styrka och kraft – hebr. gever) dör

och ligger slagen,

om en människa (hebr. adam)

förgås (drar sitt sista andetag – dör),

var är hon då? [Jo, död – borta!]

11 Som vattnet försvinner ur en sjö (ett hav),

och en flod sinar och torkar ut,

12 så lägger sig mannen (hebr. ish)

och står inte upp igen,

inte förrän himlarna inte finns mer [Jes 51:6]

vaknar han och reser sig från sin sömn. [Job 10:21; 16:22; Pred 5:15]

13 [Job talar direkt till Gud i vers 13-22 och flera frågor ställs.]

Om du ändå ville gömma mig i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) [dödsriket]

och hålla mig dold tills din vrede passerat,

sätta en tidsgräns, men kom ihåg mig sedan (rädda mig).

14 När en stridsman (hebr. gever) dör, finns det då liv efter döden?

I så fall ska jag under alla mina dagar [här på jorden] som är som en hård militärtjänst

vänta på (ivrigt se fram emot) min vaktavlösning (då jag byter min klädnad, då jag skjuter nya skott och växer).

15 Då skulle du ropa på mig [vid uppståndelsen från de döda, se Joh 5:28] – och jag skulle svara dig.

Du har en stark längtan (passion) att få se dina händers verk (din skapelse, människan) igen.

16 Ja, du skulle räkna mina steg,

du skulle inte ge akt på min synd (hebr. chatat).

17 Min överträdelse (hebr. pesha) skulle ligga i en förseglad pung,

och du skulle täcka över min missgärning (hebr. avon).

[Samma tre ord för synd som används i Job 13:23 återkommer här i vers 16-17.]

18 Men likväl (en skarp betoning och kontrast mellan något som varit och något som är – hebr. olam),

som berget faller [spricker och lossnar] och vittrar bort,

som klippan flyttas från sin plats,

19 som vatten nöter sönder [slipar ner] stenar,

som dess flöden sköljer bort stoftet [eroderar jorden],

så gör du en bräcklig människas (hebr. enosh) hopp om intet.

20 Du övermannar henne för alltid (en gång för alla)

och hon går bort,

du förändrar hennes utseende (ansikte) [kan syfta på dödskval, se Dan 5:9]

och sänder i väg henne.

21 Om hennes [den dödas] söner äras,

vet hon det inte,

om de blir ringa,

ser hon det inte.

22 Hon [den döda] känner bara smärtan av sin egen kropp,

och hon sörjer bara sin egen själ (liv).

[Banden till de levande bryts (vers 21), den döde är ovetande om allt vad som sker, gott som ont, se även Pred 9:5-6.]

15

Andra omgången (kap 15-21)

Elifaz andra tal

1 Sedan tog Elifaz – temaniten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Ska en vis [man som du Job] svara med ”blåsig” (flyktig – hebr. roach) kunskap

och fylla sitt bröst med [den heta förtärande] östanvinden (hebr. qadim)? [Elifaz verkar nappa på Jobs uttalande i Job 6:26.]

3 Ska han diskutera prat (hebr. milah) utan vinning (ord som inte gör någon nytta)

och med ord som inte kan göra honom gott?

4 Ja, du gör gudsfruktan om intet

och hindrar begrundan (reflektion) inför Gud (El).

5 Eftersom din missgärning (hebr. avon) lär din mun

och du väljer listighet till tungan. [Elifaz anklagar Job för att tala utifrån synd, inte visdom. Samma ord som användes om ormens ”listighet” (hebr. arom i 1 Mos 3:1) används här.]

6 Din egen mun fördömer dig och inte jag,

dina egna läppar vittnar mot dig.

7 Är du den första människa (hebr. adam) som föddes,

eller kom du till före höjderna?

8 Har du lyssnat på Guds (Elohas) rådslut?

Har du hållit tillbaka visheten till dig själv?

9 Vad vet du som vi inte vet?

Vad förstår du som inte finns i oss?

10 Bland oss är både den gråhårige och åldringen (den skröplige – hebr. jashish),

män med långt fler dagar [högre ålder] än din far [och därmed visare].

11 Är Guds (Els) rådslut för små för dig

och är orden varsamma med dig?

12 Varför bär ditt hjärta bort dig?

Och varför blinkar dina ögon?

13 Eftersom du vänder din ande [stormar som en vind – i vrede] mot Gud (El)

och låter sådant prat komma ut från din mun.

14 Vad är en man,

att han skulle vara ren,

och han som är född av kvinna,

att han skulle vara rättfärdig?

15 Se, i sina heliga har han ingen tillit,

himlarna är inte rena i hans ögon.

16 Hur mycket mindre den som är avskyvärd och oren (moraliskt korrupt, är härsknad och stinker – hebr. alach),

en man som dricker orätt (ondska – hebr. avlah) som vatten.

17 Jag ska visa dig, lyssna till mig

och det jag skådat ska jag återberätta för dig.

18 Vilken vis man har berättat om det

och inte dolt det från sin far?

19 Till dem, bara (endast) till dem, är landet givet

och ingen främling passerar ibland dem.

20 Alla sina dagar våndas den onde med smärta

och antalet år som är reserverade till (alternativ översättning: dolda åt) förtryckaren.

21 En skräckens röst är i hans öron,

med framgång ska fördärvaren komma över honom.

22 Han tror inte när han återvänder från mörkret

att svärdet väntar på honom.

23 Han vandrar hit och dit efter bröd. Var? (Var finns det?)

Han vet att hans mörka dagar är i hans hand.

24 Fruktan och trångmål tränger honom,

det övermannar honom som en kung redo för krig,

25 eftersom han har sträckt ut sin hand mot Gud (El)

och till den Allsmäktige (Shaddaj) i sin styrka.

26 Han [den ogudaktige] springer mot honom [Gud] trotsigt (med styv nacke)

med sina tjocka, starka (välvda, rundade) sköldar (hebr. magen).

27 För han har täckt sitt ansikte med fett (fetma, överflöd)

och låtit sina höfter bli överviktiga.

28 Och han bor i öde städer,

hus som ingen vill bo i,

som är redo att bli stenhögar.

29 Han ska inte bli rik, hans ägodelar ska inte bestå

och avkastningen ska inte sträcka sig till marken.

30 Han ska inte lämna mörkret, lågan ska torka ut hans grenar

och hans muns andedräkt ska tas bort.

31 Låt honom inte lita på tomhet (falskhet, fåfänga – hebr. shav)

för tomheten (falskheten, fåfängan – hebr. shav) ska bli hans belöning.

32 Hans dag ska inte bli full

och hans gren ska vara utan löv.

33 Han ska skaka av sig de omogna druvorna

som vinstocken och ska kasta av sig blommorna som olivträdet.

34 De gudlösas församling ska bli öde

och eld ska förtära bestickarnas tält.

35 De blir gravida med missfall

och föder synd och deras buk förbereder bedrägeri.

16

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Jag har hört allt det här förut,

usla tröstare (tröstare som lägger på bördor istället för att lätta dem) är ni alla.

[Nu senast har Elifaz pratat, men inte kommit med något nytt, se Job 15:18]

3 När ska vindens ord ta slut? [Elifaz inledde sitt tal med att jämföra Jobs ord med den heta östanvinden, se Job 15:2]

Eller vad gör dig sjuk (provocerar, tränger dig – hebr. marats) så att du svarar?

4 Även jag skulle kunna tala (hebr. davar) [mångordigt och elegant] som ni,

om rollerna var ombytta (ordagrant: om era själar var i min själs ställe),

då skulle jag stapla (förena, binda ihop) prat (ord – hebr. milah) mot (över) er

och jag skulle skaka mitt huvud mot (över) er [i hån, se Ps 22:8; Jes 37:22; Matt 27:39].

5 Jag skulle [liksom ni] styrka er med min mun [med ord, men utan hjärta]

och mina läppars rörelse (tröst – hebr. nid) skulle dämpa [er sorg].

[Ordet nid används bara här; det delar rot med ord som betyder jämmer och orenhet och det kan vara ett ironiskt ordval.]

6 Om jag talar (hebr. davar),

undanhålls (lindras) inte min smärta (sorg – hebr. keev),

och om jag upphör [att tala] – vad [vilken del av smärtan] går från mig? [Oavsett om Job talade eller var tyst så fanns smärtan där.]

7 Men nu har jag blivit trött (utmattad)

du har ödelagt hela min församling (hebr. edah) [alla runt mig – hela min familj].

8 Och du griper mig med tvång (tar i kraft; rynkar min hud – hebr. qamat) [ovanligt ord, se Job 22:16]

och [mitt lidande] har blivit till ett vittne,

min nakenhet (släthet; lögn – hebr. kachash) reser sig upp inom mig

och svarar mig rakt i ansiktet.

9 [Job talar nu om Gud i tredje person i starka ordalag som ett vilddjur:]

Hans näsa river (sliter i stycken)

och jag hatar gnisslet över mig i hans tänder,

min fiende vässar sina ögon till (mot) mig.

[Vässar (hebr. latash) används i Ps 7:13 om att slipa svärd; här är betydelsen att se intensivt, som ett rovdjur som har satt sin blick på ett byte. Versen beskriver hur Job upplever sig jagad av Gud.]

10 I skam öppnas deras mun på vid gavel över mig [de hånar],

min käke blir slagen (med ett dödligt slag),

de mobiliserar [blir fulltaliga – hebr. male] tillsammans mot mig. [I Jer 4:5 används hebr. male som en militär term.]

11 Gud (El) har stängt mig med gudlösa (de som inte gör det rätta – hebr. avil)

och över min hand kastas (hebr. rata) ondska [plural].

12 Jag hade det gott (tryggt, välstånd och hälsa – hebr. shalev) men jag blev omintetgjord

och greps i min nacke och slogs i bitar.

Han gjorde mig till en måltavla,

13 hans skyttar (män med pilar; hebr. rav) omringar (är över) mig,

[Guds pilar] genomborrar mina njurar och skonar mig inte,

min galla (hebr. merera) utgjuts (hälls) till marken.

14 Han bryter ner mig med rämna på rämna över mitt ansikte,

han springer över mig som en mäktig (hebr. gibbor) [en våldsam stridsman].

15 Jag har sytt säcktyg över min hud,

och jag sänker (hebr. alal) mitt horn i stoftet.

[Horn är en symbol för styrka.]

16 Mitt ansikte blir rött (”som rött vin” – hebr. chamar) från min gråt,

och över mina ögonlock är dödens skugga.

[Hebr. chamar delar rot med ett lite mer ovanligt ord för vin (hebr. chemer) som används om rött, oblandat rent vin.]

17 Trots att inget våld i min hand

och min bön är ren (moraliskt ren – hebr. zach).

[Versen saknar verb, förstärker att Job inte ”gjort” något, se även Ps 24:4.]

18 Jord, täck inte över mitt blod!

Och låt inte mitt skrik (rop i förtvivlan – hebr. zeaqa) ha en plats [att vila på].

19 Även nu, se i himlarna har jag mitt vittne,

och min försvarare (hebr. sahed) finns i höjden [plural].

20 De hånfulla (som föraktar mig) är mina bekanta (hebr. rea)

till Gud (Eloha) gråter (droppar) mina ögon,

21 och till en mans (stridsman – en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft) förebråelser med Gud (Eloha)

och en människas son till hans bekant (granne – hebr. rea),

22 eftersom antalet år kommer

och jag ska gå vältrampade stigar utan återvändo.

17

1 Min ande (livskraft) är bruten (förstörd),

mina dagar utsläckta (hebr. zaach) [ordet används bara här]

gravarna [gravgården] är redo för mig.

2 Ja, verkligen (i sanning), smädarna omger mig

mitt öga ser ständigt deras uppror (trots – hebr. marah).

[Med smädarna syftar Job på Elifaz, Bildad och Tsofar.]

3 [I tre verser riktar sig Job nu till Gud:]

Lägg ner [sluta], jag ber dig, gå i borgen för mig,

vem annars kan ge mig sitt handslag [sitt godkännande]? [Ords 6:1]

4 Du har stängt deras hjärtan från förstånd,

låt dem därför inte triumfera.

5 Den som berättar om (skvallrar, förråder) vänner mot belöning (en del, arvslott),

på hans barn ska ögonen tyna bort.

6 Han har gjort mig till ett ordspråk (hebr. mashal).

Jag är en som man spottar rakt i ansiktet [öppet hånar].

[Jobs prövning har gett upphov till flera ordspråk, bl.a. ”Jobs tålamod” i Jak 5:11.]

7 Förmörkade av förargelse (inre vrede – hebr. kaas),

mitt öga [singular].

Min formade kropp (mina lemmar, varje del i min kropp)

är [tunn, innehållslös] som en skugga.

[Versen är en kiasm där öga och det formade (hebr. jatsor) står centralt. Beskrivningen att ögonen blir skumma används ofta om åldrande, men här är öga i singular (hebr. ajin), vilket, förutom fysisk syn, även kan beskriva hur Jobs hela livsåskådning är förmörkad. Verbet jatsar används om att forma något, vilket här handlar om kroppens alla delar, som har blivit innehållslös och tom som en smal skugga. Orden förmörka och skugga ramar in hela versen och förstärker det mörker Job upplever sig befinna sig i.]

8 De hederliga häpnar över sådant,

den oskyldige blir upprörd över de gudlösa.

9 Ändå håller den rättfärdige fast vid sin väg (vandringsväg, sina livsval),

och den som har rena händer växer sig starkare och starkare.

[Här är en vers som andas hopp.]

10 Men ändå (likväl; betecknar en skarp kontrast – hebr. olam)

kom tillbaka, jag ber er – kom,

jag finner ändå ingen vis bland er.

11 Mina dagar är förbi [jag är på väg att dö],

mina onda planer (skändlighet – hebr. zimah) är krossade,

det som var mitt hjärtas begär.

[Ordet zimah används, förutom här, 28 ggr i GT, och då alltid i negativ betydelse av att planera ondska. Troligtvis använder Job ordet här i en sarkastisk ton, att alla hans planer verkar ha setts som onda.]

12 De [Elifaz, Bildad och Tsofar] vill göra natt till dag,

och när mörkret bryter in säger de: ”Ljuset är nära.”

13 Om jag måste vänta mig Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) [dödsriket]

som min boning, breda ut min bädd i mörkret,

14 säga till förgängelsen: ”Du är min far”,

och till maskarna (hebr. rima): ”Min mor, min syster”.

[Förgängelsen och masken förknippas med döden och graven. Genom denna makabra analogi blir förgängelsen och likmaskarna hans närmsta familj.]

15 Var är då

mitt hopp?

Mitt hopp [det jag hoppas att få se],

vem får se det [gå i uppfyllelse]?

[De två frågorna är uppställda i ett kiastiskt mönster.]

16 Ska de [mina förhoppningar] gå ner till bommarna för Sheols (underjordens) portar? [Matt 16:18]

Ska vi [mitt hopp och jag] sjunka ned tillsammans i stoftet?

18

Bildads andra tal

1 Sedan tog Bildad – shoaiten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Hur länge ska ni [plural] jaga (kasta nät) efter babbel (prat – hebr. milah)?

Förstå (avgör), sedan kan vi tala.

[Hittills har Elifaz, Bildad och Tsofar alltid riktat sig mot Job i singular. Här frågar nu Bildad ”Hur länge ska ni”? Som den andre talaren kanske Bildad tappar tålamodet, inte bara på Job, utan också på Elifaz som alltid talar före honom och ofta har långa anföranden. I nästa vers (vers 3) använder Bildad formen ”vi” (och inkluderar sig själv och sina två kompanjoner) så det är troligast att pluralformen här i vers 2 syftar på Job och kanske hans familj, eller Job och andra ”bedrövliga människor” i liknande situationer i ett bredare perspektiv. Skiftet från singular till plural gör att Bildad distanserar sig ytterligare från Job. Det är inte längre en person med ett namn, utan en bredare grupp som han ondgör sig över.]

3 Varför ska vi [jag, Elifaz och Tsofar] räknas som boskap [Job 12:7; 17:4, 10],

betraktas som dumma (orenade – hebr. tamah) i era [plural] ögon.

[Versen är svåröversatt. Ordet tamah används bara här, kan ha roten oren, men utifrån parallellismen finns en annan rot med betydelsen dum, vilket också passar här. Den grekiska översättningen översätter: ”Varför har vi varit tysta inför dig som boskap?”]

4 [Bildad riktar sig nu direkt till Job:]

Han som sliter sönder sin själ (sig själv – hebr. nefesh) i vrede [Job 5:2]

skulle väl inte jorden bli obebodd för din skull

eller klippan rubbas från sin plats?

5 Även (vidare, ja sannerligen), den gudlöses ljus ska slockna (försvinna – hebr. daach)

och lågan i hans eld sluta lysa.

6 Ljuset i hans tält ska bli mörkt

och lampan slockna (försvinna – hebr. daach) för honom.

[Mörker förknippas med död, se Job 3:5; 10:21; 17:13. Lampa betecknar ofta fysiskt och andligt liv, se Job 21:17; Ords 13:9; 20:20; 24:20; Ps 18:29. David kallas ”Israels ljus”, se 2 Sam 21:17. I templet lyste den sjuarmade ljusstakens ljus hela natten, se 2 Mos 25:37.]

7 Hans väldiga (spänstiga) steg ska bli kortare,

hans egna rådslag ska fälla honom.

[Beskriver en fysisk begränsning, men även bildligt hur den ondes gärningar hindras.]

8 [Sex olika ord för fälla/snara används i vers 8-11]

Hans fötter leder honom till nätet (hebr. reshet; feminin) [Ords 28:9],

han vandrar mot snaran (flätat fångstgaller – hebr. sevachah; feminin).

9 Snaran (hebr. pach; maskulin) griper hans häl,

fällan (snaran; rövaren – hebr. tsamim; maskulin) [Job 5:5] håller fast honom.

10 Ett rep är gömt på marken,

en fälla (hebr. malkodet; feminin) ligger på stigen (den upptrampade gångvägen) [hans vanliga väg].

11 Skräck (fruktansvärda tankar, terror – hebr. ballahah) skrämmer från alla håll,

jagar (skingrar) honom steg för steg (hack i häl).

12 Olyckan hungrar efter honom (hans krafter sviker honom),

hemsökelsen står redo att fälla honom.

13 Den äter (förtär) varje del av [gren/ven/muskel under] hans hud,

den äter (förtär) hans kroppsdelar (”grenar”) – dödens förstfödde.

[Båda raderna börjar på samma sätt med verbet äta/förtära (hebr. achal) följt av ordet för en trädgren (hebr. bad). I första raden är ordet sammansatt med ”hud”, vilket skulle kunna beskriva venerna som förgrenar sig i kroppen som ett grenverk. Det kan också syfta på musklerna eller skelettet som är täckta med hud. Dödens förstfödde kan vara en beskrivning på den värsta av all död. I det judiska kommentarverket Targum kopplas uttrycket till fördärvaren/dödsängeln (2 Mos 12:23). Se även Upp 6:8; 1 Kor 10:10. En del tolkar det som när någon dör i förtid. Uttrycket hör troligtvis ihop med ”fasornas kung” i vers 14.]

14 Han slits bort från tryggheten i sitt tält,

han förs bort till fasornas kung (en fruktansvärd död).

15 Det som inte tillhör honom bor i hans tält,

svavel strös över hans boning. [Job 1:16; 1 Mos 19:24]

16 Rötterna under honom förtorkas

och kronan (frukten, grenverket) över honom vissnar bort.

[Uttrycket ”rötterna under” och ”grenarna över” är en s.k. merism – Bildad beskriver en fullständig utplåning av de onda från jorden. Hans frukt syftar ofta på barn och efterkommande.]

17 Hans minne utplånas från jorden,

hans namn nämns inte i landet [”ute” – på fälten, torgen, gatorna].

[Ingen talar längre om honom, han försvinner bort från människors konversationer.]

18 Han knuffas ut (drivs/kastas ut)

från ljus till mörker [till död, se vers 5-6]

och från världen (den bebodda delen av jorden – hebr. tevel)

förjagas han.

19 Han blir utan barn och efterkommande i sitt folk,

ingen överlevande finns i hans hus.

[Att dö barnlös var en stor olycka, se 1 Mos 11:30; Dom 13:2; 1 Sam 1:2. Alla Jobs tio barn var döda, något Bildad tog upp redan i sitt första tal, se Job 8:4.]

20 De som bor i väst (kommer efter – hebr. acharon) häpnar över hans dag,

de i öst skälver av fasa (får rysningar).

[”Hans dag” syftar på den dag då han förgås/straffas.]

21 Ja, så går det den orättfärdiges boning (hebr. miskan),

detta är platsen (den position; riktning det går åt) för den som inte känner Gud (El).

19

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Hur länge ska ni plåga mig (min själ)

och genom babblet (pratet – hebr. milah) krossa mig?

3 Tio gånger [gång på gång] har ni hånat mig

och kränkt mig utan att rodna (skämmas).

[Talet tio används om något som sker ofta, se 1 Mos 31:7. Detta är Jobs femte svar, och i de hittills fem anförandena av Elifaz (2 st), Bildad (2 st) och Tsofar (1 st) finns otaliga tillfällen då de hånat och kränkt Job.]

4 Det är sant (står stadigt – hebr. omnam)

att jag verkligen har gått vilse (är fel ute – hebr. shagah) [Job 6:24],

då får jag leva med konsekvenserna av min egen förvillelse (felsteg – hebr. meshoga).

[Det hebreiska ordet lon har översatts ”leva med konsekvenserna”. Den ordagranna betydelsen är ”bo över natten” och anknyter här till ett ordspråk att man får stå sitt kast och ha en obekväm gäst över natten. Det liknar lite det svenska uttrycket: ”som man bäddar får man ligga”.]

5 Det är sant (hebr. omnam)

och ni ändå förhäver er mot mig

och använder min förnedring emot mig,

6 så ska ni veta att Gud har gjort mig orätt

och omringat (snärjt runt) sitt fångstnät (sin belägring – hebr. matsod) över mig.

[Anknyter till Bildads ord i Job 18:8.]

7 Se, jag ropar högt (högljutt skri efter hjälp – hebr. tsaaq): ”Våld (terror – hebr. chamas)”

Men jag får inget svar (jag besvaras inte).

Jag ropar i smärta (hebr. shava),

men där finns ingen rättfärdighet.

8 Min stig (livsväg – hebr. orach) har han spärrat (hägnat in; murat en mur) och jag kan inte passera [Klag 3:7],

och framför (över/på) mina stigar (upptrampade gångvägar – hebr. netivah) har han lagt mörker.

9 Han har avklätt mig min ära [rykte]

och tagit kronan [min värdighet] från mitt huvud. [Job 12:17]

10 Han bryter ner mig från alla sidor tills jag går under.

Han rycker upp (lyfter bort) mitt hopp som ett träd.

[Inte ens stubben är kvar, allt hopp är ute, se Job 14:7; 18:16.]

11 Han [Gud] har tänt sin vredes eld mot mig

och räknar mig som sin fiende.

12 Hans trupper (rövargäng – hebr. gedol) kommer förenade (tillsammans i en enad räd)

och bygger upp en belägringsramp (förbereder sitt anfall) mot mig,

de slår läger runt mitt tält.

[I Jobs värld upplevde han hur Gud var vred på honom (vers 11), men i verkligheten brann Guds vrede mot Elifaz, Bildad och Tsofar, se Job 42:7. Stycket i vers 7-12 består av välbalanserade verser med två rader, men avslutas i vers 12 med ett trikolon (en vers med tre rader) där fiender samlas, bygger och slår läger. Kanske en antydan om att Job såg de tre kompanjonerna som fientliga härar som ställt upp sina anfallsvapen för att attackera honom.]

13 Han [Gud] har fört mina bröder [nära släktingar; landsmän] långt bort från mig [Job 6:15; 42:11],

alla jag känner har blivit som främlingar för mig.

14 Mina närmaste [släktingar] har lämnat,

mina vänner har glömt mig.

15 De som bor tillfälligt i mitt hus [gäster på resa; manliga tjänare]

och mina tjänarinnor ser mig som en främling (hebr. zor),

en okänd (främmande – hebr. nochri) är jag i deras ögon.

16 Kallar jag på min tjänare

svarar han inte, även om jag vädjar med min egen mun.

[I vers 15 kände tjänarinnorna inte igen honom, här svarar inte ens hans tjänare.]

17 Min andedräkt (ande; jag som person – hebr. roach)

är frånstötande (främmande, okänd – hebr. zor) för min hustru,

jag är vidrig för mina bröder (ordagrant: min livmoders söner).

[Det sistnämnda uttrycket syftar ofta på egna barn, men eftersom de är döda, är betydelsen här hans bröder och systrar.]

18 Till och med små barn föraktar mig,

när jag reser mig upp, talar de [förlöjligande, hånfullt] om mig.

[I normala fall skulle de yngre visa respekt för de äldre, se Job 32:4-6.]

19 För den mindre grupp människor (hebr. mat – plural) som jag rådslår med är jag avskyvärd,

de jag älskade har vänt mig ryggen.

20 Mina ben tränger ut genom hud och kött,

jag har undkommit [levande], bara tandköttet kvar.

21 Var barmhärtiga, var barmhärtiga mot mig, ni mina bekanta (hebr. rea),

för Guds (Elohas) hand har slagit mig.

22 Varför förföljer ni mig som Gud (El) gör?

Blir ni aldrig mätta av mitt kött?

23 Vem [skulle kunna se till] att mitt prat (mina ord – hebr. milah) skrevs ner?

Vem [skulle kunna se till] att de graverades i en rulle [papyrus eller brons],

24 ja, med en penna av järn och bly

– för evigt ingraverade i klippan!

25 Men jag – jag vet [jag för min del är och har ändå varit intimt förtrogen med] att min Återlösare (hebr. gaal) [som försvarar och för min talan] lever,

och till slut (sist) ska han resa sig (stå) över [allt] stoft [det jordiska].

[En återlösare (hebr. gaal) var en nära släkting som hade extra juridisk omsorg för sina anhöriga. Bland åtagandena var att säkerställa och bevara sin döda släktings ätt (genom att gifta sig med dennes änka, dvs. att ingå ett s.k. levirat/leviratäktenskap), återlösa mark och att hämnas, se Rut 2:20. Job kan ha syftat på en släkting som skulle komma till hans undsättning, men här anar vi Frälsaren själv, han som är vår levande Förlossare, Försvarare, Befriare och Återlösare! Se även Apg 20:28; Ef 1:7; 2:13; Kol 1:20; 1 Pet 1:18-19; Upp 1:5; 5:9. Stoft (hebr. afar) är ett generellt ord för något som finns på marken. Människan är skapad av stoft (1 Mos 2:7) och det används i Jobs bok om stoft och aska (Job 42:6) men även i en bredare betydelse av det som finns på marken, se Job 41:24.]

26 När sedan min sargade hud är borta,

ska jag från mitt kött skåda Gud (Eloha). [Versen är svåröversatt, kan betyda ”utan mitt kött” (dvs. efter döden och uppståndelsen) eller ”i/med mitt kött” (dvs. i detta liv).]

27 Jag själv ska få skåda (hebr. chazah) honom,

jag ska se (hebr. raah) honom med egna ögon,

inte med någon annans.

Mitt innersta (samvete, ordagrant ”mina njurar”, sätet för känslor och dolda motiv) längtar i mitt innersta. [Njurarna representerar det mest känsliga med livsavgörande funktion inombords.]

28 [Jobs råd till dem som anklagar honom:]

Men ni säger: ”Hur ska vi förfölja honom?”

Roten till olyckan har ni funnit hos mig.

29 Var rädda för svärdet,

för vrede hör till synder som straffas med svärd.

Därför ska ni veta

att det kommer en dom.

[Så småningom visar Gud vrede över Elifaz, Bildad och Tsofar, se Job 42:7-9.]

20

Tsofars andra tal

1 Sedan tog Tsofar – naamaiten [Job 2:11; 11:1], till orda och sa:

2 Mina stormiga tankar (orostankar – hebr. saif) för mig tillbaka (tvingar mig att bemöta detta),

jag är så upprörd (tankarna rör sig snabbt – hebr. chosh).

3 Kränkande tillrättavisning måste jag höra,

men mitt förstånds ande (hebr. roach binah) ger mig svar.

[Tsofar beskriver att hans tanke och hans förstånd driver honom att ge sig in i diskussionen igen. I Jobs sista anförande anklagade han de tre för att ha kränkt honom (Job 19:3). Nu kan inte Tsofar vara tyst, nu är det han som känner sig kränkt. Detta är Tsofars andra replik mot Job, totalt den sjätte argumentationen mot Job.]

4 Vet du inte att det alltid varit så,

ända sedan människan (hebr. adam) sattes på jorden,

5 att de gudlösas (hebr. rasha) jubelrop [triumferande fröjderop] är kortvarigt (nära) [den gudsfrånvände är snar till skratt men också snar till gråt],

och den gudlöses (skenheliges, hycklarens – hebr. chanef) glädje varar ett ögonblick?

6 Även om han stiger

mot himlen

i sin höjd (stolthet, arrogans).

Och hans huvud

molnen

vidrör (når).

[Versen är en välstrukturerad kiasm i tre nivåer.]

7 så förgås han dock för alltid som sin egen dynga (avföring).

De som såg honom ska fråga: ”Var finns han?”

8 Som en dröm flyger han bort och ingen finner honom,

han jagas i väg som en syn om natten.

9 Ögat som såg honom ser honom aldrig mer,

hans plats får inte återse honom.

10 Hans söner ger nåd till de fattiga

och hans styrka återvänder i hans hand.

11 Hans ben var fulla av ungdom [ungdomlig spänst],

men de ska ligga i stoftet med honom. [Han dör i förtid.]

12 [I flera verser liknar Tsofar ondska som något sött men dödligt.]

Även om ondskan är söt (ger behag) i hans mun [jfr vers 17]

och han gömmer den under tungan,

13 även om han är rädd om den

och inte vill förlora den utan förvarar den i sin mun,

14 så förvandlas hans föda i hans inre

och blir till ormgift inom honom.

15 Den rikedom han svalt (konsumerat)

måste han spy upp

ur hans mage driver Gud (El) ut den.

16 Gift från kobran (den starka/slingrande ormen – hebr. peten) ska han suga i sig,

giftormens (den hissande ormens – hebr. efeh) tunga ska döda honom.

17 Han ska inte få se (glädja sig att se porlande) bäckar,

inget flöde av honung och smör (tjock mjölk, kvarg, ostmassa).

18 Sitt slit måste han återlämna,

han får inte svälja (njuta av) rikedom han vunnit,

eller glädjas åt den.

19 eftersom han slog och övergav de ringa,

han rövade åt sig hus som han inte hade byggt.

20 Han känner ingen ro i sin mage (hebr. beten) [känslor påverkar magen],

han kan inte rädda sig genom sina ägodelar.

21 Inget är kvar för honom att äta (hans begär),

det är därför hans framgång inte består.

22 Mitt i höjden av sitt överflöd (”när applåderna ljuder och hyllar hans överflödande”)

ska han drabbas av nöd,

lidande av alla slag ska möta honom.

[Att överflöda (hebr. male) i kombination med det ovanliga ordet sefeq kan ha betydelsen applådera.]

23 När han fyller sin mage (buk)

ska han sända sin vredes glöd över honom,

och den ska träffa honom som regn i hans inälvor.

24 Om han flyr undan för vapen [generell term för militär utrustning] av järn,

så genomborras han av [pilen från] bronsbågen.

25 Han drar [ut pilen], och den kommer ut från hans rygg

och det blixtrande [svärdet/spjutet där som reflekterar ljuset] ur sin galla [vers 14].

Då drabbar honom dödsångest,

26 djupt mörker väntar på (är lagrad för) hans ägodelar.

En eld som ingen blåser på ska förtära honom,

den ska ödelägga det som finns kvar i hans tält.

27 Himlarna uppenbarar (blottar; sänder i exil – hebr. galah) hans missgärning (synd – hebr. avon)

och jorden reser sig mot honom.

[Himlar och jord är en merism som förstärker att de skyldigas skuld kommer bli synlig för alla – Gud i himlen och alla på jorden.]

28 Skörden [förråd av grödor] i hans hus spolas bort,

som forsande vatten på vredens dag.

29 Det är vad den gudlösa människan (hebr. adam) får av Gud (Elohim),

den lott Gud (El) har bestämt.

21

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Lyssna uppmärksamt till mitt prat (hebr. milah)

och låt det bli er tröst.

3 Acceptera att jag talar

och efter att jag talat, fortsätt håna.

4 För min del, är min klagan till en människa?

Och om så, varför skulle jag inte vara otålig?

5 Vänd ansiktet mot mig (se på mig)

och bli förskräckt och lägg er hand över er mun,

6 när jag kommer ihåg att jag darrar

och skräcken griper i mitt kött.

7 Varför lever de onda,

blir gamla och växer till i styrka?

8 Deras säd (deras barn) blir etablerad (finns kvar) inför deras ansikte

och deras avkomma inför deras ögon.

9 Deras hus är tryggt, utan fruktan

och Guds (Elohas) käpp [kortare klubba för att försvara fåren] är inte över dem. [Ps 23:4; Job 9:34]

10 Deras tjurar (nötboskap – hebr. shor) betäcker och misslyckas inte,

deras kor kalvar och kastar inte kalven (får inte missfall). [Hebr. shor är ett generellt ord för nötboskap och kan även syfta på kor (3 Mos 22:28). Betydelsen är dock troligen tjur här så att versen beskriver hur både befruktning och födsel går lätt. De ondas rikedom och välstånd växer.]

11 De sänder ut sina små som en flock

och deras barn dansar (hoppar, skuttar, leker).

12 De sjunger med tamburin och kinnor-harpa

och fröjdas till flöjtens röst (ljud).

13 De fullbordar sina goda dagar

och plötsligt (i ett ögonblick) sjunker de ner i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) [dödsriket].

14 Och de säger till Gud (El):

”Lämna oss för vi önskar inte kunskap om dina vägar.

15 Vad är den Allsmäktige (Shaddaj) att vi skulle tjäna honom?

Och vilken nytta skulle vi ha av att be till honom?”

16 Se, det goda är inte i deras hand.

De ondas rådslag är långt bort från mig.

17 Hur ofta har de ondas lampa släckts,

så att deras olycka kommer över dem,

så att han ger smärta i sin vrede?

18 De är som halmstrån i vinden

och som agnar som stormen sveper bort.

19 Gud (Eloha) gömmer (skyddar) åt sina söner deras synd.

Låt honom bevara den åt sig och bli förtrogen med den.

20 Låt hans ögon se hans fördärv

och låt honom dricka den Allsmäktiges (Shaddajs) vrede.

21 Vilken glädje har han i sitt hus efter sig (då han dör),

när han ser sina månader bli färre (livet går mot sitt slut)?

22 Ska (kan) någon undervisa kunskap till Gud (El)?

Det är han som dömer de upphöjda (kan betyda både att bli upplyft och att i högmod upphöja sig själv).

23 Den ene dör i sin kropps fulla styrka (vid god hälsa)

och blir helt stilla och tyst. 24 Hans ämbar är fullt av mjölk

och märgen i hans ben är fuktig.

25 En annan dör i själens bitterhet

och har aldrig smakat det goda.

26 De ligger ner på samma sätt i stoftet

och likmaskarna täcker dem.

27 Se, jag känner era tankar

och råden som ni felaktigt inbillar er mot mig.

28 Eftersom ni säger: ”Var är furstens hus?

Och var är tälten som de onda bor i?”

29 Har ni inte frågat dem som går förbi längs vägen,

har ni inte synat deras kännetecken?

30 Eftersom en ond man är bevarad för ondskans dag

och de bärs fram [som en gåva] till vredens dag?

31 Vem ska berätta över hans ansikte, hans vägar?

Vem ska belöna honom för det han gjort?

32 Han bärs bort till gravarna

och man vakar vid gravkullen (hebr. gadish).

33 Dalarnas jordkokor är söta (tillfredställande) för honom,

alla människor dras (lockas) efter honom och till hans ansikte ett oräkneligt antal.

34 Hur kan ni då trösta mig fåfängt?

Av era svar återstår bara svek.

22

Tredje omgången (kap 22-27)

Elifaz tredje tal

1 Sedan tog Elifaz – temaniten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Kan en stridsman (en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft) vara till nytta (hebr. sachan) för Gud (El),

kan ens en vis (”nyttig” – hebr. sachal) man vara till nytta (hebr. sachan) för honom?

3 Har den Allsmäktige (Shaddaj) tillfredsställelse (nytta, glädje) av att du är rättfärdig

eller har han någon vinning av att du är fullkomlig?

[Gud gläder sig i rättfärdighet (Ps 45:8), men är inte beroende av den för sin glädje. Elifaz vet inte heller om konversationen mellan Gud och Satan i Job 1:7-12; 2:2-6, där Jobs rättfärdighet kommer bevisa hur Satan har fel.]

4 Är det för din fruktan [vördnad av Gud och tro på honom, se Job 1:1] som han straffar dig,

att han går till doms med dig?

5 Är inte din ondska stor

och inte din missgärning (synd – hebr. avon) utan slut?

6 Eftersom du tagit mutor från din bror utan orsak

och tagit kläderna från den nakne. [2 Mos 22:26; 5 Mos 24:6, 17; Hes 18:13]

7 Du har inte gett vatten till den törstige att dricka

och du har undanhållit bröd från den hungrige.

[Job förnekar dessa anklagelser i Job 29:12-16; 31:13, 16-17, 21.]

8 Även om du var en mäktig man [ordagrant: ”en man med arm”, dvs. styrka] med mark,

en ärad man [en som man lyfter upp sitt ansikte till], som bor där.

[Elifaz anklar Job för att ha tillskansat sig mark och egendom på orättfärdigt sätt, se även Job 20:19.]

9 Änkor har du sänt iväg tomhänta

och den faderlöses armar är brutna. [2 Mos 22:22; 5 Mos 10:17-18]

10 Därför omges du av fällor (snaror – faror),

och plötsligt fruktar du skräck,

11 eller mörker så du inte kan se,

och mäktiga vatten täcker dig.

12 Bor inte Gud (Eloha) högt i himlarna?

Och se på de högsta (ordagrant: huvudet bland) stjärnorna, hur högt [upp] är inte de?

13 Och du säger: ”Vad kan Gud (El) veta?

Kan han döma genom detta tjocka mörker?

14 Molnen bildar en slöja så att han inte ser [oss människor]

när han vandrar [fram och tillbaka – ointresserat] på himlavalvet.”

[På nytt lägger Elifaz ord i Jobs mun att Gud skulle vara begränsad, något som Job aldrig sagt]

15 Vill du hålla dig till den gamla vägen (välkända, upptrampade gångvägen) [före floden, se 1 Mos 6:5],

där fördärvets män (hebr. mat) gick,

16 de som rycktes bort (hebr. qamat) i förtid (ordagrant: det var inte deras tid)

när floden forsade på deras grundval?

[Kan också översättas: ”när deras grund sveptes bort av floden”.]

17 De sa till Gud (El):

”Lämna oss! Vad kan den Allsmäktige (Shaddaj) göra?”

18 Men han, det var ju han [Gud] som fyllde deras hus med välstånd (gott – hebr. tóv).

De gudlösas rådslag är fjärran ifrån mig.

19 De rättfärdiga ser det och gläds,

den oskyldige hånar dem:

20 ”Ja, våra motståndare (hebr. qim) är utrotade,

och deras tillgångar har elden slukat.”

21 Bli bekant med (gör dig nyttig för – hebr. sachan) honom [Gud] och sök frid (hebr. shalam),

så ska det goda (välgång – hebr. tovah) komma till dig.

22 Ta emot undervisning (hebr. Torah) av hans mun,

och bevara hans ord i ditt hjärta.

23 Om du omvänder dig till den Allsmäktige (Shaddaj) blir du upprättad,

om du avlägsnar orätten från ditt tält,

24 då ska du lägga ditt guld i stoftet [inte värdesätta det så högt],

och [guldet från] Ofir bland bäckens stenar [jfr 2 Krön 9:27],

25 då blir den Allsmäktige (Shaddaj) ditt guld [din verkliga rikedom],

han blir ditt ädlaste (höga, upphöjda – mest imponerande) silver.

26 Ja, då ska du glädjas i den Allsmäktige (Shaddaj)

och lyfta ditt ansikte till Gud (Eloha).

27 När du ber till honom ska han höra dig,

och du ska få uppfylla dina löften.

28 Allt du beslutar ska gå dig väl,

och ljus ska skina på dina vandringsvägar (livsval – hebr. derech).

29 När de för nedåt ska du säga: ”Uppåt!”

Då ska han frälsa den som sänker sin blick.

30 Han räddar den som inte är [ön – hebr. i] oskyldig,

och räddar dig eftersom dina händer är rena.

[Gud förväntas rädda den oskyldige, men här skriver Elifaz tvärtom – att Gud räddar den som inte är oskyldig! Det kan vara ironiskt för att visa hur befängt det är att tro att Gud skulle rädda Job. Det lilla hebreiska ordet i betyder också ö eller kustländer. Den hebreiska frasen i naqi kan också översättas ”den oskyldiges ö”. Betydelsen blir då att Gud räddar inte bara den oskyldige, utan även alla som är på samma ö. Ordet ö i Bibeln syftar ofta på land eller region, dvs. människor som befinner sig på samma plats. Jfr Sodom och Gomorra, se 1 Mos 18:16-33.]

23

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Även idag är upproriskhet mitt bekymmer,

min hand är tung över suckandet (stönandet).

3 Om jag bara visste hur jag skulle finna honom,

hur jag kunde komma till hans boning!

4 Jag skulle lägga fram min sak (rättsfall – hebr. mishpat) inför honom,

fylla min mun med argumentation (tillrättavisning; mitt försvar).

5 Jag känner orden (pratet – hebr. milah) han skulle svara mig,

och förstår vad han skulle säga till mig.

6 Skulle han tvista med (motsätta sig – hebr. riv) mig i stor kraft,

nej, han behöver bara ta emot [lyssna på] mig.

7 En rättfärdig skulle då vara hans motpart,

jag skulle för alltid bli frikänd av min domare.

[Job talar om sig själv som rättfärdig.]

8 Se, går jag framåt (mot öster – hebr. qedem) [möter solens uppgång] är han inte där,

går jag tillbaka (västerut – hebr. achor) finner jag honom inte.

9 Gör han något till vänster [norrut om man står mot öster] skådar jag honom inte,

vänder han sig till höger [åt söder] ser jag honom inte.

10 Men han vet min väg (vandringsväg, mina livsval – hebr. derech),

när han prövat mig, kommer jag fram som guld.

[Även om Job inte själv kan hitta Gud är han förvissad om att Gud känner honom och kan hitta honom. Gud känner den rättfärdiges väg (Ps 1:6) och den ondes, som han omkullkastar, se Ps 146:9. I tre punkter visas Jobs tro här: Han litade på att Gud kände till hans situation, han litade på att Gud prövade honom och att han skulle komma igenom prövningen som en bättre man.]

11 Min fot har hållit fast nära hans steg (vid hans spår),

jag har följt hans väg (hebr. derech) utan att vika av.

12 Jag har inte övergett hans läppars bud,

hans muns ord är mig en större skatt än mitt dagliga bröd.

13 Men han är den ende [oföränderlig, fast], vem kan stå honom emot?

Vad han (hans själ – hebr. nefesh) vill, det gör han.

14 Ja, han fullbordar (ersätter – hebr. shalem) min beskärda del,

och som dessa många [planer] med honom. [Versen är svårtydd.]

15 Därför bävar jag för hans ansikte,

när jag tänker på det blir jag rädd för honom.

16 Gud (El) har gjort mitt hjärta försagt (jag tappar modet),

den Allsmäktige (Shaddaj) har fått mig att bäva,

17 för jag fick inte förgås innan mörkret kom,

han dolde inte den svarta natten för mitt ansikte. [Job 22:11]

24

1 Varför har den Allsmäktige (Shaddaj) inga tider [för domstolsförhandlingar] i förvar?

Varför får inte de han känner se hans dagar?

2 Gränser flyttas [5 Mos 19:14; Ords 22:28; 23:10],

de rövar bort hjordar och för dem i bet.

3 Åsnan till de faderlösa

för de bort,

tar som pant

änkans ko.

[I denna kiastiskt strukturerade vers beskrivs offren som hjälplösa utan fäder/män. Nu berövas de sin boskap och möjlighet till inkomst.]

4 De tränger bort de fattiga från vägen (hebr. derech),

alla ödmjuka (förtryckta) i landet måste gömma sig.

5 [De fattigas liv är hårt:] Se på vildåsnorna i öknen [Job 11:12],

de går i sitt arbete tidigt och söker föda

vildmarken ger bröd till deras unga.

6 På fältet skördar de [den tidiga skörden på våren med] foder som inte är deras eget

och plockar sent (efterskördar/rensar – hebr. laqash) [överblivna druvor] från de ondas vingård [på hösten].

7 Nakna övernattar de (ligger de om natten – hebr. lon), utan kläder,

de har inget att skyla sig med i kölden [på vintern].

8 Av störtskurar (slagregn) från bergen blir de helt genomblöta,

i brist på skydd trycker de sig mot (omfamnar/kramar de) klippan.

9 De [de ogudaktiga] sliter den faderlöse ifrån moderns bröst,

och av den fattige tar man pant.

[I vers 3 tog man deras djur, här går man längre i ondskan – tar deras barn.]

10 Nakna går de, utan kläder [substantiven är identiska med vers 7a],

hungrande bär de på kärvar.

11 Mellan deras murar pressar de ut olja,

törstande trampar de vinpressen.

[Omgärdade av säd, oliver och vindruvor hungrar och törstar de förtryckta.]

12 En ringa grupp människor (hebr. mat) utanför staden jämrar sig,

från slagna själar stiger ett rop i smärta,

ändå anklagar Gud (Eloha) ingen för att ha gjort fel (hör inte deras böner).

13 Andra har blivit fiender till ljuset,

de känner inte dess vägar (livsval – hebr. derech)

och håller sig inte på dess stigar (upptrampade gångvägar – hebr. netivah).

14 Vid ljuset (i gryningen) stiger mördaren upp,

för att dräpa den betryckte (ansatte) och fattige,

och om natten blir han tjuvars like.

[Samma man som stjäl om natten, mördar vid gryningen för att inte bli påkommen.]

15 Äktenskapsbrytarens [maskulin] öga spanar efter skymningen,

han säger (tänker): ”Inget öga får se mig”

och döljer (täcker) sitt ansikte.

16 Vid mörkrets inbrott bryter de sig in (gräver – hebr. chatar) [via väggen] i husen,

om dagen låser de in sig.

De känner inte ljuset,

17 för alla dem, morgonen är som djupt mörker (dödsskuggan – hebr. tsalmavet) för dem,

de är väl förtrogna (är vänner) med djupt mörker (hebr. tsalmavet).

18 De är skum (snabbt/lätt – hebr. qal) på vattenytan [de består inte, se Job 7:6; 9:25],

förbannad (lätt, flyktig – hebr. qalal) är deras mark i landet,

han går inte längre till vingårdarna.

19 Som torka och hetta slukar snövatten,

så slukar Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) [dödsriket] den som har syndat (missat målet – hebr. chata).

20 Glömmer honom gör moderlivet [som är hans hem i livets start],

frossar (gillar sötman av hans kropp) gör likmaskar [vid livets slut],

inte längre är han ihågkommen.

Bryts som ett träd gör orätten.

21 Han går på vall på (äter; frossar på) den ofruktsamma, som inte kan föda

och är inte god mot änkan.

22 Ja, ändå rycker han [Gud] bort de starka genom sin kraft;

när han griper in kan de inte vara säkra för sitt liv.

23 Han ger dem trygghet och vila,

men hans ögon vakar över deras vägar (livsval – hebr. derech).

24 De är upphöjda för en kort tid,

sedan är de borta,

de slås ner och skördas som alla,

de vissnar som axens toppar.

25 Om det inte är så, vem kan visa att jag ljuger

och göra mitt prat (hebr. milah) om intet?

25

Bildads tredje tal

1 Sedan tog Bildad – shoaiten [Job 2:11], till orda och sa [svarade Job]:

2 Makt och respekt är med honom,

han skapar frid (fred; fullständig harmoni; helhet – hebr. shalom) i sina höga platser.

[Han är till en början ospecificerad, men syftar på Gud, se vers 4.]

3 Ingen kan räkna hans här (ordagrant: ”finns det antal till hans trupper”)? [Job 19:12]

Hans ljus skiner på alla (ordagrant: ”och över vem stiger inte hans ljus upp”)?

[Från att fokusera på Guds storhet skiftar nu Bildad till att tala om mänsklighetens litenhet.]

4 Hur kan en man (hebr. enosh) vara rättfärdig inför (med, i närvaro av – hebr. im) Gud (El)? [Job 9:2]

Och vem kan vara [moraliskt] ren (hebr. zacha) som är född av kvinna?

[Ovanligt ord för renhet, se även Job 15:14.]

5 Se, inte ens månen har sitt eget ljus

och stjärnorna är inte rena i hans ögon.

[Det månljus som vi ser är en återspegling av solljuset från månens yta.]

6 Hur mycket mindre en man – [som är obetydlig som] en likmask (hebr. rimah) [bryts ner]

och en människas son – [som bara är som] en mask (kermeslus – hebr. toleah) [som krossas].

[Två olika ord för insekt/mask används. Likmasken för tankarna till förgängelsen och hur människan bryts ner. Masken (Kermes ilicis) krossades för att utvinna den scharlakansröda färgen, se Ps 22:7.]

26

Jobs svar

1 Då svarade Job och sa:

2 Vad har det hjälpt till den utan kraft (vigör – hebr. koach)?

Hur har det räddat armen utan styrka (hebr. oz)?

3 Hur har han gett råd utan (till ingen) vishet

och insikt (driftighet, förstånd – hebr. toshijah) till mycket kunskap (intim förståelse)?

4 Vem har berättat för dig allt detta prat (hebr. milah)

och vems andetag går ut därifrån?

5 Skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim) grips av ångest,

djupets vatten och de som bor däri.

6 Sheol (dödsriket, de dödas plats) ligger blottat för honom,

Abaddon (avgrunden, förgörelsens plats – hebr. avaddon) [Ords 27:20; Upp 9:11] har ingen täckelse (är otäckt, utan klädnad). [Gud har makt och kontroll även över döden.]

7 Han expanderar (spänner ut) norr över tomrummet,

han hänger upp jorden på ingenting.

[Här är ett exempel på hur Bibeln talar om sådant som bara modern fysik kan förklara.]

8 Han binder upp vattnet i sina moln (mörka regnmoln – hebr. av)

och låter inte skyn brista (klyvas, gå sönder) undertill (i/på botten).

9 Från greppet [något som han döljer i sin hand] på hans trons ansikte

expanderar han (sprider han ut) över den sina skyar.

10 En förordnad (ordagrant ”sak inristat”) gräns (hebr. chog) över vattnets ansikte [horisonten]

ända till fullbordan (perfektion) – ljus med mörker.

[Horisonten fungerar som en brytpunkt för det som kan ses (ljus) och det som inte kan ses (mörker).]

11 Himlarnas pelare skälver (hebr. rafaf; enda gången ordet används)

och häpnar (hebr. tama) av hans tillrättavisning (hebr. geara).

12 I sin vigör (kraft – hebr. koach) rör han upp havet [nationer, folk]

och i sitt förstånd (hebr. tevona) genomborrar han Rahav [Stoltheten – Leviatan, se Job 9:13].

13 I (genom) hans Ande (andedräkt) är himlarna klara.

Hans hand har dräpt (genomborrat) den flyende (hebr. bariach) ormen.

14 Se, detta är [bara] ytterkanten på hans väg [vi ser bara en glimt av hans verk]

och bara till en viskning [så lite] hör vi av honom!

vem kan förstå hans [fulla] styrka i dunder (åska – hebr. raam)?

[Versen är svåröversatt. Ordet för viskning (hebr. shemets) är ovanligt och används bara här och i Job 4:12. Det kan också betyda ”lite” vilket i så fall blir en parallell till ytterkant. Viskning förknippas ofta med ondska vilket också förstärks av att ordet både börjar och slutar med ormens viskande s-ljud. Den arameiska översättningen skriver ”vilka onda ord har inte viskats om honom” och tar viskningen som onda rykten som spridits om Gud.]

27

Jobs avslutande tal

[Jobs inledande ord i kapitel 27 bryter den normala cykeln med anförande och respons som funnits i de 8 tidigare dialogerna. Baserad på tidigare mönster (Elifaz, Bildad och Tsofar), skulle det varit dags för den tredje talaren, Tsofar, här. Han verkar vara tyst, och istället fortsätter nu Job sitt anförande. Det ovanligare hebreiska ordet mashal som beskriver ordspråk och talesätt används här.]

1 Då tog Job upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

2 Så sant Gud (El) lever, han som undanhållit mig min rätt,

den Allsmäktige (Shaddaj) som har förbittrat min själ

3 – för så länge jag har min livsande i mig [1 Mos 2:7]

och Guds (Elohas) Ande (hebr. roach) i min näsa –

4 aldrig att mina läppar skulle tala orätt

eller min tunga tala svek.

5 Låt det vara fjärran från mig att jag skulle ge er rätt!

Till min död vidhåller jag min oskuld.

6 Jag håller fast vid min rättfärdighet och släpper den inte,

mitt hjärta förebrår (ger mig skulden) mig inte för någon av mina dagar.

7 Låt min fiende stå som den skyldige,

min motståndare som orättfärdig.

8 För var är den gudlöses (hycklarens) hopp när han skärs bort (hebr. batsa),

när Gud (Eloha) rycker bort hans liv (själ – hebr. nefesh)?

9 Kommer Gud (El) att höra hans rop

när nöden drabbar honom?

10 Kan han glädja sig över den Allsmäktige (Shaddaj)?

Kan han ständigt åkalla Gud (Eloha)?

[De retoriska frågorna i vers 8-10 förväntas alla ge negativa svar.]

11 Jag vill lära er om Guds (Els) hand,

den Allsmäktiges (Shaddajs) tankar vill jag inte dölja.

12 Se, ni har ju själva alla skådat (betänkt) det,

varför kommer ni då med detta – tomt (meningslöst, flyktigt, fåfängt) prat? [Versen avslutas med substantivet följt av verbet för tomhet (hebr. hevel havel). Ordagrant något i stil med ”tomhet som blir/gör/skapar tomhet” och beskriver vännernas fåfänga prat som snabbt försvinner bort som rök eller ånga.]

[Det följande stycket inleder Job på samma sätt som Sofar avslutade (Job 20:29). Job speglar den lära som hans bekanta har riktat mot honom och visar hur hans lidande inte är det lidande som en ond människa får skörda för sin onda livsstil.]

13 Detta är den onda människans lott hos Gud (El),

det arv som den hänsynslöse (våldsverkaren) får av den Allsmäktige (Shaddaj).

14 Om hans barn blir många – [så är det] för svärdet,

hans avkomlingar får inte mätta sig med bröd.

[Alla tre Jobs kompanjoner kopplade barnens öde med Jobs synd, se Job 5:4; 8:4; 18:19.]

15 De som överlever honom läggs i graven genom död [dödlig sjukdom]

och deras änkor gråter inte över dem.

[De som överlevde krig och svält (vers 14) dog av pest, se Job 18:13; Jer 15:2; Upp 6:8.]

16 Om han samlar silver som stoft

och lägger kläder på hög (hebr. kon) som lera. [Sak 9:3]

17 Fastställd (bestämd – hebr. kon) och rättfärdig blir han påklädd

och silver oskyldigt delas upp.

[Vers 16-17 formar en kiasm där flera ord upprepas. De ogudaktiga kan samla pengar och kläder (som var dåtidens investeringar), men de kommer att komma till de rättfärdiga i sinom tid.]

18 Han bygger sitt hus som en mal,

likt ett solskydd (temporärt skydd – hebr. sukkah) som väktaren gör åt sig. [Jes 1:8; 4:6; Jona 4:5]

19 Rik går han till sängs – och samlar inte [mer],

när han öppnar sina ögon är allt borta. [Även om verbet samla (hebr. asaf) behöver något mer ord, så är budskapet helt klart: rikedom kan försvinna över natten!]

20 Som vatten [vågornas kraft eller störtfloden] griper fasorna honom,

natten rycker (stjäl) bort honom som stormen.

21 Östanvinden lyfter honom och han är borta,

den sveper i väg honom från hans plats.

22 Den vräker sig mot honom utan förskoning,

han försöker fly för dess kraft.

23 Den klappar (hebr. safaq) sina händer mot honom

och visslar (hebr. sharaq) åt honom från hans plats.

28

Visheten

[Detta kapitel som är ett poem om visheten kommer som ett avbrott från alla dialoger. En del ser det som en fortsättning av Jobs (eller Bildads) tal, men litterärt så fungerar det som en brygga mellan dialogerna och Jobs avslutande ord.]

1 Ja, det finns

för silvret

en gruva (utgång, utflöde – hebr. motsa),

och en plats (hem)

för guldet

där det renas.

[Stycket öppnas med ett enkelt kiastiskt mönster där gruva/plats står centralt och ramas in av silvret/guldet. Versen beskriver de grundläggande stegen för att ta fram metaller. Först måste det brytas, sedan måste det renas. Väldigt sällan kan man hitta rena metaller, för det mesta är de uppblandade med värdelös sten. Visdom nämns inte förrän i vers 12, men analogierna med gruvnäringen är många. Vishet är värdefull som silver och behöver förädlas som guld. Det är ett krävande arbete, men ger stor lön.]

2 Järn hämtas upp ur jorden,

stenar smälts till koppar.

3 Han [människan] sätter gränser för mörkret (hebr. choshech) [när facklor ger ljus i gruvgångar]

och utforskar det yttersta djupet,

där stenen är mörker (hebr. ofel) och dödsskugga (hebr. tsalmavet).

[Tre olika ord för mörker används här.]

4 De spränger schakt långt från människors boningar,

glömda av foten (avlägsna platser dit ingen går),

hissas ner djupt [i schakten] och vajar (gungar, svajar), långt från människor. [Gruvor, som t.ex. Timnah i södra Israel, låg otillgängligt till, långt från civilisationen.]

5 Från jorden kommer bröd [ovan jord spirar och växer grödor],

men där nere förvandlas den som av eld.

[Under jord ”växer” metallen fram genom eldsättning, den gamla metoden då berget hettades upp med eld vilket skapade sprickor som underlättade brytningen.]

6 Safiren har sin plats bland hennes stenar,

och i stoftet (materialet) finns guld för honom [gruvarbetaren].

7 Stigen dit är inte känd av rovfågel,

gladans (hökens) öga har inte upptäckt den.

8 Inte har söners stolthet (hebr. ben shachats) trampat på den,

inte har rytande lejon (hebr. shachal) passerat fram på den.

[Hebr. shachats används bara här och i Job 41:25. Det finns en dubbelhet i att syfta på både djur och människor, här utifrån parallellismen är det ”stolta lejon” (djurens konung) som åsyftas, men det utesluter inte stolta människor. Hebr. shachal är ett av närmare tio olika ord för lejon. Detta ord har sitt ursprung i verbet för att ryta, hebr. sheagah. Dessa män som jobbar i gruvorna fruktar inte vilda djur.]

9 På den hårda stenen lägger man sin hand

och gräver ut bergen från grunden.

10 De hugger ut kanaler [för att leda ut vatten – gångar] i klipporna,

och ögat får se härliga ting.

11 De stoppar upp vattenådrornas gråt,

de drar fram hemligheter [dolda skatter] i ljuset.

______

12 Men visheten – var finns hon?

Var har förståndet sin boning?

[Nästan samma fras återkommer i vers 20.]

______

13 Nej, hennes värde (pris) känner inte en bräcklig människa.

Nej, henne kan man inte finna i de levandes land.

14 Djupet säger: ”Hon är inte i mig”,

havet säger: ”Hon finns inte hos mig.”

15 Nej, hon kan inte fås för dyrbaraste guld (inneslutet; renat guld – hebr. segor),

dess pris (hebr. mechir) kan inte vägas upp med silver.

16 Nej, hon kan inte betalas med guld från Ofir

eller med dyrbar onyx och safir.

17 Nej, hon kan inte jämföras med guld (hebr. zahav) och glas (kristall),

inte ges i utbyte mot kärl av rent guld (hebr. paz),

18 koraller [”höga saker”; röd korall, Hes 27:16] och kristall ska inte nämnas.

Priset (penningpungen – hebr. meshech) för vishet är mer än pärlor.

19 Nej, topas från Kush [Etiopien] kan inte radas upp bredvid henne,

hon kan inte vägas upp med renaste guld.

[Topas är en olivgrön gulaktig sten; den andra stenen i bröstskölden, se 2 Mos 28:17.]

______

20 Men visheten – var kommer hon ifrån?

Var har förståndet sin boning?

[Exakt samma innehåll som vers 12, förutom verben finns/kommer.]

______

21 Hon är gömd för alla levandes ögon,

hon är dold för himlens fåglar. [Jfr vers 7-8]

22 Abaddon (avgrunden, förgörelsens plats) [Ords 27:20; Job 26:6; Upp 9:11] och döden säger:

”Vi har hört ett rykte (i våra öron har vi hört) om henne.”

[Ett rykte om var man kan hitta vishet.]

23 Gud (Elohim), han känner vägen till henne,

han vet var hon bor,

24 för han skådar till jordens ändar,

han ser allt under himlarna.

25 När han mätte upp vindens vikt

och vägde vattnen efter mått [under världens skapelse, se 1 Mos 1:2],

26 när han gjorde en stadga (lag – hebr. choq) [naturlag] för regnet

och en väg för åskans blixt,

27 då såg han henne och uppenbarade (ordagrant: räknade) henne,

han beredde henne och utforskade henne. [Ords 8:22-29]

28 Och till människan (hebr. adam) sa han:

”Se, att frukta (vörda) Herren (Adonai) [vissa manuskript har JHVH – Jahveh], det är vishet,

och att fly det onda är förstånd.”

[I den hebreiska grundtexten står ordagrant Herrens fruktan. En sund och rätt gudsfruktan utgör första steget till vishet, se även Ords 1:7; 9:10.]

29

Avslutande monolog av Job (kap 29-31)

Sammanfattning av Jobs lidande

1 Igen tog Job upp sitt talesätt (började han tala i bilder och ordspråk, ofta med många bottnar; ibland även profetiskt – hebr. mashal) och sa:

[Job önskar sig på nytt tillbaka till hur det var innan han drabbades av detta, se Job 6:8; 11:5; 14:13; 19:23:]

2 Om det ändå vore som i tidigare månader,

som i de dagar då Gud gav sitt beskydd,

3 då hans lampa sken över mitt huvud [gav riktning och klarhet, se Job 22:28; 2 Mos 10:23],

och i hans ljus vandrade jag genom mörkret!

4 Då jag var i min ”bästa årstids” dagar [ordagrant: vinterns dagar; då var skörden bärgad; sådden gjord; det är svalt och skönt],

då Guds (Elohas) godhet vilade över mitt tält,

5 då den Allsmäktige (Shaddaj) fortfarande var med mig

och mina barn fanns runt omkring mig,

6 då mina fötter badade i gräddmjölk [bild från ett herdesamhälle; boskapen mjölkar i överflöd]

och det rann bäckar av olja ur klippan [den uthuggna vinpressen] för mig. [5 Mos 32:13; Job 24:11]

7 När jag gick till porten i staden

och intog min plats på torget,

8 när de såg mig, drog de unga sig undan

och åldringarna (de skröpliga – hebr. jashish) reste sig och blev stående.

9 Hövdingar (ledare – hebr. sar) höll tillbaka sitt prat (hebr. milah)

och lade handen på munnen. [Något Job bett de tre bekanta göra, se Job 21:5.]

10 Rösten från furstar (hebr. nagid) försvann (drogs undan),

deras tunga fastnade i gommen.

[Job tillhörde troligen också denna klass av ledare, hövding/furste används antagligen synonymt här.]

11 När ett öra hörde, prisade det mig lycklig,

och när ett öga såg mig, lovordade det mig.

12 eftersom jag räddade den fattige som ropade

och den faderlöse som ingen hjälpare hade.

13 Den döende välsignade mig,

änkans hjärta fick jag att jubla.

14 Jag klädde mig i rättfärdighet och den var min klädnad,

rättvisan var min mantel och huvudbonad.

15 Ögon var jag åt den blinde

och fötter åt den halte (lame) var jag.

[Både ögon och fötter står i dual-formen, dvs. två ögon och två fötter.]

16 En far för de behövande (fattiga – hebr. evion) var jag

och jag utforskade (redde ut) den okändes sak. [Sökte upp människor som led i tysthet, och gav dem rätt.]

17 Och jag krossade [med emfas] den orättfärdiges huggtänder (rovdjursgaddar – hebr. metalah)

och ryckte rovet från hans tänder (hebr. shen).

18 Jag tänkte då: ”I mitt eget näste (boning – hebr. qen) ska jag dö,

mina dagar blir många som sanden.

[En positiv bild av familjen samlad som i ett ”fågelbo” i en nära gemenskap.]

19 Min rot [under mig]

är öppen till vattnet [har tillgång till vattenkällor],

och nattens dagg vilar i

mina grenar [ovan mig].

[Versen är en merism (ett uttryck med kontraster som ger en helhet) där Job beskriver roten under honom och grenarna ovanför hans huvud. För den som bor i ett ökenklimat är tillgång på vatten viktigt, jfr Job 18:16. Vatten både från rot och grenverk är en symbol på Guds nåd och favör, se Ps 1:3; Jer 17:18.]

20 Min ära är ständigt ny [det är Jobs önskan, se Job 19:9],

och min båge [min arm] förnyas i min hand.”

[Båge är ofta parallell till starka armar, se 1 Mos 49:24; 1 Sam 2:4.]

[Job ser nu i vers 21-25 tillbaka på den tid då han var respekterad, se vers 7-10. Även Elifaz har nämnt om hans forna rykte om vishet, se Job 4:3-4.]

21 De lyssnade på mig och väntade,

de var tysta inför mitt råd.

22 Efter mitt ord sa ingen emot mig (hebr. shanah),

och mitt prat droppade [som ett fint stilla regn].

[Bilden är hur de som lyssnade vattnades på ett mjukt och fint sätt, se Amos 7:16; 5 Mos 32:2; Höga V 4:11.]

23 De väntade på mig som på regn,

de öppnade sin mun på vid gavel som efter sent regn (vårregn).

[De sista regnen före spannmålsskörden, som ger näring åt frukten.]

24 Jag log mot dem – de trodde inte det,

och de tog emot mitt ansiktes ljus [min favör].

25 Jag valde väg (hebr. derech) åt dem och satt som huvud (de högsta ledarna – hebr. rosh),

jag tronade som en kung (hebr. melech) bland sin armé (trupp),

som en som tröstar (hebr. nacham) de sörjande.

[Job är en skuggbild av Messias som tröstar de sörjande, se Jes 61:2-3. Även i hans lidande finns likheter, se Jes 50:4; Heb 2:18. I hebreiska ordföljden är nachum det sista ordet. Jesus valde att verka utifrån Kapernaum (Jes 9:1; Matt 4:13), som på hebreiska är Kfar Nachum. Det är samma namn som profeten Nahum. Betydelsen är ”Nahums by” eller mer ordagrant ”tröstens by”!]

30

1 Och nu har de som är yngre än jag hånat mig,

de vars fäder jag skulle ha ringaktat

och placerat med mina fårhundar (vallhundar).

2 Till vilken nytta är deras händers styrka för mig?

Män vars mogna ålder gått förlorad?

3 De är magra av brist och hungersnöd,

de gnager på den torra marken, i den öde ödemarkens dysterhet.

4 De plockar (samlar) saltörter med malört bland snåren (buskarna)

och ginstbuskarnas rötter är deras mat (bröd).

5 Från mitten (ordagrant: ryggen) [kroppens mitt, samhället] drivs de ut,

de ropar över dem som en tjuv.

6 I dalens klyftor måste de bo,

i hålor i marken och i klipporna.

7 I busksnåren skriar de,

under nässlorna kurar de ihop sig (samlas de).

8 De är dårens söner, även skammens söner,

de är utdrivna från landet.

9 Och nu har jag blivit deras nidvisa (hebr. negina),

jag är ett pladder (prat, ordspråk – hebr. milah) för dem.

10 De avskyr mig, de flyr långt bort från mig

och besparar mig inte att bli spottad i ansiktet.

11 Eftersom han har lossat min tältlina (hebr. jeter) [huvudlinan som höll uppe tältet, se Job 4:21]

och plågat mig

och de har kastat bort tyglarna framför mig.

12 Över min högra [sida – för att anklaga, se Sak 3:1; Ps 109:6] reser sig ungt slödder (hebr. pirchach),

de snärjer mina fötter

och de bygger upp sina fördärvliga stigar [belägringsramper, se Job 19:12] mot mig.

13 De gräver upp min stig (upptrampad gångväg – hebr. netivah),

de förvärrar min olycka,

de som själva ingen hjälp har. [Uttrycket kan tolkas att de gjort det själva utan hjälp, men troligare är det ett ordspråksliknande uttryck för sådana bedrövliga människor som ingen vill associera sig med. Ingen tjänare vill arbeta för dem.]

14 Som ett stort gap (genombrott, bräcka i en mur) anländer de,

som ett oväder rullar de sig över mig.

15 Skräck har vänts mot mig,

de jagar bort min ära som en vind

och som ett moln försvinner min välfärd.

16 Och nu är min själ uthälld i mig,

lidandets dagar har tagit sitt grepp om mig.

17 På natten blir mina ben genomborrade

och faller av mig och mina muskler får ingen vila.

18 Med stor kraft är mina kläder vanställda,

de binder mig som kragen på min mantel.

19 Han har kastat mig i dyn

och jag har blivit som stoft och aska.

20 Jag ropar till dig men du svarar mig inte.

Jag står upp och du ser på mig.

21 Du har vänt dig till att bli grym mot mig,

med din mäktiga hand hatar du mig.

22 Du lyfter upp mig till vinden,

du får mig att rida på den

och du smälter (löser upp) min varelse (ordagrant: ämnena som jag består av, min kropp).

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Job skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

23 Jag vet att du vill föra mig till döden

och till det utvalda huset för alla levande.

24 Förvisso, skulle inte han [en bruten man – Job] sträcka ut sin hand från ruinhögen,

i sin olycka sända ett nödrop (hebr. shoa) till dem [feminin plural – kan syfta på gråterskor]?

25 Har jag inte gråtit på olyckans dag?

Min själ har sörjt för den fattige.

26 När jag skådade efter gott,

kom ondska

och när jag väntade på ljus,

kom mörker.

27 Mitt inre kokar och vilar inte,

lidandets dagar har kommit över mig.

28 Jag går sörjande utan värme.

Jag står upp i skaran och ropar på hjälp.

29 Jag har blivit en bror till schakalen

och en kompanjon till strutsarna.

30 Min hud är svart och faller av mig

och mina ben brinner av hetta.

31 Därför är min kinnor-harpa vänd till sorg

och min flöjt till en gråtande röst.

31

Jobs ed – jag är inte skyldig

[Nu följer en serie av ”om jag gjort detta” (19 ggr – vers 5, 7, 9, 13, 16-17, 19, 21, 24-26, 29, 31, 33, 38-39) följt av ”då”, se vers 8, 10, 22 och 40. Beroende på hur man räknar är det omkring 16 olika syndfulla handlingar som Job tar upp. Formatet är inte okänt. I De dödas bok från Egypten, som är en ockult instruktionsbok inför efterlivet, finns liknande uppräkningar. I kapitel 125 som behandlar ödet för en avliden själ räknas 42 synder upp som den personen inte gjort. Den äldsta versionen är från 1500 f.Kr. men berättelserna är äldre och skrivsättet känt på Jobs tid.]

1 Jag skar ett förbund (slöt ett kontrakt) med mina ögon,

hur skulle jag då kunna tänka på (se på, låta tanken vandra iväg, fantisera om) en jungfru (ung kvinna)? [Här handlar det inte bara om handlingar (vers 9-12) utan också om tankar, se Ords 6:25; Matt 5:28.]

2 Och vilken är Guds (Elohims) del ifrån ovan

och arvet från den Allsmäktige (Shaddaj) från höjden?

3 Är det inte olycka till förvrängaren

och katastrof till den som gör falskhet (ordagrant tomhet, det som ingenting är)?

4 Har inte han sett mina vägar

och räknat mina steg?

5 Om jag har vandrat med fåfängan

och min fot har hastat till bedrägeri –

6 låt mig bli vägd på rättvisans våg,

och Gud (Elohim) känner (är intimt förtrogen med) min oskuld. [Job 23:10; 27:5, 6]

7 Om mitt steg

har vänt bort från vägen

och mitt hjärta vandrar

efter mina ögon [Hes 6:9],

och om någon fläck klamrar sig fast

vid mina händer,

8 låt mig då så och låt någon annan äta,

ja, låt frukten från mitt fält bli uppryckt. [3 Mos 26:16]

9 Om mitt hjärta har lockats till en kvinna

och jag har legat på lur vid min grannes dörr,

10 låt då min hustru mala åt någon annan

och låt andra böja sig över henne [Jer 8:10].

11 Eftersom det är ett avskyvärt brott,

det är en synd som ska straffas av domaren.

12 Eftersom det är en eld som slukar ända till Abaddon (avgrunden, förgörelsens plats) [Ords 27:20; Job 26:6; Upp 9:11]

och skulle utplåna all min tillväxt.

13 Om jag skulle förakta min tjänares eller min tjänarinnas sak

när de tvistar med mig [5 Mos 24:14, 15],

14 vad skulle jag då göra när Gud (Elohim) reser sig?

Och när han kommer ihåg, vad ska jag svara honom?

15 Har inte han som har skapat mig i livmodern skapat honom?

Och har inte den Ende skapat oss i livmodern?

16 [Som respons på Elifaz anklagelser i Job 22:7-9 att han skulle ha förtryckt de fattiga säger nu Job:]

Om jag har undanhållit något som den ringe önskar,

och om mina ögon har fått änkan att misslyckas [Job 29:12],

17 eller har ätit min smula (mat, oavsett hur lite) själv (ensam)

och den faderlöse inte har ätit av den –

18 för från min ungdom växte han upp, med mig som en far

och jag har varit hennes vägledare från min mors sköte (livmoder).

19 Om jag har sett någon vandrare i behov av kläder

eller att en behövande inte har något att skyla sig med,

20 om hans länder inte har välsignat mig

och om han inte blivit varm av ullen från mina får,

21 om jag har lyft upp min hand mot den faderlöse,

eftersom jag i porten såg min hjälp,

22 låt då mina skuldror falla loss från skulderbladen

och mina armar brytas loss från skelettet.

23 Olycka från Gud (Elohim) var en skräck för mig

och på grund av hans majestät kan jag inte göra något.

24 Om jag har satt mitt hopp till guld

och har sagt till det fina guldet: ”Du är min trygghet”,

25 om jag gladde mig därför att min rikedom var stor (hebr. rav)

och för att min hand har fått mycket (stor volym – hebr. kabir),

26 om jag såg solen när den sken

eller månen vandra i klarhet,

27 och mitt hjärta i hemlighet har blivit lockat

och min mun har kysst min hand,

28 även detta en synd som ska straffas av domaren [jfr vers 11],

eftersom jag då förnekat (bedragit, ljugit för) Gud (Elohim) som är därovan (från ovan). [Gud är högre än sol och måne som människor är frestade att tillbe.]

29 Om jag gläder mig åt att han som hatar mig blir fördärvad,

eller jublar när ondska blir funnen hos honom –

30 och inte avhåller min mun från att synda

genom att uttala en förbannelse över hans själ (liv).

31 Om inte de vuxna i mitt tält säger:

Vem kan finna någon som inte har blivit mätt av hans kött?

32 Främlingen bor inte på gatan,

mina dörrar har jag öppnat mot gatan.

33 Om jag på människors sätt har dolt mina överträdelser

genom att gömma dem i famnen,

34 eftersom jag fruktade för skarorna

och de mest föraktade familjerna skrämde mig,

så att jag teg och inte gick ut genom dörren.

35 Vem ger till mig, lyssnar till mig, se mitt märke (avtryck, signatur, autograf).

Låt den Allsmäktige (Shaddaj) svara (se, uppmärksamma) mig.

Och bevisa i skrift en man, min motståndare.

36 Om jag inte kan bära det på min skuldra

ska jag binda det vid mig som en krona.

37 Jag ska berätta för honom antalet av mina steg,

som en furste ska jag gå nära honom.

38 Om mitt land ropar mot mig

och dess plogfåror gråter tillsammans,

39 om jag har ätit dess frukt (styrka – hebr. koach) utan silver [ge betalning]

och har fått dess ägare (herrar) att bli missnöjda (ordagrant: utsläckt deras själ),

40 låt tistlar växa istället för vete

och skadlig vass istället för korn.

Här slutar Jobs ord.

32

Eliho träder fram

[Nu följer fyra tal av en ny person – Eliho. Han är yngre än de andra tre bekanta som pratat med Job, se vers 4. Han har varit med och lyssnat på samtalen (Job 33:8). Han är den enda personen i Jobs bok som har en släkttavla, se vers 2. Hans stam var från Boz, som är namn på två män (1 Mos 22:21; 1 Krön 5:14) och en plats. I Jer 25:23 nämns Boz tillsammans med Dedan och Tema (Job 6:19). Eliho hade som de tre övriga rötterna i ökenlandskapet öster om Israel.]

1 De tre [bräckliga] männen [Elifaz, Bildad och Tsofar] slutade nu svara Job,

eftersom han var rättfärdig i sina egna ögon.

2 Detta upprörde Eliho, Barachels son, en bozit, av Rams släkt.

Han blev upprörd mot Job för att denne menade sig ha rätt mot Gud (Elohim),

3 och mot sina tre bekanta blev han upprörd,

för att de inte fann något svar och ändå dömde Job skyldig.

4 Eliho hade väntat (hebr. chachah) med att rikta några ord till Job

eftersom de andra var äldre (hebr. zaqen) än han.

5 Men när Eliho såg att det inte fanns något svar i munnen på dessa tre [bräckliga] män (hebr. enosh),

blev han brinnande vred.

Elihos tal till de tre bekanta

6 Då tog Eliho, Barachels son, boziten, till orda. Han sa:

Jag är ung till åldern,

och ni är föråldrade (skröpliga – hebr. jashish).

[Här används ett ovanligare ord för gammal än i vers 4.]

Därför var jag rädd

och vågade inte lägga fram min mening för er.

7 Jag sa (tänkte för mig själv): ”Dagar [ålder, se Job 15:10] ska tala

och de många åren lära ut (vara förtrogen med) vishet.” [Job 12:12]

8 Men det beror på anden i människan (hebr. enosh),

den Allsmäktiges (Shaddajs) livsande (hebr. neshamah) [1 Mos 2:7] ger henne förstånd.

9 Nej, det är inte många [dagar/år] som ger vishet

eller bara gamla som förstår vad som är rätt.

10 Därför säger jag: Lyssna på mig!

Jag vill lägga fram min mening, också jag.

11 Se, jag väntade på era ord,

jag lyssnade efter era insikter

när ni sökte finna de rätta orden,

12 och jag tittade noga på er (följde er uppmärksamt).

Men, se, ingen av er kunde överbevisa Job,

ingen kunde svara på hans ord.

13 Svara nu inte: ”Vi möttes av vishet!

[Bara] Gud (El) kan besegra honom, inte människor (hebr. ish).”

14 Hans [Jobs] ord var inte riktade mot (uppradade – hebr. arach) [uppställd som en armé redo att attackera] mig,

och jag ska inte bemöta honom med era uttalanden (argument – hebr. emer).

[Eliho vänder sig nu från de tre bekanta, och riktar sig mot Job. Texten skiftar från andra person till tredje person, ett skifte som är vanligt i tillrättavisning, se Job 18:3-4.]

15 De är bestörta och svarar inte mer,

pratet (babblet – hebr. milah) har lämnat dem.

16 Skulle jag vänta när de inte talar,

när de fortfarande står där utan svar?

[Svaret på den retoriska frågan i föregående vers är nej. Eliho kan knappt bärga sig att få tala, han är på väg att explodera. Verbet ”svara” kommer först i den hebreiska ordföljden, vilket betonar att han verkligen vill svara! Två gånger förekommer också frasen ”också jag”. Uttrycket formar en ram till två substantiv som centralt har verbet ”lägga fram”!]

17 Jag ska svara –

också jag

min del

vill jag lägga fram (presentera)

min åsikt (hebr. dea)

också jag!

18 för jag är uppfylld av prat (hebr. milah),

anden inom mig pressar (motiverar; tvingar) mig.

19 Ja, min mage är som ett vin som inte öppnats [det jäser och bubblar],

såsom nya vinsäckar vill det sprängas.

20 Låt mig tala!

Ge mig lättnad (ge mig utrymme för luft)!

Låt mig öppna mina läppar

och svara.

[I ett kiastiskt uttryck ger Eliho utryck för att han måste få ventilera sina känslor.]

21 Nej, jag ska inte vara partisk mot någon (man – hebr. ish)

och inte smickra någon människa (hebr. adam).

22 För jag vet inte hur man smickrar [det är inte min vana att tala så],

om jag gjorde det skulle min Skapare snabbt rycka bort mig [från jorden, se Ps 102:24].

[Titeln min Skapare används mest i visdomslitteraturen, se Job 4:17; Ords 14:31; 17:5.]

33

Elihos tal till Job

1 Eliho tog till orda och sa:

Och likväl Job, jag ber dig, lyssna till mitt prat (hebr. milah)

och alla mina ord (hebr. davar).

2 Se, jag ber dig, jag har öppnat min mun,

min tunga har talat i min gom.

3 I mitt hjärtas uppriktighet (ärlighet, rättframhet – hebr. josher) säger jag,

och det mina läppar vet (är intimt förtrogna med)

ska de tala (flöda fram från hjärtat – hebr. malal) klart (rent, sant, tydligt).

[Ovanligt ord för att tala från hjärtat, se även Job 8:2.]

4 Guds (Els) Ande har skapat mig

och den Allsmäktiges (Shaddajs) livsande har gett mig liv.

5 Om du kan bemöta mig,

gör dig redo inför mig

och framställ din sak.

6 Se, jag är, som din mun (vi är lika), till (inför) Gud (El),

från lera är jag formad, även jag.

7 Se, min skräck ska inte göra dig rädd,

mitt tryck ska inte vara tungt över dig.

8 Men du [Job] sa inför mina öron,

så lydde babblet (pratet – hebr. milah) jag hörde:

9 ”Jag är ren (moraliskt ren – hebr. zach) och utan synd,

jag är rentvättad (hebr. chaf) och utan skuld.

10 Men se, han [Gud] är avståndstagande (hindrar och håller tillbaka – hebr. tenoa) mig,

han räknar mig som sin fiende.

11 Han sätter mina fötter i boja (stock),

han vaktar på mina livsvägar (hebr. orach)”

[Eliho hade säkert Jobs ord från Job 13:27 i åtanke, versen är identisk förutom du/han.]

Elihos svar till Job

12 Se, vad gäller detta har du inte rätt [Job] – det är mitt svar till dig,

för Gud (Eloha) är större än en [bräcklig] människa (hebr. enosh).

13 Varför (av vilken anledning) tvistar du med (motsätter du dig – hebr. riv) honom,

för att han inte ger ett enda ord till svar?

[Ett av svaren på att Gud inte alltid förklarar sig för människor finns i Jes 55:8-9.]

14 För Gud (El) talar ibland på ett sätt,

ibland på ett annat, utan att man ser (bryr sig om) det.

[Nu följer två sätt som Eliho säger att Gud talar på: drömmar (vers 15-18) och lidande (vers 19-22).]

15 I drömmen, i en syn om natten,

när sömnen fallit tung över människorna

och de slumrar i sin bädd,

16 då avtäcker han människornas öron

och bekräftar deras förmaningar (hebr. mosar),

17 för att hindra människan (hebr. adam) från en ogärning

och hålla högmodet borta från en stridsman (man i sina bästa år, full av egen styrka och kraft – hebr. gever).

18 Han bevarar hennes liv (själ) från graven

och hennes liv från att gå (genomborras) av vapen (”något som kastas” – hebr. shelach).

[Eliho fortsätter dela sina tankar. Om inte någon lyssnar på Guds varningar under natten kommer Gud straffa (Job 36:10) för att få uppmärksamhet.]

19 Han tuktas med plågor på sin sjukbädd

och med ständiga smärtor i benen.

20 Så han får avsmak för bröd (mat),

han avskyr den föda han älskade.

21 Hans kött tärs bort tills inget finns kvar,

hans ben blottas (som en kal höjd) som förr inte syntes.

22 Hans liv (själ) närmar sig graven,

hans liv dödens budbärare (ordagrant: ”till döden” – hebr. le mot).

[Eliho tar nu upp två undantag: En ängel kan gripa in (vers 23-25) och människan kan be till Gud (vers 26-28).]

23 Men om det finns en ängel, som vakar över honom,

en medlare, någon enda av de tusen, och denne får berätta för människan om hennes uppriktighet (rättsinnighet, integritet – hebr. josher),

24 då förbarmar han [Gud] sig över honom och säger:

”Friköp (lös ut) honom från att fara ner i graven,

jag har funnit lösen för honom.”

25 Då får hans kropp ny ungdomskraft,

han blir på nytt som i sin ungdoms dagar.

26 Han ber till Gud (Eloha) och han visar nåd (hebr. ratsah) mot honom,

han får se hans [Guds] ansikte med jubel.

Och han [Gud] återupprättar människans rättfärdighet.

27 Han sjunger då [upprättad] inför människorna:

”Jag syndade och förvrängde det rätta,

men jag fick inte vad jag förtjänade.

28 Han friköpte mitt liv (min själ – hebr. nefesh) från att hamna i fördärvet,

och mitt liv ska se ljuset.”

29 Se, allt detta gör Gud (El) [talar genom drömmar och plågor, vers 15-22]

både två och tre gånger med en stridsman (hebr. gever).

30 för att återföra hans liv (själ) från graven

och låta livets ljus stråla över honom.

[Vers 29 och 14 formar en inclusio med frasen ”en och två”, och här ”två och tre”. Detta ramar in hela denna sektion (vers 12-30) där Eliho svarar Job.]

Elihos utmaning till Job

31 Lyssna, Job! Hör på mig!

Håll tyst, så jag får tala.

32 Om du har något babbel (hebr. milah) att bemöta mig med (ge tillbaka till mig),

tala, för jag vill gärna ge dig rätt.

33 Om inte, lyssna du då till mig.

Håll tyst, jag ska lära dig vishet.

[Eliho lämnar bara två alternativ till Job – var tyst eller omvänd dig. Job väljer tystnad, för inget svar kommer mellan kapitel 33 och 34. Det är en ton av ungdomlig arrogans (Job 32:6) i hela Elihos tal. Det ska noteras att varken här eller någon gång senare i Elihos långa anförande ända till och med kapitel 37 svarar Job honom en enda gång.]

34

Elihos andra tal till de tre bekanta

1 Och Eliho svarade och sa [upprepar liknande formulering som riktades direkt till Job i Job 32:1]:

2 Hör (lyssna), ni visa män, på mitt prat (mina ord – hebr. milah)

och ni erfarna [män], ge ert öra (ge er uppmärksamhet) till mig!

3 För örat prövar pratet (orden – hebr. milah),

som gommen smakar maten.

4 Låt oss döma åt oss det som är rätt,

låt oss veta med våra ögon vad som är gott,

5 eftersom Job har sagt: ”Jag är rättfärdig

och Gud (El) har tagit bort min rätt.

6 trots min rätt hålls jag för en lögnare,

mitt sår är oläkligt,

jag är utan överträdelse.”

7 Vilken man (stridsman – en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft) är lik Job

som dricker förakt som vatten?

8 Vem vandrar tillsammans med den som gör synd

och går tillsammans med en ond man?

9 Eftersom han säger: ”Det gagnar en man (stridsman – en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft)

inget att han skulle vara överens med Gud (Elohim).”

10 Därför, hjärtats män, lyssna till mig:

Vare det långt från Gud (El) att han skulle göra det onda

och från den Allsmäktige (Shaddaj) att han skulle begå överträdelse.

11 För en människas arbete ska han löna honom,

och en man ska finna en vältrampad stig.

12 Säkerligen ska Gud (El) inte göra något ont

och den Allsmäktige (Shaddaj) inte förvränga rätten.

13 Vem gav honom befallning över jorden?

Eller vem har ordnat hela världen?

14 Om han skulle lägga sitt hjärta på honom

och samla ihop sin ande och sin livsande (andedräkt).

15 Allt kött ska förgås tillsammans [Ps 104:29]

och människan ska återvända (bli) till jord. [1 Mos 3:19]

16 Och om du har förstått, hör detta,

vänd ert öra till rösten av mitt prat (mina ord – hebr. milah ani).

17 Ska den som hatar rättvisa (hebr. mishpat) binda (vira runt – hebr. chavash) [hela eller regera]?

Ska du fördöma honom som är rättfärdig och mäktig (hebr. kabir)?

[Kan tolkas som att förbinda (ett sår) och därmed varsamt hela eller att binda och styra med auktoritet. Ordet används vanligen om att ”sadla” ett djur eller att vira en huvudbonad.]

18 Är det lämpligt att säga till en kung: ”Du är usel?”

Eller till en ädling (prins): ”Du är ond?”

19 Det tillkommer inte furstar att ta hänsyn till de rika mer än de fattiga,

eftersom de alla är hans händers verk.

20 På ett ögonblick dör de, vid midnatt,

folket skakar och går bort

och de mäktiga tas bort utan hand.

21 Eftersom hans ögon är över mannens vägar

och han ser hela hans vandring.

22 Det finns inget mörker, ingen dödens skugga

där överträdelsernas arbetare kan gömma sig.

23 Eftersom han har bestämt en tid över varje man,

då han ska gå till Gud (El) i domen.

24 Han krossar de mäktiga (hebr. kabir) utan utfrågning (förhör, rannsakan) [Ords 18:17]

och insätter (reser upp) andra i deras ställe.

25 Därför granskar han deras arbete

och han omstörtar dem på natten

så att de krossas.

26 Han slår de onda (moraliskt förfallna)

på en öppen plats där man kan se.

27 Eftersom de vände bort från att följa honom

och inte tog notis om någon av hans vägar,

28 så att de fick den fattiges rop att komma upp till honom,

och han hör den plågades rop.

29 Och han ger vila och vem kan fördöma?

Och han gömmer sitt ansikte, och vem kan se honom?

Och över ett folkslag och över en människa lika (på samma sätt),

30 för att en gudlös människa inte ska regera

och bli till en snara för folket.

31 Anta att någon säger till Gud (El):

”Jag har burit tuktan utan att förolämpa,

32 utan att se att du undervisat mig,

om jag har begått synd, ska jag inte göra det mer.” [Eliho gör det hypotetiska antagandet att Job bekänner att han syndat.]

33 Ska du avvisa hans belöning?

För du är ovillig och måste välja

och inte jag, tala därför det du vet.

34 Hjärtats män ska säga till mig

och varje vis man (stridsman – en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft) som lyssnar till mig:

35 Job talar utan kunskap

och hans ord är utan eftertanke.

36 Är önskan att pröva Job till slutet,

då han svarar som en oförnuftig man,

37 för han lägger upproriskhet till sin överträdelse,

han slår ihop sina händer ibland oss och förökar sina ord mot Gud (El).

35

Elihos andra tal till Job

1 Eliho tog till orda och sa:

2 Tycker du att du har rätt [när] du säger:

”Min rättfärdighet – från Gud (El)” [Job 6:29],

3 eftersom du säger:

”Vilken nytta ger den [min rättfärdighet] dig [Gud]?

Vad kan jag vinna [av att leva rättfärdigt, mer än] av min synd [att inte synda]?”

[Eliho börjar sitt tal här i vers 2-3 med att ifrågasätta logiken i Jobs argumentation. Andra delen i vers 2 är kortfattad och kan tolkas som att Eliho anser att Job har sagt att ”hans rättfärdighet är från Gud” eller att han jämförde sig med Gud och ansåg sig ha mer rätt än Gud själv. Vers 3 är också kortfattad, men växlar i pronomen från dig till jag. Till grund ligger Jobs uttalanden i Job 7:20; 9:29-31; 34:9.]

Elihos respons på Jobs argument

4 Jag, jag ska bemöta ditt babbel (hebr. milah)

och [även] dina bekanta [Elifaz, Bildad och Tsofar] med dig.

[Jag upprepas i hebreiskan vilket förstärker hur Eliho nu går till rätta med alla som talat tidigare.]

5 Blicka upp mot himlarna och se [Job],

lägg märke till skyarna högt över dig.

[Eliho vill påminna om att Gud är ovan jorden. Gud finns i den andliga världen, se även Ps 8:4-5. I den teologi som han nu presenterar är Gud så högt ovan jorden att han inte påverkas, eller ens bryr sig om vad människorna gör här på jorden. Vare sig synd eller rättfärdighet spelar någon roll enligt Eliho.]

6 Om du syndar (missar målet – hebr. chata), vad gör (verkar – hebr. paal) du då för honom?

Om dina brott är många, vad formar (hebr. asah) det för honom?

7 Om du är rättfärdig, vad ger (hebr. natan) du honom,

vad kan han ta (hebr. laqach) från din hand?

[Vers 6-7 formar en merism (kontrast) mellan synd och rättfärdighet. Inget av detta påverkar Gud enligt Eliho.]

8 Din ondska påverkar en man (hebr. ish) som du [din medmänniska, inte Gud],

din rättfärdighet ett människobarn (hebr. ben adam).

9 I överflöd

av förtryck

ropar man på hjälp (hebr. zaaq).

Ropar i smärta (hebr. shava)

från armen av

de mäktiga (stora).

[Versen är formad som en kiasm, där de två verben för ropar står centralt och förstärks.]

10 Men ingen frågar: ”Var är Gud (Eloha) som har gjort (format; insatt – hebr. asah) mig,

han som ger sånger i natten [tider av oro, se Ps 42:9; 77:6; Apg 16:25],

11 lär (undervisa – hebr. alaf) oss

från jordens djur

och från himlarnas fågel

som ger vishet (hebr. chacham).”

[De två verben är placerade först och sist, vilket formar en inclusio. Centralt finns en uppmaning att studera skapelsen som beskrivs i flera motpoler, från alla jordens djur till en enda fågel i en rörelse uppåt från det jordiska till det himmelska. Genom hela Bibeln finns många lärdomar från djuren (och då särskilt fyrfotadjur och boskapsdjuren som behemah ofta syftar på) t.ex. relationen mellan fåret och herden i Ps 23. Jesus uppmanar att se på fåglarna, se Matt 6:26.]

12 Då man högljutt skriar (hebr. tsaaq), men han inte svarar,

på grund av de ondas högmod.

[En del tolkar att man ropar på grund av de onda, men i sammanhanget verkar betydelsen vara att Eliho menar att Gud inte svarar på grund av att de som ropar inte är rättfärdiga. Den tolkningen ligger också i linje med Elihos slutsats på varför Job inte blir bönhörd. Ordet för att skrika högt kan härröra från ”att åska” på arabiska. Det är ett högt och ljudligt rop på hjälp. Ordet används i 5 Mos 22:24 där en kvinna ska ”ropa högt” om någon antastar henne. I Job 28:7 nämndes gladan (hebr. aja). Det är enda gången (förutom klassificeringen rena/orena fåglar i Moseböckerna) denna fågel, som delar rot med ett ord som betyder ”den som skriker”, nämns. Det kan vara en koppling till fågeln (singular) som just nämnts i vers 11.]

13 Med säkerhet – tomhet, det hör inte Gud (El),

den Allsmäktige (Shaddaj) ser sådant.

14 Helt säkert, även om du säger att du inte ser honom, ligger din sak inför honom,

och du bör vänta på honom.

15 och nu [eftersom du säger], att han inte straffar i vrede

och inte bryr sig så mycket om synden?

16 [Eliho vänder sig nu från Job, och pratar om honom till dem som står runt:]

Så Job öppnar sin mun [pratar] till tomhet,

utan kunskap hopar sig (flödar) pladder (prat, babbel – hebr. milah).

36

1 Och Eliho fortsatte [hans fjärde tal] och sa:

2 Ha lite tålamod med mig och jag ska visa dig,

för det finns fortfarande mer prat (fler ord – hebr. milah) till Gud (Eloha).

3 Jag ska hämta min kunskap från fjärran

och ska tillskriva min Skapare rättfärdighet.

4 I sanning är inte mitt prat (hebr. milah) lögn.

Den som är fullkomlig i kunskap är med dig.

5 Se, Gud (El) är mäktig (väldig – hebr. kabir), han föraktar ingen,

han är mäktig (hebr. kabir), ett hjärta med styrka (full vigör – hebr. koach).

6 Han bevarar inte den ondes liv

utan ger de fattiga deras rätt.

7 Han tar inte sina ögon ifrån de rättfärdiga,

utan han sätter dem som kungar på tronen och upphöjer dem.

8 Och om de kedjas i oket,

fångas av lidandets rep,

9 då berättar (förklarar) han för dem om deras gärningar

och deras uppror, eftersom de varit fräcka (arroganta).

10 Och han klär av (öppnar) deras öra till förmaning

och säger att de ska återvända från synden.

11 Om de lyssnar och tjänar honom,

ska de tillbringa sina dagar i framgång

och sina år i tillfredsställelse.

12 Men om de inte lyssnar

ska de förgås med vapen (sticks de ned; hebr. shelach)

och de ska dö utan kunskap.

13 Men de som är gudlösa i hjärtat samlar vrede,

de ropar inte på hjälp när han binder dem.

14 Deras själ dör ung,

och deras liv tar slut som manliga tempelprostituerade (hebr. qadesh).

15 Han räddar (drar ut) de bedrövade ur deras bedrövelse

och klär av (öppnar) deras öron i förtryck.

16 Och han lockar dig från nödens mun,

till en rymlig plats utan trångmål,

med ditt bord fullt av fet aska (hebr. deshen)

[Ordet används om den feta askan som blir kvar på altaret efter ett offer (3 Mos 1:6; 6:10). Här står det som ett bildligt uttryck för den finaste maten som Gud kan ge oss.]

17 Och du är full av dom över de onda,

dom och rättvisa tar dem i sitt grepp.

18 Eftersom vreden (hebr. chema) annars lockar dem till straff,

och rikedom blir en muta som inte varar.

19 Förbered ditt nödrop (hebr. shoa), inte guld

och all styrka (hebr. maamats) och vigör (hebr. koach).

20 Längta inte efter natten

när människor stiger upp (lämnar, försvinner) från sina platser.

21 Håll (vakta, skydda, bevara) dig från att vända ditt ansikte till synd,

för detta har du valt framför bedrövelse.

22 Se, Gud (El) är upphöjd i sin styrka (hebr. koach),

vem är en lärare (regn – hebr. moreh) som han?

[Det hebreiska ordet för regn är moreh och kan betyda både höstregn och lärare. Anledningen till den dubbla betydelsen finns i ordets rot jarah som har att göra med att ”skjuta ut något”. Ett moln ”skjuter ut” regndroppar mot marken och en lärare ”skjuter ut ord” till sina elever. På samma sätt som regnet vattnar jorden vattnar läraren lyssnarens hjärtas jordmån, jämför Jesu undervisning om såningsmannen i Matt 13:3-10. Paulus tar som exempel hur Apollos var en lärare som ”vattnade”, men Gud står för växten, se 1 Kor 3:6.]

23 Vem har tillägnat honom hans vägar?

Och vem har sagt: ”Du har gjort orätt (det som är ont/fel)?”

24 Kom ihåg att du förökar hans gärningar (arbete – hebr. paal)

som männen sjunger om.

25 Alla människor skådar på det,

männen betraktar det avlägset.

26 Se, Gud (El) är stor och inte möjlig att känna (bli intimt förtrogen med) antalet av hans år (hans ålder)

går inte att räkna (vi kan inte veta hur gammal Gud är).

27 Han skrapar av vattendropparna,

för att sila fram regn till dimman,

28 som flödar (hebr. nazal) från skyn (hebr. shachaq)

och droppar på människornas skaror.

29 Kan någon förstå molnens utbredning,

ropen från hans boning (ordagrant lövhydda, sukka).

[Lövhyddan kan syfta på Guds boning i himlen och ropen skulle kunna vara åskans ljud, men de vanliga orden för detta finns inte här.]

30 Se, han sprider sitt ljus över den

och han täcker havens djup.

31 för i detta dömer han folken,

han ger mat i överflöd.

32 Han täcker över sina händer med ljus

och befaller det att möta (krocka med) marken.

33 Ljudet från det (åskan) berättar om hans närvaro,

likaså boskapen det som stiger upp.

37

[Kanske har redan molnen tornat upp sig i det oväder och den storm där Gud till sist talar med Job, se Job 38:1.]

1 Ja, inför sådant [oväder] bävar mitt hjärta

och slår häftigt i mitt bröst.

2 Hör, hör (lyssna och lyd noga – hebr. shama shama) dundret från hans röst,

och mullret som går ut från hans mun.

3 Han sänder ut det över hela himlarna,

sina blixtar till jordens ändar.

4 Efter [blixten] hörs en rytande röst,

han dundrar med sin väldiga röst,

han håller inte tillbaka (”hack i häl”, tätt följer – hebr. aqav) blixtarna när han låter sin röst höras.

5 Gud (El) dundrar underbart (förunderligt) med sin röst,

han gör stora och ofattbara ting.

[Fyra gånger används ordet röst, hebr. qol, i vers 4-5.]

6 För till snön säger han: ”Fall över jorden!”,

och [på samma sätt till] regn och regnskuren: ”Regna i skurar!”

[Frasen regn och regnskur (hebr. geshem matar) upprepas två gånger. I den andra upprepningen står matar i plural (mitrot), vilket troligtvis beskriver hur regnet intensifieras och kommer som flera skurar.]

7 Alla människors (hebr. adam) händer blir som förseglade [regnet gör att allt arbete på fälten upphör],

så att alla [bräckliga] människor (hebr. enosh) ska förstå hans verk (gärningar).

8 Allt levande rör sig in i sin håla (gömsle – hebr. erev),

de blir kvar i sina boningar (hebr. meonah).

[Här används två ovanliga ord (håla och boningar) som också återkommer i omvänd ordning i Job 39:2.]

9 Från kammaren (den innersta, mest privata rummet) kommer stormvinden,

och med nordanvinden kommer kölden.

10 med sin livsande (hebr. neshamah) [1 Mos 2:7] sänder Gud (El) frost,

och de vida vattnen fryser.

11 Också med väta (hebr. ri) lastar han molnen,

sprider (kastar) ut sitt moln av ljus (hebr. anan or) [hans åskmoln].

12 De [åskmolnen] far runt åt alla håll efter hans styrning

och utför allt han befaller dem över hela jordens yta.

13 Han låter dem komma som straff,

för att hjälpa hans land eller visa hans godhet.

14 Lyssna [med emfas] noga på detta, Job!

Stanna upp och betrakta Guds (Els) under. [Ps 111:2]

15 Förstår du hur Gud styr dem

och låter blixten lysa fram från sitt moln?

16 Förstår du jämvikten (balansen) i molnen [Job 26:8],

ett verk av honom [Gud själv] som är fullkomlig i kunskap [Job 36:4]?

[Versen kan kopplas med föregående i en fråga hur Job kan förstå hur hans kläder blir varma, men kanske troligare är det en inledning till vers 18 som har en bild av hur Gud spänner ut skyarna som en klädnad.]

17 Du, vars kläder blir varma

när jorden blir stilla under [den varma] sydvinden:

18 Kan du, som han [Gud], expandera (sprida ut) skyarna (universum),

som är starkare än en gjuten metallspegel?

[Här används det hebreiska ordet raqia som betyder att expandera, göra större, hamra ut som en plåt. Här antyds hur universum expanderar, se även 2 Sam 22:10; Job 9:8.]

19 Lär oss vad vi ska säga till honom,

i vårt mörker har vi inget att lägga fram (inga argument vi kan rada upp – hebr. arach).

20 Ska det tillräknas honom att jag vill tala?

Om en man säger något, då blir han uppslukad!

[Ingen kan se Gud och leva, 2 Mos 19:21; 33:20; Dom 6:22.]

21 Men nu, ingen kan väl se på ljuset [solen eller Guds härlighetsljus] som strålar (hebr. bahir) i skyarna

när vinden har gått fram och skingrat dem?

[Igen refereras till stormen som är synlig under hela denna dialog.]

22 Från norr (hebr. tsafon) kommer en glans av guld,

ett skrämmande majestät omger Gud (Eloha).

[Om bara några få verser kommer Gud att träda fram ”glänsande och skrämmande” i stormvinden. Det vanliga ordet för norr tsafon används här. Tsafon identifieras i ugaritiska och andra kanaaneiska myter som boningsplatsen för stormguden Baal-Tsafon och ansågs även vara en samlingsplats för andra gudar. Platsen identifieras som berget Jebel Aqra på gränsen mellan det moderna Syrien och Turkiet vid mynningen av floden Orontes, några mil norr om Ugarit. Det behöver inte vara detta som Eliho refererar till, det kan också vara så att nordanvinden med regn ofta rensade luften och gav klar sikt, se Ords 25:23. Andra ser en referens till norrsken, men det är inte så troligt.]

23 Den Allsmäktige (Shaddaj) – honom kan vi inte hitta (förstå),

han är stor i styrka

och rättvisa och överflödande i rättfärdighet, han plågar inte.

24 Därför fruktar [bräckliga] människor (hebr. enosh) honom.

Han ser inte alla de visa i hjärtat.

[Sista raden kan tolkas på minst två sätt. Som en fråga, skulle Gud inte se och ta sig an den som är vis i hjärtat. Ett annat sätt är ett konstaterande att Gud inte ser på den som anser sig vis i sitt eget hjärta. Det är nästan ironiskt att de två sista hebreiska orden i Elihos 6 kapitel långa monolog (Job 34-37) inte avslutas på ett entydigt sätt i hebreiskan. Bokens läsare börjar vid det här laget känna med Jobs frustration att inte få några klara svar. Men allt kommer förändras i nästa vers då Gud själv träder fram!]

38

Herren talar

Herrens första svar till Job

[För första gången i hela Jobs bok talar Gud till Job. Det har varit 37 kapitel av tystnad från Guds sida där Job har begärt att få ett svar, det senaste var i Job 31:35 där Job sa ”Låt nu den Väldige svara mig!” Ända sedan kapitel 5 har Jobs vänner försökt föra Guds talan, men misslyckats. Det hebreiska ordet för storm är ett annat än det för ”stark storm” i Job 1:19 som orsakade Jobs och hans hustrus förlust av sina tio barn. Ordvalet ger ändå en koppling till att det är i stormen som människan förstår vem Gud är.]

1 Herren svarade Job från stormvinden (hebr. searah) och sa:

2 Vem är det som skymmer (gömmer, döljer) mina planer (tankar, syften)

med sitt prat (babbel – hebr. milah) utan kunskap (förstånd)?

3 Var en man, gör dig nu redo (rusta dig – hebr. azar) [för en svår uppgift som väntar].

Jag ska fråga dig och du ska svara mig.

[Verbet azar innebär att ”omgjorda sina länder”, vilket beskriver hur någon tar en lång klädnad och fäster den i bältet så att benen får en friare rörelse. Det finns flera exempel i Bibeln där detta uttryck används för att göra sig redo för arbete, en svår uppgift, strid eller löpning, se Jer 1:17; Jes 5:27; 1 Kung 18:46. Nu följer en serie frågor som följer skapelseordningen i Första Moseboken. Det är två huvudområden: skapelsen och vilda djur. Först kommer några frågor på åtta områden i skapelsen som berör kosmologi, oceanologi, meteorologi och astronomi. Sedan kommer några frågor gällande åtta vilda djur: lejon, stengetter, vildåsnor osv. Det finns inslag av humor och ironi när Gud visar på Jobs okunskap. I de två svaren som Gud ger i kapitel 38-41 ingår troligtvis sammanlagt 77 frågor. Antalet beror dock lite på hur meningarna delas upp. I Kärnbibelns översättning är det 49 frågor i första svaret och 28 i det andra.]

1) Skapelsen

4 Var var du när jag lade jordens grund?

Berätta, om du vet så mycket (har så stor insikt).

5 Vem har dimensionerat jorden (bestämt dess mått)?

Det vet du nog!

Vem spände mätsnöret över den?

6 Var ställdes jordens pelare (var fick de sjunka in och fastna)?

Vem lade ut jordens hörnsten,

7 medan morgonstjärnorna [symboliskt för änglarna eller hela skapelsen] sjöng (entusiastiskt höjde gälla triumferande jubelrop) tillsammans,

och alla Guds söner [alla änglar, se Job 1:6; 2:1] ropade i glädje?

2) Havet

8 Vem begränsade havet med portar,

när det bröt fram från moderlivet,

9 när jag klädde det med moln,

och lindade in det i dimband,

10 när jag utstakade dess gräns,

och stängde det med portar och bommar,

11 när jag sa: ”Hit men inte längre får du komma,

här ska dina stolta vågor stanna?”

3) Soluppgången

12 Har du någon gång i ditt liv befallt morgonen att komma,

eller informerat om var morgonen ska gry,

13 för att den ska gripa tag i jordens hörn [horisonten],

och skaka bort de onda därifrån?

[En poetisk bild där mörkret liknas vid ett skynke som täckt jorden och som lyfts bort. Ljuset avslöjar mörkret, se Ef 5:10-13.]

14 Vid gryningen ändras jordens skepnad som leran formas av ett sigill [jordens konturer träder fram],

den [berg och dalar] framträder som en [färgrik] högtidsdräkt.

15 De ogudaktiga berövas sitt ljus [som är mörker],

den arm som lyfts upp [för mord och annan brottslighet] bryts sönder.

4) Djupen

16 Har du stigit ner till havets källor

eller vandrat på djupets botten?

17 Har dödens (dödsrikets) portar öppnats (avslöjats) för dig,

har du sett portarna till det djupaste mörkret (dödsskuggans portar)? [Job 10:21; Job 26:6]

18 Förstår du hur stor jorden är? [Vilket Gud gör, se Job 28:24]

Berätta [för mig], om du nu vet så mycket (har så stor insikt).

5) Ljus och mörker

[Genom att personifiera ljus och mörker frågar nu Gud var de bor. Den verkliga frågan som ställs kan vara – var är himlen och var är dödsriket? Oavsett om det är bokstavligt eller bildligt så vet Job inte svaret. Versen är en merism (kontrast mellan ljus och mörker) och en kiasm.]

19 Var går (vilken riktning har) vägen till

ljusets boplats,

och mörkret,

var har det sin boning?

20 Kan du föra dem [ljuset eller mörkret] till deras gräns

Vet du stigarna (upptrampade gångvägarna – hebr. netivah) till deras boning (hus)?

21 Du vet det, du var ju född då,

du som levt så länge (dina dagars tal är ju stort)!

[Utifrån Job 42:16 var Job troligtvis i 70-årsåldern. Även om han var bland de äldre i sin generation så går det inte att jämföra med Guds tid. Job var många generationer från den första människan, se Job 15:7. Det går inte att undgå Guds ironiska ton i detta uttalande.]

6) Väder

22 Har du stigit in i snöns förråd?

Har du sett haglets förråd [vapenförråd],

23 som jag sparar till nödens tid,

till krigets och drabbningens dag?

24 Var (längs vilken väg) delar sig ljuset [så det sprids över hela jorden],

och var skingras östanvinden (kastas vinden ut) som blåser över jorden?

25 Vem hugger ut kanaler (gör rännor) för regnflödet [har skapat vädermönster],

och ger åskvädret sin bana,

26 så att det regnar

på platser där ingen människa bor,

och över öknar, där ingen människa finns,

27 för att mätta öde trakter,

och få gräset att spira?

28 Har regnet någon far?

Vem har fött daggens droppar?

29 Vem är isens moder?

Vem har fött frosten från skyn,

30 när vattnen döljs [sjöar och källor fryser] och blir [hårda] som sten,

när ytan på djupen fångas [stelnar till is].

7) Stjärnorna

31 Kan du knyta samman Sjustjärnorna [stjärnhopen som också kallas Plejaderna],

eller lossa Orions bälte?

32 Låter du stjärnkonstellationer [kanske en speciell grupp stjärnor – hebr. mazzeroth] gå upp i rätt tid,

leder du björnen [Stora Björn] och hennes ungar?

33 Känner du himlens lagar,

kan du inrätta dem (göra så de gäller) på jorden?

[De himmelska lagarna kan syfta på Guds moraliska lagar, men troligare är att det har att göra med de fysiska lagar som styr himlakropparnas rörelser och årstidernas växlingar på jorden, se 1 Mos 8:22. Sjustjärnorna är förknippade med våren och Orion med vintern.]

8) Molnen

34 Kan du ropa [ge en order] till molnen,

så att en flod av vatten täcker dig?

35 Kan du skicka efter blixtar,

som svarar dig: ”Här är vi”?

36 Vem har lagt vishet i det stängda [inre, fördolda, kan syfta på molnen],

och vem gav förstånd åt fenomenen [molnformationerna].

[Versen är svår att översätta eftersom de två huvudorden är ovanliga. Ordet för ”inre” används bara här och i Ps 51:8 och har betydelsen av att täcka över och dölja. Det hebreiska ordet som här översatts ”fenomenen” är sechvi och används bara här. Ordets rot betyder ”att beskåda, att se”, därav översättningen fenomen. Andra tolkningar av dessa två ord är sinne och hjärta, men det går emot sammanhanget som handlar om naturen. Utifrån sammanhanget är troligen den bästa kommentaren en liknande passage ur Elihos tal från förra kapitlet där just molnen beskrivs, se Job 37:10-12.]

37 Vem har vishet att räkna molnen?

Vem kan tömma himlens vattenbehållare (skinnsäckar),

38 när jorden börjar bli hård [av solens hetta] och klumpar sig?

[Från och med slutet på kapitel 38 fram till och med kapitel 41 skiljer sig versindelningen mellan svenska och engelska biblar. Anledningen är bl.a. att den hebreiska masoretiska texten är 3 verser längre i kapitel 38, medan svenska biblar börjar ett nytt kapitel redan här. I kapitel 39 är det i stället de svenska biblarna som följer den masoretiska indelningen och fortsätter längre än de engelska, vilket gör att alla verser förskjuts i kapitel 40 och 41 för att åter bli samma i kapitel 42 igen.

Rubrikerna nedan sammanfattar den inneboende huvudfrågan i varje sektion.]

39

1) Förser du lejonen och korparna med mat?

1 Är det du som jagar byte för lejonhonan,

och stillar de unga lejonens hunger [Ps 104:21],

2 när de kurar i sina boningar (hebr. meonah),

eller ligger på lur i snåret (gömställe – hebr. erev)?

3 Vem är det som förser korpen med mat,

när hans ungar ropar till Gud (El)

och stapplar runt utan föda?

[Psalmisten och Jesus refererar också till hur Gud föder korparna, se Ps 147:9; Luk 12:24]

2) Har du sett en stenget föda?

4 Vet du tidpunkten när stenbockarna (stengetterna) ska föda?

Vakar du över de vilda hindarna när de kalvar?

5 Räknar du månaderna de går dräktiga?

Vet du tiden när de ska föda?

[Båda termerna ”stengetter” och ”hindar” syftar troligen på samma art där det andra ordet är det mer generella för gethonorna. Stengeten, eller Cabra Ibex som är artens latinska namn, är dräktig i 5-6 månader och föder sina ungar i mars. Nu följer en kommentar till dessa fyra frågor där livscykeln fullbordas när ungarna lämnar sina föräldrar.]

6 De böjer sig ner,

föder sina ungar och

blir hastigt av med sin födslovånda.

7 Deras ungar blir starka (lägger på sig),

växer upp i ökenmarken (i det vilda)

och ger sig i väg och återvänder inte [till sina föräldrar].

3) Vem gav vildåsnan hennes frihet?

8 Vem har gett vildåsnan hennes frihet,

vem lossade hennes band?

9 Jag gav henne öknen [den torra stäppen] som hem,

och saltöknen till sin boning. 10 Hon ler åt stadens buller,

hon hör ingen pådrivares rop.

11 Hon spanar upp mot bergskullarna efter bete,

hon letar efter allt som är grönt [i dessa karga regioner].

4) Kan du tämja vildoxen?

12 Skulle vildoxen (buffeln) vilja bli din tjänare?

Stannar han [villigt kvar] intill stallet (vid krubban) över natten?

13 Kan du tvinga vildoxen att gå i fåran med töm,

så den plöjer dina dalar [där den bördiga marken är i Mellanöstern]

och följer efter dig?

14 Kan du lita på honom, hans styrka är ju stor?

Kan du överlämna arbetet åt honom?

15 Vågar du anförtro honom att föra hem din säd,

och samla den vid tröskplatsen?

5) Varför är strutsen snabb men utan vishet?

16 Strutsarna (”gladsångarna” – hebr. renanim) flaxar glatt (stolt) med sina vingar,

men visar hennes vingar och fjädrar storkens ömhet [mot sin avkomma]?

[De tre sista orden i meningen är i hebreiskan – vingspets, stork, fjäder. Det hebreiska ordet för stork är samma ord som för trofast, omsorgsfull kärlek chasida. Poängen är att strutsen saknar föräldrainstinkt, medan storken karaktäriseras av det och är en symbol för en förälders omtanke och beskydd. Båda fåglarna benämns med sina beskrivande poetiska namn i stället för sina vanliga artnamn. Strutsen är känd för sitt dåliga föräldraskap, se Klag 4:3.]

17 Hon lämnar ju sina ägg på marken,

låter dem värmas i sanden.

18 Hon glömmer (tänker inte på) att en fot kan krossa dem,

att något djur kan råka trampa på dem.

19 Hon är hård (grym) mot sina barn,

som om det inte vore hennes egna.

Att hennes möda kan bli förgäves

bekymrar henne inte det minsta,

20 för Gud (Eloha) har gjort så hon glömmer (låtit henne vara underprivilegierad vad gäller) vishet,

och inte gett henne förstånd (intelligens).

21 Men när hon reser på sig [för att springa],

då ler hon åt både häst och ryttare!

[Strutsen kan inte flyga men springer desto snabbare, upp till 70 km/h. Det är den största nu levande fågeln med en vikt på 100-150 kg, men den har en ytterst liten hjärna på bara 40 gram som är mindre än dess öga. Flera honor använder samma bo och den sista honan, som ofta är den dominanta, rullar bort tidigare ägg från boet. Både honan och hanen turas om att ruva äggen, men bryr sig inte om äggen vid sidan om. De lämnar ofta boet och är oförsiktiga. När äggen är kläckta är det hanen som tar hand om ungarna och bara 15% av ungarna överlever till vuxen ålder.]

6) Har du gett hästen dess styrka?

22 Har du gett hästen dess styrka?

Har du klätt hans hals med en fladdrande man?

[Det hebreiska ordet för ”fladdrande man” är rama och används bara här i hela Bibeln. Grundordet är raam som betyder åska och att skaka. Ordet beskriver troligen hur hästens hals skakar och manen fladdrar när hästen rusar fram.]

23 Är det du som lärt honom hoppa likt gräshoppor [när han galopperar fram som en svärm gräshoppor]?

Hans stolta frustande väcker förfäran.

24 De [stridshästarna] skrapar [rastlöst, ivrigt] med hovarna i dalen [där arméerna drabbade samman i strid],

gläder sig i sin styrka och rusar fram mot väpnade skaror.

25 Han ler åt fruktan och känner ingen rädsla,

han ryggar inte tillbaka för svärd.

26 Runt honom rasslar det av koger,

det blixtrar (flammar) av spjut och lansar

27 I upphetsning och otålighet intar han marken,

han kan inte stå stilla när shofaren (basunen) har ljudit.

28 För varje shofarstöt frustar han högt [säger ”haha”; hebreiska ordet heach, som imiterar hästens frustande och gnäggande ljud],

redan på avstånd vädrar han strid, härförarnas kommandorop (åskdån) och härskri.

[Härförarnas rop (hebr. ra-am) ramar in stycket med inledningen som beskrev hästens ”fladdrande man”, hebr. rama i vers 22.]

7) Har du lärt flyttfåglarna att navigera?

29 Är det din vishet som får höken (falken – hebr. nets) att flyga

och med utbredda vingar styra mot söder?

[Ordet nets delar rot med ord som betyder blomstra och fly. Oftast beskriver det en hök (arterna sparvhök och balkanhök finns i Israel). Uttrycket ”utbredda vingar” kan göra att det syftar på någon av de större rovfåglarna, i så fall rödfalken. Det är en mindre falk som häckar i Mellanöstern men tillbringar vintern i Afrika söder om Sahara. Exakt hur fåglarna orienterar sig är ännu inte helt klarlagt, men man vet att fåglar använder sig av flera metoder som jordens magnetfält, stjärnbilder, solen och månen, polariserat ljus och visuellt minne av geografiska kännemärken som exempelvis kustlinjer.]

8) Svävar örnen på din befallning?

30 Är det på din befallning som örnen svävar högt i skyn,

och bygger sitt näste så högt?

31 På klippan har han sitt tillhåll där han spenderar natten,

klippans topp (ordagrant ”tand”) är hans fästning (hebr. matsodah, vilket också är namnet på Herodes fästning ”Masada” vid Döda havet).

32 Därifrån spanar han efter föda,

han upptäcker det på långt avstånd.

33 Hans ungar festar på blod (sliter stycken).

Där kadavret är, där finner man honom.

[De sista tre verserna börjar med att beskriva örnens höga position på klippan, hur den spanar efter bytet till hur den föder sina ungar. Både höken och örnen jagar och äter kadaver, vilket är vad det sista ordspråket beskriver. Jesus använder det uttrycket att där kadavret är där hittar man örnen, se Matt 24:28; Luk 17:37. Temat med hur fåglar jagar byte ramar in den del av Guds svar som började med frågan ”Är det du som jagar byte för lejonhonan”, se Job 39:1. Det är intressant att Jesus citerar både från början – hur Gud föder korpen, se vers 3 – och slutet av detta stycke – hur Gud föder örnen!]

Avslutande fråga

34 Herren svarade Job och sa:

35 Ska du, den som tvistar med den Allsmäktige (Shaddaj), tillrättavisa honom?

Låt den som anklagar Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] svara på detta.

Job svarar Herren

[Jobs svar till Gud har en helt annan ton än föregående tal av Job då han svarat vännerna, se Job 6; 9; 12; 16; 19; 21; 23; 26. Job är mycket mer ödmjuk. De stora orden om hur han skulle agera inför Gud undviker han nu, se Job 23:3-7. Det är dock först efter Herrens andra tal som Job känner sorg och omvänder sig, se Job 42:5-6.]

36 Job svarade Herren och sa:

37 Se (så är det verkligen), jag är inte värdig (jag är liten),

jag kan inte bemöta dig så jag lägger min hand på munnen [indikerar att han inte ska prata mer].

38 En gång har jag talat, men jag säger inget mer,

jag talade två gånger, men jag gör det inte igen.

[Det är psykologiskt intressant att följa dialogen. Gud kränker aldrig Job genom att säga: Du förstår inte, utan kommer med frågor istället, och då kommer Job till insikt och blir ödmjuk. Guds svar inleddes med frågor som rörde allt från hur universum skapades, vatten och regn, djurens konung och till sist luftens konung. Vad kan Job ge för svar på detta? Intressant är att trots all vetenskap och forskning är de bakomliggande mekanismerna till de flesta av dessa frågor ännu obesvarade. Vad kan någon svara på dessa frågor?]

40

Herrens andra svar till Job

1 Herren svarade Job från stormvinden och sa:

2 Var en man, gör dig nu redo (ordagrant ”omgjorda dina länder”, dvs. knyt upp klädnaden). Jag ska fråga dig och du ska svara mig. [Samma uttryck som i Job 38:3.]

3 Tänker du annullera (upphäva) min rättvisa? [Är jag orättvis?]

Dömer du mig skyldig

för att själv stå rättfärdig?

4 Har du en arm [är du lika stark] som Gud (El),

och dundrar din röst som hans?

[Nu följer fyra verser med imperativ. Job hade klagat på att Gud inte såg kriminaliteten på jorden och inte gjorde något åt det, se Job 12:6; 24:1-12. Nu frågar Gud i vers 6-8 om Job kan med en blick ödmjuka alla högmodiga.]

5 Pryd dig då med höghet och dignitet.

Klä dig i majestät (storhet) och prakt.

6 Släpp loss (kasta ut, ge fritt utflöde för) din vrede [över all orättfärdighet på jorden].

Med en blick, ödmjuka allt högt (alla högmodiga).

7 Med en blick, kuva allt högt (tryck ned alla högmodiga).

Slå ned de ogudaktiga på stället.

8 Göm [begrav] dem i marken.

Bind (fängsla) deras ansikten i mörkret (det gömda, dolda) [graven].

9 Då ska jag prisa dig [tillkännage att du har rätt],

eftersom din högra hand kan [du kan i egen kraft] rädda (frälsa) dig.

[Stycket ramas in med uttrycket ”arm” och ”hand” som står för styrka och kraft, se vers 4 och 9. Ingen människa kan frälsa sig själv, se Apg 4:12; 1 Tim 2:5-6.]

Behemot – vilddjuret på land

10 Se Behemot (det stora djuret) som jag har skapat liksom dig.

[Hebreiska behemot är pluralformen av behemah, som är ett generellt ord för djur. Eftersom resten av verben här i vers 15 och vidare är i singular, används pluralformen för att förstärka att det är ett majestätiskt djur – det stora djuret! Utifrån beskrivningen verkar det vara ett stort gräsätande djur. Av nu levande djur liknar det mest en elefant som är det största landlevande däggdjuret. Flodhästen har också nämnts som kandidat. Det skulle också kunna beskriva en sauropod – en fyrbent växtätande dinosaurie.

Inom judisk mytologi är Behemot det stora landodjuret och Leviatan sjöodjuret. I en rabbinsk legend möts dessa två i en strid i den sista tiden, något som kan anspelas på i Upp 12 där ett land- och ett sjöodjur beskrivs.]

Han lever av gräs som en oxe.

11 Se vilken styrka den har i sina höfter,

och kraft i sina bukmuskler!

12 Han har sin glädje i (är förtjust i, svänger, höjer – hebr. chafats) sin svans, som ett cederträd,

hans senor i låren är sammanvävda [tvinnade, som ett rep].

[Ordet ”har sin glädje i” betyder att vara förtjust i någon. Det är det känslomässigt mest laddade hebreiska ordet som uttrycker behag, se 1 Mos 34:19; Est 2:14; 1 Sam 18:22. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter med ”reser upp”. Anledningen kan vara att liknande ord på arabiska beskriver rörelse och att sänka ned. Svansen liknas vid ett libanesiskt cederträd. Trädet tillhör tallsläktet och används ofta i Bibeln som en bild på styrka och långt liv, se Jes 2:13; Ps 92:13. Användningen här är inte självklar, men versen verkar beskriva hur Behemot gör någonting med sin svans som den uppskattar och har behag i, på samma sätt som cederträdet är stolt, starkt och stort.]

13 Hans benpipor är som kopparrör,

benen liknar järnstänger.

14 Han rankas som det största (första) av Guds (Els) vägar (skapelse),

den som gjort honom har gett honom hans svärd.

[Versen kan betyda att Behemot är det första eller det största djuret. Kan vara en referens till 1 Mos 1:24 där just boskapen (hebr. behemah) är den första gruppen av djur som nämns. Sista delen av versen är svåröversatt. De tre hebreiska orden är ordagrant ”Den som format honom – närma sig – hans svärd”. Två huvudtolkningar finns. Den första är mer bildlig att det bara är Gud som kan dra sitt svärd mot honom. Det harmonierar med den retoriska frågan i vers 19: ”Vem kan fånga honom?” Den andra tolkningen är att Behemot har fått ett svärd av Gud. Svärd är i singular och beskriver något som kanske liknar en noshörnings horn eller en kraftig svans. I vers 12 liknas svansen vid ett cederträd och bensenor i låren beskrivs som flätade. Den strukturen är typisk för dinosaurier där senorna hjälpte till att hålla svansen rakt ut.]

15 Bergen [vegetationen i dalgångarna] ger den mat,

där leker alla de vilda djuren [kring den utan att vara rädda att bli attackerade].

16 Under lotusväxterna (lotusträden eller lotusblommorna) ligger han,

skyddad (gömd) av rör och vass.

17 Lotusväxterna ger honom skugga (skydd),

pilträden vid floden omger honom.

[Det hebreiska ordet som översatts till lotusväxterna är tzeelim. Ordet används bara i dessa två verser i hela Bibeln och är inte helt definierat. Grundordet betyder ”smal” och kan syfta på ett lotusträd. Dessa träd, eller snarare taggiga buskar, blir 2-5 meter höga och växer i torra områden. Eftersom sammanhanget snarare beskriver våtmark kring en flod, verkar det syfta på en vattenväxt, kanske någon lotusblomma från näckrossläktet. Ordet skugga kan också betyda skydd och beskriver då hur den stora Behemot kan gömma sig i vattnet kring näckrosor med långa smala stjälkar.]

18 Se, även om floden svämmar över (hastigt reser sig) är han inte orolig,

han är trygg även om Jordan [Jordanfloden] forsar fram mot hans gap.

19 Kan någon fånga honom när han är på sin vakt,

eller sätta en snara i hans nos?

[Första delen av meningen har bara två ord – ögon fånga. Det kan översättas att ingen kan fånga den, eller mer bokstavligt att man inte kan skada dess öga.]

Leviatan – vilddjuret i havet

[Det andra stora djuret som beskrivs är Leviatan. Grundordet betyder att tvinna och vrida sig och det verkar beskriva ett sjöodjur med reptilliknande drag. Leviatan har nämnts i förbigående tidigare i Jobs bok, se Job 3:8. Bland de arter som finns i dag har den mest likheter med en krokodil, men kan också beskriva en nu utdöd art av en dinosaurie. Det är också värt att notera att i de flesta kulturer finns legender med eldsprutande drakar, beskrivningen här i Job passar in på ett sådant odjur.

I textfynd från staden Ugarit, längs med den nordsyriska kusten, nämns havsodjuret Lotan. Det är ett mytomspunnet urtidsmonster som står för kaos och ondska. Jesaja använder sig av dessa mytologiska bilder när han beskriver Guds slutgiltiga seger över ondskan. En dag kommer Herren att straffa Leviatan, ormen och draken i havet, se Jes 27:1. I Psaltaren nämns också Leviatan och hur Gud ska knäcka alla hans huvuden, se Ps 74:14; 104:26. I Bibelns sista bok beskrivs också ett havsodjur med sju huvuden som tydligt identifieras med den urgamla ormen – Satan, se Upp 12:3; 13:1-2.

Beskrivningen av Leviatan här i Job verkar ge en dubbel bild. Det går att se det som att Satan som var synlig i de två första kapitlen, på nytt visar sig här i bokens avslutning i form av ett odjur. Beskrivningarna i dessa kapitel har ofta flera bottnar. Samtidigt som berättelsen redogör för ett verkligt djurs egenskaper beskrivs också ondskan och Satan. I den sista meningen beskrivs Leviatan som någon som är stolt och är som en prins över den här världen, se Job 41:25. En bild som även NT använder om djävulen, se Job 41:25; Ef 2:1-2; 1 Joh 5:19.]

20 Kan du fängsla (dra upp) Leviatan med krok,

och binda hans tunga [och käkar]?

21 Kan du föra in ett rep (sävstrå) i hans nos,

eller genomborra käftarna med en hake (törne)?

22 [Om du fångar den?]

Skulle den komma med många böner,

eller tala (vädja) till dig med mjuka ord?

23 Skulle den skriva ett kontrakt,

så den blev din slav för alltid?

24 Kan du leka med honom som med en fågel [tämja den till att bli ett husdjur],

och hålla honom i band åt dina tjänsteflickor (pigor)?

25 Brukar fiskarlag förhandla om uppdelningen,

och upphandlare köpslå om den?

26 Kan du fylla hans hud med harpuner

och hans huvud med fiskspjut?

27 Ger du dig på den (lägger din hand)

blir det en strid du sent glömmer,

och aldrig gör om [om du ens överlever]!

28 Se, [den som tror sig kunna attackera Leviatan] hans hopp blir om intet,

gör inte blotta åsynen att han fälls (slungas, kastas) till marken [i skräck]?

41

1 Ingen är så dumdristig (grym mot sig själv) att han retar upp den [Leviatan].

[Om människan inte kan bemästra Leviatan, hur kan hon tro att hon skulle kunna kontrollera Gud, skaparen av detta djur?]

Vem vågar då sätta sig upp mot mig?

2 Vem har gett mig något som jag skulle betala tillbaka?

Allt under himlen tillhör mig!

[Efter avbrottet i vers 1-2 med huvudpunkten varför Leviatan nämns, återgår nu berättelsen till att beskriva djurets storlek och styrka:]

3 Jag vill inte hålla tyst om hans ben,

hans styrka (sätt)

och hans välskapta form (struktur).

4 Vem kan klä av honom hans yttermantel (yttre eller främre pansar)?

Vem vågar sig nära hans dubbla betsel [rader med tänder, käkar, bröstpansar]?

5 Vem kan öppna portarna till hans gap [ordagrant ”ansiktes dörrar”]?

Fylld med skräckinjagande tänder runt alla sidor!

6 [Tre verser beskriver nu Leviatans tjocka hud:]

Den har rader med sköldar (fjäll) som är hans stolthet (på hans rygg)

tätt sammanslutna och förseglade (som sigill).

[Hebreiskan har ”stolt”, medan den grekiska översättningen har ”rygg”. Rygg passar bättre in på en rent fysisk beskrivning av Leviatan som ett djur, medan stolthet ger fler undertoner av hans attityd.]

7 Den ena tätt mot den andra,

ingen luft kan tränga in mellan dem.

8 De håller ihop med varandra [ordagrant ”som en man med sin bror”],

de hakar i varandra och är oskiljaktiga.

9 [Fyra verser beskriver nu röken från Leviatans nos och gap:]

När han fnyser (nyser, frustar, blåser ut) strålar (blixtrar) det ut ljus,

hans ögon är [röda, kikar fram genom en smal springa] som morgonsolens strålar.

10 Ur hans gap kommer eldslågor,

gnistor av eld bryter fram.

11 Ur hans näsborrar stiger rök,

som från en kokande gryta på [en eld med] sävstrå [som bolmar och ryker kraftigt].

12 Hans andedräkt kan antända kol,

lågor går ut ur hans gap.

[Exakt vad som beskrivs här är inte helt klart. Det finns flera exempel på märkliga fenomen i djurvärlden. Elektriska ålar kan alstra spänningar på upp till 900 volt. Eldflugor och lysmaskar utstrålar ljus. Bombarderbaggen är en i dag levande art som faktiskt sprutar eld. I bakdelen har den lilla skalbaggen två kammare. Vid fara tömmer den ut vätskan från den inre kammaren i den yttre. En kemisk reaktion mellan ämnena skapar en kraftig värmeutveckling som skjuter ut den nära 100-gradiga giftiga blandningen mot angriparen. Leviatan kan ha haft någon sådan typ av mekanism, eller så är det en mer poetisk förklaring där vattenånga beskrivs att se ut som eld. Leviatan rörde sig i vatten, se vers 22, 23. Om djuret sprutade vattenånga genom näsborrarna och öppnade sitt röda gap och fladdrade med sin röda tunga skulle det kunna beskrivas som rök och eld.]

13 På hans nacke bor styrkan,

skräcken (fruktan, förfäran) dansar framför honom.

14 Hans hudveck (överhäng) sitter fast mot varandra,

som gjutna på honom, orubbliga.

15 Hans hjärta är hårt som sten [han är grym],

[orubblig] som den understa kvarnstenen.

16 När han reser sig [för att attackera eller försvara sig] bävar gudarna (de mäktiga – hebr. el),

brutna (krossade) retirerar de.

[Versen är svåröversatt. Den första delen har hebr. el-im, gudar i plural. Det kan vara en anspelning på det mytologiska havsodjuret som strider mot olika gudar. Syftar Leviatan på Satan, kan det vara striden mellan Guds och Satans änglar som beskrivs, se Upp 12:7-9. Är Leviatan bara ett djur måste ”gudar” översättas till ”de mäktiga” och syftar då på stridshjältar som försöker angripa odjuret. Den andra delen är också svårtolkad. Den består i hebreiskan av två ord seber och chata. Det första betyder ”fraktur, att något bryts, krossas och förstörs” och det andra ”synd, att missa målet, retirera eller att gå vilse”. Betydelsen verkar vara att den som utmanar Leviatan krossas mentalt och får fly.]

17 [Tre verser beskriver hur vanliga vapen inte biter på Leviatan:]

Svärdet som sträcks mot honom har ingen effekt (kan inte stå),

inte heller spjut, pil eller lans (bröstpansar – shirjah) [Ordet används bara här i hela GT och kan syftar på någon form av spjut/vapen eller bröstpansar. I så fall är poängen att även om man har ett bröstpansar till sitt försvar, så gör det ingen nytta].

18 Han betraktar järn som halm,

och koppar som murket trä. [Vapnen bryts sönder.]

19 Pilar skrämmer inte bort honom,

stenar som slungas mot honom liknar agnar (strån) [som blåser bort med vinden].

20 Stridsklubbor betraktar han som halmstrån,

han skrattar åt rasslet (mullret) av lansar.

21 [Följande tre verser beskriver hur Leviatan rör sig både på land och i vatten.]

Hans undersida är som skarpa (vassa) lerskärvor,

han gör spår i dyn som efter en trösksläde.

22 Han får djupet att koka som en gryta,

vattnet skummar som när man kokar salva.

23 Efter honom går ett lysande stråk,

djupet [vattnet] tycks bli vithårigt. [När Leviatan simmar liknas vattenskummet i spåret bakom honom vid en äldre persons långa gråa hår.]

24 [Följande två verser avslutar beskrivningen av Leviatan:]

Inget annat på jorden (marken) liknar honom

– en varelse helt utan fruktan.

25 Han ser på allt som är upphöjt,

han är kung över stolthetens söner (alla som är stolta).

[Frasen ”stolthetens söner” kan inkludera människor som gör uppror mot Gud. I Job 28:8 används en liknande fras om de stolta lejonen. Genomgående finns denna dubbelhet där Leviatan beskrivs som ett djur, men också avspeglar Satan och hans verkningar.]

42

Job svarar Herren

1 Då svarade Job Herren (Jahveh) och sa:

2 Jag vet att du kan göra allt, inga planer (tankar, beslut, syften) går om intet (kan inte bli hindrade).

[Ordet ”planer” används både positivt och negativt. Det används positivt i Job 17:11. Negativt i betydelsen ”onda planer” i Job 21:27; Ps 10:2. Ordets tvetydiga betydelse förstärker att i Jobs begränsade kunskap kunde Guds plan se ond ut, medan ur Guds oändliga vy var den god, se Jak 1:13, 17.]

3 Du frågade:

”Vem är det som skymmer (gömmer, döljer) mina planer (tankar, syften)

utan kunskap?” [Job 38:2]

Men jag berättade (rapporterade) om det jag inte förstod,

saker som var för underbara (svåra) för mig att greppa. [Ps 139:6]

4 [Du sa:]

”Lyssna nu,

och jag ska tala.

Jag ska ställa frågor,

och du ska svara mig.” [Job 38:3; 40:7]

5 Mina öron har hört om dig förut,

men nu har jag sett dig med egna ögon!

6 Jag avskyr [det jag sagt, gjort, hur jag har reagerat mot dig Gud]!

Jag känner sorg (ångrar mig, omvänder mig) i stoft och aska.

[Ett yttre bevis på en inre omvändelse och förändring i hjärtat, se Ps 51:17.]

EPILOG

Gud tillrättavisar Jobs tre bekanta

7 Sedan Herren (Jahveh) hade talat detta med Job, sa han till Elifaz – temaniten [den äldste av Jobs tre bekanta, som inledde dialogen och tog till orda först, se Job 4:1]:

”Min vrede är upptänd mot dig och dina två bekanta [Bildad och Tsofar]. Ni har inte talat det som är rätt (sant) om mig, som min tjänare Job har gjort. 8 Ta nu därför sju ungtjurar och sju baggar och gå till min tjänare Job och offra dem som brännoffer för er [5 Mos 1:1-7]. Min tjänare Job ska då be [be en ställföreträdande bön] för er. Jag ska lyssna på hans bön. Jag ska inte behandla (agera mot) er utifrån er okunskap (skamlöshet). Ni har inte talat sanning om mig som min tjänare Job har gjort.”

[Problemet med Elifaz, Bildads och Tsofars teologi var att de sa att Gud omedelbart dömer synd och belönar godhet. Om något ont händer måste den som drabbas ha begått någon synd. Eliho som talade sist (Job 32-37) får inte Guds kritik, samtidigt får han inte heller beröm.]

9 Elifaz – temaniten, Bildad – shoaiten och Tsofar – naamaiten, gjorde som Herren (Jahveh) hade talat till dem, och Herren (Jahveh) tog emot Jobs bön (lyfte upp sitt ansikte mot Job i favör).

10 När Job bad för sina bekanta upprättade Herren (Jahveh) honom (ordagrant: gav Herren tillbaka det som blivit stulet). Herren gav Job dubbelt mot vad han haft tidigare. 11 Jobs bröder och systrar, tillsammans med alla som tidigare känt honom kom [Job 19:13-15; 29:8-10; 21-25] och de åt bröd tillsammans med honom i hans hem [delade gemenskapen över en måltid]. De visade medkänsla och tröstade honom efter all den olycka som Herren låtit komma över honom. Var och en gav Job ett silvermynt (hebr. qesitah) och en guldring.

[Guldringarna bars i näsa och öron, se 1 Mos 35:4; Jes 3:21. Värdet på silvermyntet qesitah är okänt men motsvarar troligtvis en shekel, den grekiska översättningen Septuaginta översätter ordet med lamm, som såldes för en shekel. Ett landområde i Hebron säljs för 100 qesitah, se 1 Mos 33:19; Jos 24:32.]

Herren välsignar Job

12 Herren välsignade den sista delen av Jobs liv mer än den första. Han fick

14 000 får,

6 000 kameler,

1 000 par oxar och

1 000 åsninnor.

13 Han fick

7 söner och

3 döttrar.

[Gud fördubblade Jobs ägodelar vad gäller får, kameler, oxar och åsninnor, se Job 1:2-3. Han får t.ex. 6 000 kameler när han tidigare hade haft 3 000. Dock fördubblas inte hans familj, han får inte 14 söner och 6 döttrar. Det kan antydas att i ett evighetsperspektiv så finns de tio tidigare barnen kvar. Det ligger också något i talet sju som står för perfektion och tre för helhet och gudomlig favör.]

14 Den första dottern gav han namnet Jemima [”liten duva” eller ”dagsljus” som kontrast till det mörker som han hade upplevt], den andra Kesia [kassia, kanel] och den tredje Keren-Happuk [sminkdosa, ordagrant ”horn/flaska med ögonskugga”, de ihåliga hornen från t.ex. baggar användes som flaskor]. 15 I hela landet fanns inga kvinnor så vackra som Jobs döttrar. Deras far gav dem arvsrätt tillsammans med deras bröder.

[Två detaljer är anmärkningsvärda. Det första är att döttrarna nämns vid namn medan inget av sönernas namn nämns. Författaren förklarar inte innebörden av namnen, men det verkar som om namnvalen förstärker hur värdefulla och uppskattade de var i Jobs och hans frus ögon. Det andra är att döttrarna också får ärva Job, något som var ovanligt vid den här patriarkaliska tiden då döttrarna ärvde bara om det inte fanns några söner, se 4 Mos 27:8.]

16 Job levde ytterligare 140 år och fick se sina barn och barnbarn i fyra generationer. 17 Sedan dog Job gammal (av hög ålder) och mätt (belåten) på att leva.

[Om Job var omkring 70 år när han drabbades av prövningen och sedan levde ytterligare 140 år, blev han drygt 200 år. På samma sätt som det skedde en fördubbling av ägodelar, får Job också 2 x 70 extra år. Sedan syndafloden har livslängden gradvis sjunkit från 900 år till maximalt 120 år, se 1 Mos 6:3. Rent tidsmässigt med tanke på människors livslängd kan Job ha varit samtida med Abrahams far Tera som blev 205 år. Abraham blev 175 år, se 1 Mos 11:32; 25:7.]

Psaltaren

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

Psaltaren

Inledning

Psaltaren är en samling av sånger och böner. Titeln kommer från grekiskans psalmos. Det hebreiska namnet är Tehillim, som betyder ”Lovsångernas bok”!

Struktur:

Bok 1: Psalm 1-41

Bok 2: Psalm 42-72

Bok 3: Psalm 73-89

Bok 4: Psalm 90-106

Bok 5: Psalm 107-150

Troligtvis var Psalm 1-72 på en rulle och Psalm 73-150 på en annan. Det är troligen anledningen till doxologin i Ps 72:18-20 som avslutar den första rullen. Fynden av Dödahavsrullarna i Qumran på 1950-talet, och då särskilt manuskriptet 11Q5, visar hur det cirkulerade olika sammanställningar av psaltarpsalmer för olika typer av användningsområden under andra tempelperioden.

Till ledaren – ”den framträdande och strålande”:

Många av psalmerna har en inledande beskrivning. 55 gånger används ett ord som traditionellt har översatts med ”körledare” eller ”lovsångsledare”. Det hebreiska verbalsubstantivet natsach har grundbetydelsen ”att skina på avstånd” och beskriver någon som leder, förestår och övervakar. Det betecknar något som är rent, strålande och framträdande – som överglänser allt annat och orubbligt står fast. På samma sätt som stjärnor brukades för att navigera, användes ordet för både tillsyningsmän och musikledare – alla leviter i tjänst, se 1 Krön 15:21; 23:4. En ledare är också någon som visar vägen. När Daniel beskrivs som en sådan vilken ”utmärkte sig” bland andra i Babylon, används den arameiska varianten av detta ord som skulle kunna översättas ”han överglänste alla andra”, se Dan 6:3.

Läser man psalmerna i ett messianskt perspektiv finns ännu en dimension. Jesus är den strålande stjärnan och sångmästaren – för evigt värdig all vår lovsång. Han är världens ljus, se Joh 8:12; Betlehemsstjärnan, se Matt 2:2; och morgonstjärnan, se Upp 22:16; 2 Pet 1:19. Det är till honom – trons upphovsman och fullkomnare – som vi riktar vår blick, se Heb 12:2. Jesus själv citerade ofta från Psaltaren. När han hängde på korset ropade han med hög röst och återgav de första orden i Psalm 22 på arameiska, se Matt 27:46. Denna psalm, som i detalj skildrar hur Jesus blir förkastad, korsfäst och hånad, har en avslutande beskrivning av härligheten i hans rike. Jesu sista ord på korset ”I din hand överlämnar jag min ande”, se Ps 31:6, visar på hans totala tillit och överlåtelse till Fadern. Det ger ett extra djup då både Psalm 22 och Psalm 31 har den inledande noteringen att de är skrivna till och för ledaren – ”den som strålar på avstånd”. Detta alltså 1 000 år innan Jesus uttalar de av Anden inspirerade orden på korset.

I Septuaginta, som är den grekiska översättningen av Gamla testamentet, inleds 56 psalmer med orden eis ho telos som betyder ”för/till slutet”. Ordet telos används om slutet och fullbordan, men kan också betyda den högsta civila ledaren. Det kan finnas en dubbelhet här i betydelse av den slutgiltiga ledaren. I översättningen återfinns även denna skrivning på ytterligare tre ställen. Det berättas i Jos 3:16 om Jordanfloden ”som kommer till ett slut” så att israeliterna kan gå över och i Dan 11:3 om en tidsperiod som ”kommer till ett slut”. I Nya testamentet citerar Paulus Septuaginta om Mose strålglans som ”kom till ett slut”, se 2 Kor 3:13. Det är troligt att de som arbetade med denna översättning hade en förståelse för något som skulle få en fullbordan. Det kan indikera att dessa psalmer på ett speciellt sätt talar om Messias, se Luk 22:37; Rom 10:4. Följande psalmer inleds med denna fras: 4-6, 8, 9, 11-14, 18-22, 30, 31, 36, 39-42, 44-47, 49, 51-70, 75-77, 80, 81, 84, 85, 88, 109, 139, 140. En hjälp i tolkningen kan vara att känna till att dessa psalmer tidigt ansågs som profetiska.

Dagliga psalmer:

Den judiska morgonbönen avslutas alltid genom att en daglig psalm reciteras. Detta är en flera tusen år gammal tradition. Den grekiska översättningen av Psaltaren anger flera av dessa veckodagar i inledningen till dessa psalmer.

Söndag – Ps 24

Måndag – Ps 48

Tisdag – Ps 82

Onsdag – Ps 94

Torsdag – Ps 81

Fredag – Ps 93

Lördag – Ps 92

Selah

Det hebreiska ordet selah återfinns 71 gånger i sammanlagt 39 psalmer. Betydelsen är inte känd, men utifrån hur ordet används verkar det vara någon form av musikalisk markering. En vanlig förklaring är att det är en paus för att ge tid att reflektera över texten som just sjungits, kanske ett instrumentalt mellanspel. I nutida synagogor tolkar man det också som en repris eller att rabbinen som mässar psalmen ska ändra tonläge. Ordet selah är snarlikt det hebreiska ordet sela som betyder högt berg, se Ps 18:3. Ordet selah kan också betyda ”lyfta upp”, ”höja” eller ”slå an”. I så fall kan selah motsvara den musikaliska termen fortissimo (mycket starkt) – dvs. slå an cymbaler, ropa i glädje nu under psalmens höjdpunkt! På samma sätt som ett berg har en topp och en fot, och däremellan sluttande sidor, kan ordet betyda att böja sig ned, eller att hänga upp något. Betydelsen är då att väga något på en skala och blir till en uppmaning att ”väga” och begrunda föregående ord. En annan innebörd kan vara ”för evigt” eller ”alltid” och indikerar ett gensvar från församlingen, på liknande sätt som ordet amen används idag i betydelsen ”låt det ske”. Vad vi med säkerhet vet är att det markerar någon form av avbrott.

Instrument:

Det är viktigt att komma ihåg att dessa poetiska texter skrevs för att sjungas! Man kan säga att psalmerna är hjärtats musik, ibland stillsam och begrundande, ofta med inslag av jublande insikt – ibland tyngd av sorg och klagan, men där också glädje och tacksamhet flödar med förnyat hopp. Två huvudtyper av harpor används: kinnor och nevel. Kinnor är ett mindre instrument med 5-15 strängar. Nevel, som man tror att David kan ha uppfunnit till tempelmusiken, se 1 Krön 23:5, är ett större instrument med en resonanslåda. Enligt den judiske historieskrivaren Josefus hade en kinnor tio strängar och en nevel tolv.

Numrering:

Den som läst i en engelsk Bibel kanske har märkt att många av psalmerna har en annan versindelning. Det beror på att det finns olika traditioner gällande de inledande orden som finns till psalmer. Svenska biblar räknar den första inledande raden som vers ett, medan engelska biblar inte gör det. Det innebär att t.ex. Psalm 3:1 i en engelsk Bibel motsvaras av Psalm 3:2 i en svensk.

Även kapitelindelningen skiljer sig åt mellan olika översättningar. Den arameiska, grekiska och latinska översättningen från den hebreiska texten slår ihop Psalm 9 och 10 till en enda psalm, men delar däremot upp Psalm 147 i två, osv. Inom katolska kyrkan använder man sig av den latinska översättningen Vulgata och därför skiljer sig kapitelindelningen med ett nummer mellan katolska och protestantiska biblar.

Alfabetiska psalmer:

Flera psalmer följer ett alfabetiskt mönster. I en sådan s.k. akrostisk stil utgår varje rad från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. I vissa fall är det två verser och i Psalm 119 hela åtta verser per bokstav. Totalt finns det åtta alfabetiska psalmer i Psaltaren. Fyra i den första boken, se Ps 9-10; 25; 34; 37, och fyra i den sista boken, se Ps 111; 112; 119; 145. Även de fyra första kapitlen i Klagovisorna och avslutningen av Ordspråksboken har liknande akrostiska mönster, se Klag 1-4; Ords 31:10-31.

De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är tecken som äger en djup innebörd och har en stor symbolik. De har även ett talvärde. Symboliken förstärker versen och ger en klarare betydelse. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbolik förklarar det varför ämnet i psalmen ibland skiftar tvärt. Svenska Kärnbibeln förklarar bokstavens innebörd och skriver också inom hakklammer vad den vidare symboliserar. Det eller de ord som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också med fetstil för att indikera den särskilda betydelsen för versen. De hebreiska orden modifieras både med förstavelser och ändelser, vilket gör att ett hebreiskt ord ofta motsvaras av flera svenska ord. Ett exempel är det personliga pronomenet för ”jag”, hebreiska ani som läggs till som ett prefix till verbet jadah så det blir ”Jag vill prisa” i Ps 9:2. Det uttalas odeah och motsvarar tre svenska ord.

De akrostiska psalmerna är inte slumpmässigt fördelade, utan hjälper till att rama in olika sektioner. Bara tre psalmer (Psalm 8, 24 och 33) i första boken nämner hur Gud skapade världen. Dessa psalmer följs av en akrostisk psalm (Psalm 9-10, 25 och 34). Det kan vara ett uttryck för att förstärka och bekräfta Guds skapelse genom en välordnad psalm. Psalm 34 och 37 ramar in fyra psalmer (Psalm 34-37) som handlar om oskyldigt lidande. Direkt efter dessa fyra psalmer följer sedan fyra psalmer (Psalm 38-41) om självförvållat lidande. Vetskapen om denna uppdelning hjälper den som lider att kunna be och applicera ”rätt” psalm beroende på om orsaken till lidandet är oskyldigt eller beror på egna medvetna felsteg.

Skriven: De flesta psalmerna är skrivna 1000-700 f.Kr. De äldsta sångerna är från 1400 f.Kr. och de yngsta är från 450 f.Kr då Esra sammanställde boken.

Författare:

Psaltaren är en samling av totalt 150 psalmer. Två tredjedelar nämner författaren i psalmens första rad, som ibland även har med musikaliska instruktioner. En tredjedel, 49 stycken, är anonyma. De 8 författare som nämns vid namn är:

David – 73 psalmer har hans namn som författare. Även några anonyma psalmer identifierar honom som författare i andra skriftställen. I Apg 4:25 citeras från de första raderna av Psalm 2 och beskriver hur den helige Ande har talat genom David i den psalmen.

Asaf – 12 psalmer.

Korachs söner – 10 psalmer.

Salomo – 2 psalmer.

Mose, Etan, Heman och Esra har alla bidragit med en psalm var.

1

FÖRSTA BOKEN (Psalm 1-41) 1 

[Den första boken i Psaltaren består av 41 psalmer.]

Psalm 1 – Två vägar

[Psalmens tema betonar två vägar: den rättfärdiges väg och de gudlösas. Den hebreiska verbroten till gudlös (hebr. rasha) beskriver någon som aktivt väljer bort Gud. Adjektivet har sitt ursprung i ordet för att göra det onda, se vers 1, 4, 5 och 6. Beskrivningen börjar med vad den rättfärdige inte gör i vers 1, för att sedan i vers 2 landa i var den rättfärdige har sin glädje. Här krävs ett aktivt ställningstagande. Att leva rättfärdigt och säga ja till Gud innebär att säga nej till sådant som leder bort från honom.

På hebreiska är de tre första orden: ashrei haish asher. Rabbiner har påpekat hur framträdande sch-ljudet är i orden ”a-sh-rei hai-sh a-sh-er”! Genom alla tider, oavsett språk och kultur verkar det som sch-ljudet har samma betydelse: ”Var uppmärksam och lyssna!” När ett barn är upprört och gråter säger föräldrar världen över ”Sch…sch!” för att lugna och trösta. Uttrycket går inte att härleda till ett specifikt ord utan verkar ha sitt ursprung i själva sch-ljudet i sig. När en vätska forsar fram bildas ett liknande susande ljud. Vi kan höra vattnet ”susa” i en vattenledning när vi öppnar en kran. Blodet som pulserar i våra blodkärl genererar också ett brusande ljud. Det är det ljudet som ett barn hör när det ligger i sin mammas mage. Det är här språkforskare gör en koppling. När föräldrarna säger ”sch” till sitt barn påminner det om tryggheten i mammas mage och har en lugnande effekt. Det är intressant att rent ljudmässigt inleds Psaltaren med tre sch-ljud. Det blir som en hälsning i ytterligare en språklig dimension till Guds barn: ”Var lugn, Gud har kontroll, det kommer att ordna sig!”

Författare: Okänd, kanske David.

Struktur: Psalmen ramas in av inledande och avslutande vers som beskriver de två vägarna.

1. De två vägarna, vers 1

2. Den rättfärdige beskrivs, vers 2-3

3. De gudlösa beskrivs, vers 4-5

4. De två vägarna, vers 6]

Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den

som inte går till de gudlösa (ondskefulla) för att få råd (vandrar efter, tar till sig deras råd),

som inte står [gått in] på syndarens väg [är delaktig i ogudaktighet],

som inte sitter bland hånfulla föraktare (sitter på bespottarens säte).

[Pluralformen av välsignad (hebr. ashrei) beskriver en fullhet av välsignelser. Eftersom pluralformen inte finns på svenska översätts ordet med ”rikt välsignad” och ”mycket lycklig”. De tre verben: går, står och sitter, illustrerar ett gradvis ökat engagemang i ondskan. Även beskrivningen av de onda följer samma stegrande mönster: gudlösa, syndare och föraktare. Det börjar med ogudaktiga influenser och råd, fortsätter med delaktighet i synd och slutar med ett samförstånd och förakt mot Gud och det som är rätt. Ordet ”säte” har ofta betydelsen att undervisa andra, se Matt 23:2. Även i svenskan används ordet ”lärosäte” i den betydelsen. Att sitta på ”föraktarens säte” handlar alltså inte bara om att själv förakta Gud och det som är rätt, utan också att uppmuntra och lära andra att göra det.]

2 Istället har han sin glädje i Herrens (Jahvehs) undervisning (hebr. Torah)

och begrundar (tänker på; reflekterar över) [upprepar lågmält] hans undervisning (hebr. Torah) både dag och natt. [Jos 1:8]

[Här används Guds personliga namn JHVH, som betecknar hans närvaro bland sitt folk. Det hebreiska ordet hagah innebär att mumla och tala för sig själv i en låg ton. Ordet ”meditation” skulle också kunna användas, men då samma ord ofta förknippas med österländsk religion är det viktigt att lyfta fram Skriftens uppmaning att endast livnära sig på Guds Ord. Denna koppling är tydlig i denna vers med uttryck som: ”har sin glädje i Herrens undervisning” och ”begrundar hans undervisning”. Torah (översatt ”undervisning”) används ofta som benämning på de fem Moseböckerna, men här syftar det bredare och innefattar hela Bibeln med alla Guds instruktioner.]

3 Han är som ett träd,

planterat (omplanterat) vid vattenbäckar [grönskande, fullt av liv],

som bär sin frukt i rätt tid

och vars löv inte vissnar.

Och allt han gör, det lyckas väl.

[I ett torrt klimat är tillförlitlig vattentillförsel livsavgörande. Troligtvis är det ett dadelträd som avses, se Jer 17:8. Dessa var (och är fortfarande) vanliga i Jeriko och Jordandalen. Det finns två ord för att plantera i hebreiskan. Det ena betyder att så ett frö, det andra är att flytta en planta och omplantera den. Det senare ordet används här! I följande vers växlar psalmen från att ha beskrivit en rättfärdig man till att beskriva de ogudaktiga. Det finns en litterär poäng med att den rättfärdige beskrivs i singular, medan de ogudaktiga är många och beskrivs i plural. Jesus sa att vägen som leder till fördärvet är bred och många går på den, det krävs ett aktivt val för att leva rättfärdigt, se Matt 7:13-14. Jesus säger att han är vägen, se Joh 14:6. Oavsett omständigheter kan den rättfärdige grönska. Frukten behöver inte forceras fram, utan kommer i rätt tid då det är skördetid.]

4 Så är det inte med de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) [som inte har en relation med Herren],

de är som agnar [det värdelösa skalet kring vetet] som förs bort med vinden [när säden tröskas]. [De flyktiga agnarna står i kontrast till det väl rotade trädet som bär frukt i rätt tid, se vers 3.]

5 Därför ska inte de gudlösa bestå (resa sig, kunna stå upprätta – hebr. qom) vid domen,

inte syndarna [sitta] i de rättfärdigas församling.

[Det finns flera paralleller mellan vers 1-2 och vers 4-5. Två synonymer för stå används. I vers 1 är det hebr. amad (stå upprätt) medan i vers 5 används qom som beskriver själva rörelsen att resa sig upp, stå upprätt och uppstå. Det senare ordet återfinns även i Jes 26:19 om hur de döda en dag ska uppstå till evigt liv. Jesus använder det snarlika arameiska ordet när han talade till Jairus dotter, se Mark 5:41. På samma sätt som den rättfärdige beskrivs i vad han inte gör i vers 1, beskrivs nu i vers 4-5 vad den ogudaktige inte gör. Den rättfärdige gick inte till de gudlösa för råd, stod inte på syndarens väg och satt inte bland hånfulla föraktare (vers 1). Samma flöde i rörelse gå, stå och sitta återkommer nu i vers 4-5: De ogudaktiga följde de gudlösas råd och förs bort med vinden som agnar. De gudlösa som stod på syndarens väg består inte vid domen. De satt bland hånfulla föraktare och kommer inte sitta i de rättfärdigas församling.]

6 Herren (Jahveh) känner (vet; är involverad i; tar hand om)

de rättfärdigas väg,

men de gudlösas (ogudaktigas, ondas) väg

förgås (hebr. avad) [leder till fördärvet].

[Denna vers summerar hela den första psalmen, och hela Psaltaren: det finns två vägar – två sätt att leva sitt liv. Psalm 112 börjar och slutar också med samma ord som Psalm 1, se Ps 112:1, 10.]

2

Psalm 2 – Guds Son och hans rike står fast!

[Psalm 1 börjar med ”välsignad är den som inte vandrar” och Psalm 2 slutar med ”välsignade är de som tar sin tillflykt till honom”. Enligt Talmud (en sammanfattning och utläggning av Gamla testamentet) räknades de två första psalmerna som en psalm då David inledde och avslutade sina favoritpsalmer med ordet ashrei – välsignad, salig, lycklig. Oavsett om det var en eller två psalmer, hör de ihop och sammanfattar på ett fint sätt temat i alla Psaltarpsalmer. Det finns två livsvägar, och en dag ska Messias komma och ställa allting tillrätta.

Författare: David, enligt Lukas, se Apg 4:25

Citeras: Den mest citerade psalmen i hela NT.

Vers 1-2 citeras i Apg 4:25-26

Vers 7 citeras i Apg 13:33; Heb 1:5; 5:5

Vers 8-9 i Upp 2:26-27; 12:5; 19:15

Struktur: Psalmen är uppdelad i stycken om tre verser vardera.

1. Folket har gjort uppror och talar, vers 1-3

2. Guds respons, vers 4-6.

3. Kungen talar, vers 7-9.

4. Uppmaning att följa Guds väg, vers 10-12.]

1 Varför larmar hednafolken (planerar folkslagen/nationerna uppror)?

Varför tänker (yppar, muttrar – hebr. hagah) folken tomma tankar?

[Samma ord som används om den rättfärdige som begrundar Herrens ord (Ps 1:2) används här för att beskriva hur folken fyller sig med fåfängliga tankar som de upprepar för sig själva. Deras dåraktiga planer är lönlösa. Hednafolken/folkslagen (hebr. goj) syftar på folk som förenas av ett landområde, medan det andra ordet folken (hebr. leom) mer har att göra med etnicitet. Det finns en övergång från det mer allmänna i ”hednafolken/folkslagen” (vers 1) till att mer specifikt peka ut ”kungarna och härskarna” för dessa i vers 2. Crescendot kommer i vers 3 med deras föraktfulla uttalande.]

2 Jordens kungar reser sig

och härskarna samlar sig

mot Herren (Jahveh) och mot hans Smorde [Messias, Jesus].

3 [De kungar som gör uppror mot Gud säger:]

”Låt oss slita sönder deras band (kedjor),

och kasta av oss deras rep!”

[Det finns ingen sann frihet utanför Guds vilja. Jesus säger att vi behöver gå in under hans ok, dvs. lägga ner vårt eget liv och följa honom, för att uppleva den friheten. Jesu ok är ett milt, gott och behagligt ok, se Matt 11:30. Nästföljande tre verser beskriver Guds reaktion på det trots och högmod som mänskliga sammansvärjningar är uttryck för.]

4 [Guds respons:]

Han som sitter (bor, sitter på tronen) i himlen ler (skrattar),

Herren (Adonai) förlöjligar dem. [Han härmar dem för att visa parodin i människans försök att göra revolt mot Gud.]

5 Sedan talar han till dem i sin vrede,

och skrämmer dem i sin vredes glöd (djupt ogillande):

6 ”Jag har insatt min Kung på Sion [Jerusalem],

mitt heliga berg.”

[Sion är ett namn på platsen Jerusalem, men har också en vidare betydelse som Guds stad, rike och hans folk, se 1 Kung 8:1; Jes 40:9; Heb 12:22. Ursprungligen syftade Sion på det berget där David lät bygga sitt palats (2 Sam 5:6-7, 9). Sedan Salomo hade byggt templet innefattades även det i begreppet Sion (Ps 132:13). Petrus citerar Jes 28:16 och refererar till hur Jesus har blivit ”hörnstenen i Sion”, se 1 Pet 2:6. I föregående vers liknas de troende vid levande stenar i ett andligt tempel, se 1 Pet 2:5. Platsen har också en framtida betydelse då alla hednafolk ska strömma dit, se Jes 2:2; Upp 21:2-3.]

7 [Kungen säger:]

Jag vill återberätta (räkna upp – hebr. safar) vad Herren (Jahveh) har sagt till mig:

”Du är min son, i dag har jag fött dig.

8 Begär (fråga – hebr. shaal) av mig, och jag ska ge dig

hednafolken som arv och hela jorden (marken, jordens yttersta gränser) som egendom.

9 Du ska krossa (valla) [regera över] dem med en järnspira (en käpp av järn) [ha all auktoritet, se Upp 2:27-28; 12:5; 19:15],

slå dem i spillror som lerkärl.”

[Den grekiska översättningen Septuaginta har ”valla” istället för krossa, och liknar folken vid en fårhjord som leds. I Israel och i Mellanöstern var herden en vanlig metafor för kungen, se 1 Kung 22:17; Jer 23:1; Hes 34:2, och det finns även en koppling mellan spiran och herdens käpp, se Mika 7:14. För att få betydelsen ”valla” måste dock konsonanterna i den hebreiska texten vokaliseras lite annorlunda så det blir ra-ah, istället för ra-a, som betyder ”krossa”. Det som ändå talar för att ”krossa” är den korrekta betydelsen är parallellen till ”slå i spillror”, hebr. nafats.]

10 Så därför, ta ert förnuft till fånga nu, ni kungar,

låt er varnas (lär er och låt er bli tillrättavisade), ni domare (ledare) på jorden.

[Verbet varnas (hebr. jasar) står i den passiva hebreiska verbformen nifal, en reflexiv verbform där subjektet både utför och tar emot handlingen. Formen förstärker inbjudan att ta emot erbjudandet att omvända sig medan det ännu finns tid.]

11 Tjäna (lyd) Herren (Jahveh) med fruktan (vördnadsfull tillbedjan),

och gläd er med bävan.

12 Kyss Sonen [hylla, fall ned inför honom i vördnad och tillbedjan, låt Sonen regera],

så att han inte blir vred [så att han inte dömer er nu, vrede används metonymiskt, som en omskrivning för en handling]

och ni förgås på er väg (ni dör på grund av ert sätt att leva),

när hans vrede snabbt tänds.

[Guds dom liknas här med eld, den mest förödande och fruktade kraften i dåtida Israel.]

Rikt välsignade (saliga; mycket lyckliga) är alla som tar sin tillflykt till honom!

[Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet, se Rut 1:9; Apg 20:37; Rom 16:16. Det är också uttryck för att visa aktning och hyllning, se 2 Mos 18:7. Uttrycket ”på er väg” används som en bild på människans liv. I Psaltaren är det en vanligt återkommande bild där det finns två vägar, den rättfärdiges och den ogudaktiges, se Ps 1:6. Pluralformen av ”välsignad” (hebr. ashrei) beskriver en fullhet av välsignelser. Eftersom pluralformen inte finns på svenska översätts ordet med ”rikt välsignad” och ”mycket lycklig”. Det är samma ord som inleder Psaltaren, se Ps 1:1.]

3

Psalm 3 – På flykt

[Denna tacksägelsepsalm är den första av totalt fjorton psalmer med direkt koppling till händelser i Davids liv. De övriga psalmerna är Ps 7; 18; 30; 34; 51; 52; 54; 56; 57; 59; 60; 63; 142. Detta är den första psalmen uttrycket selah används. Betydelsen är inte känd, men utifrån hur ordet används verkar det vara någon form av musikalisk markering. En vanlig förklaring är att det är en paus för att ge tid att reflektera över texten som just sjungits, kanske ett instrumentalt mellanspel.

Bakgrund: David blir mot slutet av sin regeringstid tvungen att fly från Jerusalem då hans egen son Avshalom gör uppror mot honom, se vers 1. David var herdepojken som i unga år smordes för sitt kommande uppdrag (1 Sam 16:11-13). Han var 30 år när han blev kung och regerade i 40 år (2 Sam 5:4-5). David blev drygt 70 år och var sjuk och sängliggande den sista tiden, se 1 Kung 1:1; 1:15; 2:1. När denna psalm komponeras är David troligtvis i 60-årsåldern och på flykt.

Författare: David

Struktur: Psalmen består av fyra stycken på vardera två verser. En tematisk kiasm formas som ramas in av klagan, vers 2-3 och bön i vers 8-9. Centralt finns förtröstan på Gud. Psalmen växlar också mellan jag och du:

A Klagan – många ”reser sig” mot mig, vers 2-3

 B Förtröstan – Du, vers 4-5

 B Förtröstan – Jag, vers 6-7

A Bön – Herre ”res dig”, vers 8-9]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David, när han flydde från sin son Avshalom (Absalom). [Den historiska bakgrunden beskrivs i 2 Sam 15:1-17:29.]

______

2 Herre (Jahveh), hur många är inte mina fiender!

Många reser sig upp mot mig.

3 Många säger om mig (mitt liv, min själ):

”Det finns ingen hjälp (frälsning, befrielse – hebr. jeshua) för honom hos Gud (Elohim).”

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

[Tre gånger används ordet ”många” i psalmens inledning, vilket förstärker hur hårt ansatt David är. Det hebreiska ordet nefesh, här översatt ”mig”, beskriver helheten i en levande varelse, men med betoning på det inre livet och människans själ. När Gud skapade Adam blåste han liv i hans kropp och han blev en levande varelse, en levande själ, se 1 Mos 2:7. Det sista påståendet: att det inte finns någon hjälp hos Gud, är ett personligt angrepp mot Davids gudsrelation.]

4 Men du, Herre (Jahveh), är en sköld (ett skydd) runt omkring mig;

du är min ära, du lyfter mitt huvud.

5 Jag, jag höjer min röst (ropar i bön) till Herren (Jahveh),

och han svarar mig från sitt heliga berg [Sion, templet, se Ps 2:6; 48:1-2].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Jag lade mig och somnade;

jag vaknade, för Herren (Jahveh) stödjer (upprätthåller, styrker, skyddar) mig.

7 Jag är inte rädd även om stora skaror (tiotusentals)

omringar mig från alla håll.

[Avshalom hade 12 000 män, se 2 Sam 17:1. David hade 600 trogna med sig, se 2 Sam 15:18.]

8 Stå upp, Herre (Jahveh)!

Fräls (rädda, befria) mig, min Gud (Elohim)!

För du har slagit alla mina fiender på käkbenet (käften),

de gudlösas (ogudaktigas, ondas) tänder har du krossat.

[Det råa poetiska språket liknar Davids fiender vid vilda odjur vars styrka sitter i deras kraftiga käkar och skräckinjagande tänder.]

9 Hos Herren (Jahveh) finns (är) frälsningen (ordagrant: ”till Herren frälsningen”) [räddningen tillhör honom, bara hos Herren finns hjälp och befrielse]!

Över ditt folk är (finns, kommer) din välsignelse.

[Det inledande ropet i vers 8 ”Stå upp, Herre! Fräls mig, min Gud!” får här sitt svar. Det hebreiska ordet för frälsning (som används sextio gånger i Psaltaren) är jeshua, det hebreiska namnet på Jesus. Psaltarpsalmerna pekar på var vår frälsning finns.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

4

Psalm 4 – En aftonbön

[Denna psalm som ofta kallas ”en aftonbön”, se vers 9, tros ha samma historiska bakgrund som föregående psalm – nämligen Absaloms uppror mot David. Vi ser psalmistens fokus på Gud, oavsett livets stormar. Gud överger aldrig den som förtröstar på honom. Detta är första psalmen där ett instrument nämns i titeln.

Författare: David

Citeras: Vers 5 citeras av Paulus i Ef 4:26

Struktur: Psalmen har ett kiastiskt mönster som ramas in av direkta tilltal till Gud, se vers 2 och 8-9:

A Inledande bön, vers 2

 B Klagan över vad människor har sagt, vers 3

  C Undervisande ord till människorna, vers 4-6

 B Klagan över vad människor säger, vers 7

A Avslutande förtröstan, vers 8-9]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till stränginstrument. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

2 Svara mig när jag ropar [höjer min röst i bön],

min rättfärdighets Gud (Elohim)!

När jag var trängd (i trångmål/svårigheter)

gav du mig utrymme (lättnad; utvidgade du mitt område; befriade du mig).

Ge mig nåd (oförtjänt kärlek; favör) [böj dig ner till mig]

och hör min bön.

3 Ni människor (människors söner) [som reser er upp mot mig – lyssna]:

Hur länge ska ni svärta ner min ära (härlighet; mitt rykte)?

Hur länge ska ni älska tomhet [falska ogrundade rykten] och söka falskhet (osanning, lögn, en illusion)?

[Det ovanliga hebreiska uttrycket bnei ish, ordagrant ”människors söner”, används här. Skrevs psalmen i samband med Ps 3 kan uppmaningen vara riktade till Joav och Avishai som gått över till Avshaloms sida. Det finns flera exempel på Joavs förräderi, se 2 Sam 3:27; 20:8-10.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

4 Det ska ni veta (glöm inte bort) att Herren (Jahveh) har avskilt (satt undan – hebr. pala) den fromme (trogne, den som följer honom) åt sig [han har gjort skillnad på den gudfruktige och gett honom ett särskilt kännetecken],

Herren (Jahveh) hör när jag ropar [höjer min röst i bön] till honom.

5 Frukta (skaka; var arg) men synda inte.

Tänk efter i era hjärtan när ni ligger ned [på kvällen] och var stilla [rena era hjärtan i Guds nåd].

[En uppmaning till Davids motståndare att inte brusa upp i känslomässig hetta och göra förhastade beslut, utan i stillhet begrunda situationen. Orden riktas både till dem som redan övergett David, men också till dem som fanns med honom och kanske övervägde att förråda honom. Här finns ett vist råd – som gäller varje troende och även David – att i slutet på varje dag rannsaka sitt hjärta inför Guds nåd och barmhärtighet. Paulus citerar denna vers i Ef 4:26-27.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Bär fram rättfärdiga offer [5 Mos 33:19; Ps 51:19],

och förtrösta (lita) på Herren (Jahveh).

7 Många säger:

”Vem kan visa oss det goda?”

[Även bland dem som följde David kunde missmod och rådlöshet tränga sig på. I förra psalmen fanns ett liknande uttryck där många ifrågasatte Davids gudsrelation, se Ps 3:3. I denna dunkla och svåra prövning söker David ljus, råd och hjälp från Herren (Jahveh).]

Upplyft ditt ansiktes ljus [låt ditt ansikte lysa] över oss [med välvilja, nåd och frid], Herre (Jahveh). [David utgår från den aronitiska välsignelsen i sin bön, se 4 Mos 6:25-26.]

8 Du ger mig glädje i hjärtat,

mer än när andra får säd och vin i mängd [vid skördetiden].

9 I frid (hebr. shalom) vill jag lägga mig ner

och [i frid vill jag] sova [Ps 3:6],

för du, Herre (Jahveh) – bara du (du ensam), låter mig bo i trygghet [du är min säkra tillflykt].

[Ordagrant: ”I frid både/samtidigt jag lägger mig ner och jag sover”. Formuleringen kan också tolkas som att när David lägger sig så somnar han på en gång, utan oroliga tankar. Den sista frasen är ordagrant: ”för du Jahveh till/i avskildhet till/i säkerhet låter mig bo”. Avskildhet/isolering (hebr. badad) används ofta även som ett adjektiv eller adverb (ensam, själv, separat, bara) och kan här antingen syfta på att det bara är Herren som kan göra detta, eller att David kommer få vara i trygghet och avskildhet. Sett ur ett bredare perspektiv, så är det något gott att även folket får vara avskilda i trygghet och vistas under Guds välsignelse. David avslutar som han börjar med att rikta sig direkt till Herren, se vers 2. Gud har svarat på hans bön.]

5

Psalm 5 – En morgonpsalm

[Psalmen är ett rop på hjälp när fiender sprider falska rykten för att smutskasta och förgöra. Den används ofta som en morgonbön eftersom morgonen nämns i vers 4. Ordet morgon associerar också till domstolsbeslut. I antika Israel avgjordes rättsbeslut i stadens port tidigt på morgonen, se 2 Sam 15:2; Jer 21:12; Ps 101:8; Sef 3:5. Morgonen följer en mörk natt och kan också symbolisera förnyat hopp. Psalmen har också messianska undertoner, Jesus är rotskottet från Davids rot, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16.

Författare: David

Citeras: Vers 10 citeras i Rom 3:13

Struktur: I psalmen finns tre tydliga kiasmer, två i början och en på slutet. Tre rader börjar med ”för”, det hebreiska ordet ki. Dessa tre ”för” föregås av tre böner:

1. Hör min röst, vers 2-4

   ...för du finner inte behag i ondska, vers 5-7

2. Gör din väg för mig rak, vers 8-9

   ...för de ogudaktiga är opålitliga, vers 10

3. Döm de skyldiga och låt dem som älskar dig fröjda sig, vers 11-12

   ...för du välsignar den rättfärdige, se vers 13]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till nechiloth (den som får ärva; blåsinstrument). En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[Det hebreiska ordet ha-nechiloth används bara här i hela Bibeln och betydelsen är inte känd. Ordet är i plural och bestämd form. Det kan vara förknippat med ordet för flöjt (hebr. chalil). I så fall syftar det på att psalmen ska framföras med inslag av någon form av blåsinstrument. Det snarlika verbet nachal beskriver hur någon får ett arv. Fadern säger till Sonen i Ps 2:8 att begära hednafolken i arv. Den tolkningen gör den grekiska översättningen Septuaginta och den latinska Vulgata som båda skriver ”för henne som ärver”. Då åsyftas Jesu brud, församlingen, som genom honom har ett löfte om ett arv – evigt liv, se Ef 5:27; Upp 19:7; 21:9. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter ”till slutet” istället för ”till den strålande ledaren”.]

______

Bön 1 – Hör min röst

[Både vers 2 och 3 formar varsin kiasm med Gud i centrum. Totalt finns fyra verb i dessa två verser. Strukturellt börjar och slutar vers 2 med substantiv och vers 3 med verb. Kiasmerna förstärker budskapet att mitt i lidandet finns en närvarande Gud. Endast här i vers 2 och i Ps 39:4 används det ovanliga hebreiska ordet hagig för suckan. Det beskriver en ärlig hjärtfylld bön. Ordet har samma rot som hebreiskans hagah som används i Ps 1:2 om att ”begrunda” Guds undervisning.]

2 Mina ord,

lyssna (vänd ditt öra) till dem,

Herre (Jahveh),

förstå (tänk på, urskilj)

min suckan (viskning).

3 Ge akt (lyssna uppmärksamt)

på mitt rop på hjälp,

min kung och min Gud (Elohim),

för det är till dig

jag vädjar (faller ner på mina knän, förtröstar på att du för min talan – hebr. palal).

[Psalmens tre första verb står i imperativ där psalmisten önskar att Gud ska lyssna, förstå och ge akt på psalmistens rop på hjälp. Det fjärde verbet vädjar (hebr. palal) bryter mönstret och förstärker förtröstan på att Gud hör bön och kommer gripa in. Ordet är ovanligt och har betydelsen att falla ner, be och att vädja inför en auktoritet att skipa rättvisa, se Ps 106:30; Luk 18:1-5.]

4 Herre (Jahveh),

på morgonen hör du min röst,

på morgonen riktar jag mig till dig (förbereder och framlägger mina planer),

och väntar (håller utkik, är som en vaktpost som aktivt spejar) [på bönesvaret]!

[Den sista delen av meningen är svår att översätta. Verbet förbereder (hebr. arak) står utan objekt. Ordet används för hur prästerna tände offeraltaret och förberedde offret, se 3 Mos 1:7; 2 Mos 40:23. Det används också om att duka ett bord, se Ps 23:5, eller strukturera och ordna i rader, se Dom 20:20. Betydelsen här är troligtvis att på morgonen då den kommande dagen struktureras med allt som ska göras, ber David om Guds hjälp, men eftersom ordet så ofta används inom tempelgudstjänsten finns även aspekten av att morgonbönen är en gudstjänst och offer som förbereds. I vers 9 beskrivs innehållet i dessa böner.]

5 För du är inte en Gud (El) som finner behag (har glädje) i ondska (ogudaktighet – hebr. resha),

ondska (hebr. ra) kan inte bo hos dig [stå under ditt beskydd].

6 De högmodiga (arroganta, skrytaktiga) kan inte stå (bestå) inför dina ögon [få din välsignelse],

du hatar alla som gör orätt (praktiserar ondska, skadar och bryter ner).

7 Du förgör den som talar inbillning (falskhet, osanning),

Herren (Jahveh) avskyr den blodtörstige och svekfulle (som förför och missleder andra).

Bön 2 – Gör din väg rak för mig

8 Men vad gäller mig, på grund av din stora (överflödande) nåd (omsorgsfulla och trofasta kärlek)

får jag komma till (gå in i) ditt hus. [Du välkomnar mig!]

Jag böjer mig ner i fruktan (vördnad, beundran)

mot ditt heliga tempel.

9 Herre (Jahveh), led mig i din rättfärdighet (visa mig vad som är rätt),

för mina fienders skull (de som ligger på lur) [som väntar på ett felsteg].

Gör din väg rak (jämn) för mig (visa tydligt hur du vill att jag ska leva).

10 För det finns ingen pålitlighet (karaktärsfasthet) i deras [lögnarens och den blodtörstiges, se vers 7] mun,

deras innersta är fördärv [djupaste mörker likt dödsriket],

deras strupe en öppen grav,

deras tunga är hal.

[En hal tunga är en omskrivning för lögnaktiga och smickrande ord, se Ps 12:3. Fiendernas innersta liknas också vid dödsriket Sheol. I bildspråk beskrivs vägen dit för den som faller offer för fienden. De kanar längs med en brant backe – tungan. Faller ner i en öppen grav – strupen, och landar slutligen i dödsriket – magen.]

Bön 3 – Skipa rättvisa

11 Döm (förklara) dem skyldiga, o Gud (Elohim)!

Låt deras egna planer fälla dem.

Kasta ut dem, för deras överträdelser (synder, brott),

eftersom de har vänt sig (gjort uppror) mot dig.

12 Men glädja sig må alla de som tar skydd (sätter sitt hopp och förtröstan) till dig;

låt dem jubla (höja gälla triumferande jubelrop) för evigt!

[Verbet ”glädja sig” står först i hebreiskan, och visar på en förvissning om utgången.]

Beskydda (täcka, överskugga, försvara) dem,

så att de som älskar ditt namn kan fröjda sig!

13 För du

välsignar

den rättfärdige,

Herre (Jahveh),

som med en stor [rektangulär] stridssköld

med nåd (favör, välbehag, ömhet)

omger (skyddar, omsluter) du honom [på alla sidor].

[Den sista versen består av sju hebreiska ord. På samma sätt som psalmen inleddes med två kiasmer, avslutas den med en kiasm där Herrens personliga namn står centralt.]

6

Psalm 6 – En daglig bön

[Psalmen är en individuell bön om hjälp. Psalmisten upplever det som om Gud har lämnat honom. Känslor av förkastelse, sorg och svaghet beskrivs i starka ord. Den inre smärtan och känslomässiga stormen kombineras också med yttre hot. Allt detta kan sammanfattas i frågan i vers 3: ”Hur länge?” David har kommit till slutet av sig själv. Ingen specifik bakgrund anges, något som gör att bönen kan appliceras i många olika situationer i en troendes liv när Gud upplevs långt borta. Psalmen ingår i den dagliga morgon- och eftermiddagsbönen för ortodoxa judar. Gudstjänstdeltagarna läser denna psalm tyst med nedböjt huvud sedan 2 Sam 24:14 har citerats.

Författare: David

Citeras:

Vers 4a citeras i Joh 12:27

Vers 9 citeras i Matt 7:23; Luk 13:27

Struktur: Det går att se tre sektioner:

1. Inledande bön till Gud, vers 2-4

2. Upprepad bön till Gud, vers 5-8

3. Avslutande tilltal till fienderna, vers 9-11]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Med stränginstrument till den åttonde. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[Den åttonde (hebr. sheminit) kan syfta på en åttasträngad lyra eller en specifik musikstil. I 1 Krön 15:20-21 används sheminit i kontrast till alamot. Ordet alamot kommer från hebr. almah, ung kvinna, och beskriver troligtvis ljusa sopranröster. I sammanhanget kan sheminit då beskriva mörka toner i kontrast till ljusa.

Nummer har också betydelse. Siffran åtta står ofta för något nytt, den åttonde dagen är den första veckodagen på en ny vecka. Även inom musiken är en oktav då skalan upprepar sig åtta toner. Från tonen C till B är det sju toner, den åttonde tonen är nästa C och skalan börjar på nytt. I en av de judiska samlingarna med kommentarer, Arakhin 13b:11, står det att harporna i templet har sju strängar, men i den messianska tidsåldern kommer harporna att ha åtta strängar. Symboliskt kan ”den åttonde” förstärka psalmens tema och önskan om en ny start. Ordet används här och i Psalm 12 som har liknande tema, se Ps 12:1.]

______

Inledande bön om nåd

2 Herre (Jahveh),

i din vrede – straffa (tukta, tillrättavisa) mig inte,

i din glöd – disciplinera mig inte!

[Orden vrede och glöd kommer först i den hebreiska ordföljden. Skrivsättet betonar dessa ord som blir framträdande. Formuleringen gör det tydligt att David är medveten om att han syndat och ber om nåd.]

3 Ge mig nåd (oförtjänt kärlek), Herre (Jahveh),

för jag tynar bort (är svag) [som en planta som vissnar].

Hela mig, Herre (Jahveh),

för mina ben skakar.

[Uttrycket kan bildligt beskriva känslor och hur någon är förskräckt in i det innersta, i Hes 7:27 beskrivs hur händer skakar av fruktan. Uttrycket kan också rent fysiskt beskriva hur någon skakar av feberfrossa.]

4 Min själ (mitt innersta; hela min varelse – hebr. nefesh) är djupt oroad,

men du Herre (Jahveh) ... hur länge ...

[Versen avslutas inte, den är en s.k. aposiopesis som visar på psalmistens djupa känslomässiga engagemang. David är så rörd att det blir ett avbrott.]

Upprepad bön

5 Vänd tillbaka, Herre (Jahveh),

rädda mitt liv (min själ, mitt innersta – hebr. nefesh),

rädda mig på grund av din nåd (omsorg, trofasta kärlek).

6 För de döda tänker inte på dig [hebr. zecher – kan inte åberopa ditt namn, se Ps 30:5; 97:12].

Vem i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) tackar (prisar) dig?

7 Jag är alldeles utmattad av min klagan (mitt suckande).

Min bädd flyter i väg (flödar) varje natt,

mina tårar dränker min säng.

8 Mitt öga [singular – syftar på synen] är svullet av gråt (jag ser inte klart),

det har åldrats (blivit svagt) på grund av alla mina fiender.

Avslutande tilltal till de onda

[Nu sker ett skifte i psalmen och de onda tilltalas direkt.]

9 Ge er i väg, alla ni som gör det onda (planerar ondska och svårigheter; bereder sorg),

för Herren (Jahveh) har hört mina tårars dropp (gråt).

10 Herren (Jahveh) har hört

min åkallan (mitt rop på hjälp),

min bön har

Herren (Jahveh) tagit emot.

[Verben hört och tagit emot fungerar som ett inclusio och ramar in substantiven åkallan och bön.]

11 Alla mina fiender ska skämmas (förödmjukas) och bli skräckslagna,

de ska vända tillbaka och plötsligt (i ett ögonblick) bli skamsna (förödmjukade).

[De tre sista verserna har en ny ton och rollerna blir ombytta. I vers 3 var det psalmistens ben som skakade – i vers 11 är det fienderna som är skräckslagna. I vers 5 var bönen att Herren skulle vända tillbaka – i vers 11 är det fienderna som vänder tillbaka. Det sista ordet är ”plötsligt” och beskriver ett hastigt förlopp. Frågan ”hur länge” i vers 4 får här sitt svar. Bön förändrar allt, se vers 11.]

7

Psalm 7 – Du är min tillflykt

[Psalmen innehåller Davids rop i nöd men också förtröstan och hopp i Guds befrielse. Psalmen reciteras under högtiden purim då man läser om hur Ester fick vara med och stoppa Hamans planer från att utrota det judiska folket.

Författare: David

Struktur: Psalmen är väl strukturerad. Talet sju står för fulländning och fullkomlighet. Sju gånger används Guds personliga namn Jahveh. Sex gånger används det mer generella ordet för Gud (hebr. Elohim). Det tillsammans med den sista frasen ”den högste” (hebr. Elion) gör att det också blir sju referenser till Gud. I vers 4-6 finns fyra villkor om författarens antagande om skuld och fyra våldsamma konsekvenser.

1. Bön om hjälp, vers 2-6

2. Stå upp Gud – skipa rättvisa, vers 7-10

3. Förtröstan på Gud, vers 11-18]

1 En ”shiggaion” [en melodi – kanske med flera tvära kast] av David, som han sjöng till Herren (Jahveh) på grund av benjaminiten Kushs ord.

[Det hebreiska ordet shiggaion används bara här och i Hab 3:1, där ordet är i plural. Det kan vara en musikalisk eller litterär term som beskriver innehållet eller hur sången ska framföras. Ordets rot är shagah som betyder ”stappla och vingla som en drucken” eller ”vandra vilse”, se Ords 20:1; Ps 119:10. Det kan betyda att sången har tvära kast. Det stämmer textmässigt både för denna psalm och Habackuks bön. I så fall ska psalmen musikaliskt återspegla detta i oregelbundenhet och tvära kast. En annan tolkning som är vanlig inom judendomen är att den handlar om Davids synd, hur han vandrat bort från Guds bud.

Kush kan vara en person, dock nämns han inte i Bibeln. Däremot kom Davids motstånd under hans tid som kung till en början från Benjamins stam, den stam som Saul var från, se 2 Sam 3-4. Sauls far hette Kish, och hebreiska ordet Kush betyder svart. En rabbinsk tolkning är att det indirekt syftar på Saul, omskrivet som den mörka och nyckfulla personen. En bakgrund till psalmen kan finnas i 1 Sam 24 och 1 Sam 26 där Saul jagar David. Psalmen är en bönesång från en person som blivit falskt anklagad. Om den inte var skriven medan Saul levde, kan det vara någon av Sauls släktingar som anklagar David för att ha tagit tronen på ett felaktigt sätt.]

______

Bön om hjälp

2 Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), i dig tar jag min tillflykt.

Hjälp mig från alla mina förföljare, rädda (befria) mig,

3 annars sliter han mig (min själ, min person – hebr. nefesh) i stycken som ett lejon,

för bort mig, och ingen kan rädda (rycka bort) mig.

4 Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), om jag har gjort detta;

om mina händer bär på skuld (om jag har handlat fel),

5 om jag har gjort ont mot min vän eller plundrat (räddat) min fiende utan orsak.

[Den sista delen kan tolkas som att orättfärdigt ha plundrat en fiende eller omedvetet ha hjälpt sin väns fiende.]

6 Om det är så, låt min fiende jaga (förfölja) mig (min själ) och tillfångata mig;

låt honom trampa mitt liv till marken (förgöra mig),

och lägga min ära i stoftet [smutskasta mig, föra mig till graven med skam, se 1 Mos 3:19].

[En persons minne, ära eller vanära, är viktig i denna kultur. Nebukadnessar hotar med att demolera hus, se Dan 2:5. Än i dag rivs dömda brottslingars hus i vissa delar i Mellanöstern för att utplåna deras minne. I antiken finns även exempel där tempel och hus har raserats och gjorts om till offentliga toaletter för att förödmjuka och vanära den tidigare ägarens namn, se 2 Kung 10:27; Esra 6:11.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Stå upp Gud – skipa rättvisa

7 Stå upp, Herre (Jahveh), i din vrede;

res dig mot mina fienders raseri [plural],

vakna upp för min skull, fullfölj din dom (skipa rättvisa).

[Prepositionen framför ordet raseri kan också beskriva Guds vrede som rasande mot fienden, se Job 21:30.]

8 En folkens skara (församling) finns omkring dig,

återvänd [trona; döm] över henne [skaran] från höjden [himlen].

9 Det är Herren (Jahveh) som härskar över folken.

Döm mig [nu] Herre (Jahveh), efter min rättfärdighet, efter min integritet.

[David hävdar inte att han är utan synd, men vad gäller anklagelserna från hans fiender är han oskyldig. David är på flykt och söker en tillflyktsort, se vers 2. Psalmen anspelar också på principen med de sex fristäderna dit man kunde fly för att få en rättvis dom, se 4 Mos 35. Gud var Davids säkra tillflyktsort från fienderna och han önskar att Gud ska fälla en rättvis dom.]

10 O, jag ber dig [tillägget med hebr. na, översatt ”O”, ger eftertryck – betonar och förstärker nödvändigheten av ett ingripande],

sätt stopp för de ondskefullas (ogudaktigas, gudlösas) ondska,

låt den rättfärdige stå fast!

Du som prövar (utrannsakar) hjärtan och njurar

är en rättfärdig Gud (Elohim).

[Njurarna representerar det mest känsliga med livsavgörande funktion inombords.]

Förtröstan på Gud

11 Min sköld är hos Gud (Elohim) [Ps 3:4],

han räddar dem som har uppriktiga hjärtan (ärliga och rena hjärtan, de rättsinniga, ordagrant ”rakhjärtade”).

12 Gud (Elohim) är en rättfärdig domare (dömer helt rättvist),

Gud (El) känner ilska (avsky, fördömer, förbannar) varje dag [mot ondskan].

13 Om någon inte vill omvända sig,

så slipar han sitt svärd,

spänner han sin båge,

14 gör sina dödliga vapen redo

och gör sina pilar till flammande pilar [som användes vid belägring och sköts in mot den befästa staden].

[Vers 13-14 har bara ”han” som subjekt i den hebreiska texten. Närmaste subjekt är ”den som inte vill omvända sig” i vers 13. Det blir då också en parallell till vers 16 där den människa som inte vill omvända sig gräver sin egen grop; på samma sätt vässar och riktar han här sina vapen mot sig själv och sin egen undergång. En annan tolkning är att det andra ”han” i vers 13 är Gud som förbereder domen, se vers 12. Ordet för ”känner ilska” i vers 12 är hebr. zaar, det är enda gången det används i Psaltaren och beskriver Guds vrede över orättfärdighet, men används även om att förbanna och tala emot något, se 4 Mos 23:7-8.]

15 Se, han [den som inte vill omvända sig, se vers 13] bär (vrider, binder under smärta) ondska inom sig [ordet beskriver hur något vrids och orsakar smärta, det används om födslovånda och smärtan vid barnafödande, men även om ett bindande löfte],

han är havande med illdåd (elakhet, hårt arbete)

och föder falskhet (lögner, tomhet). [Jak 1:13-15]

16 Han gräver en grop, och gör den djup [den dubbla beskrivningen, att både gräva och göra gropen djup, förstärker hur den ogudaktige lägger ner tid och energi för att fånga en annan människa],

men faller själv i brunnen (graven) [fällan] han gräver [mitt under sitt arbete]. [Detta var inte tillåtet, se 2 Mos 21:33-34.]

17 Hans illdåd (elakhet, lidande, skada; mödas frukt) vänder tillbaka över (ska slå tillbaka på) hans [eget] huvud,

och över hans [egen] hjässa (över honom själv) kommer hans våld (grymhet, laglöshet, falskhet – hebr. chamas) ner.

[Haman utgör ett träffande exempel på dessa verser. Berättelsen om hur Haman försöker förgöra judarna återfinns i Esters bok, se kapitel 3-7. Gud låter ofta människors råhet och oförskämda ondska drabba dem själva, se Ps 9:16-17; 35:8; 140:10-12.]

18 Jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh) för hans rättfärdighet (eftersom han gör det som är rätt, dömer rättvist)!

Jag vill lovsjunga Herrens (Jahvehs), den Högstes (Elions), namn!

8

Psalm 8 – Vad är då en människa?

[Föregående psalm avslutades med frasen: ”Jag vill lovsjunga Herrens, den Högstes, namn”, se Ps 7:18. Sedan följer den första psalmen som riktar sig direkt till Gud i lovprisning. Den röda tråden är Guds obeskrivliga storhet. Psalmen tar även upp människans roll i skapelsen och Guds omsorg om henne trots hennes litenhet. Denna storslagna psalm är och har varit en inspirationskälla till många psalmer och lovsånger, bland annat Carl Bobergs ”O Store Gud” från 1885, som översatts från svenska till många andra språk.

Författare: David

Citeras:

Vers 3 i Matt 21:16

Vers 5-7 i Heb 2:6-8

Vers 7 i 1 Kor 15:27 och Ef 1:22

Struktur: David både inleder och avslutar med att utbrista ”hur majestätiskt” – och detta utgör psalmens inramning. Centralt i vers 5 ställs frågan vad är då en människa? Tre gånger används det hebreiska ordet mah som översätts hur eller vad (vers 2a, 5 och 10). Det hebreiska grundordet för himlar/skyar, shamajim, används också tre gånger (vers 2b, 4 och 9). Uppställningen nedan åskådliggör hur mästerligt inspirerad denna psalm är uppbyggd:

A Hur majestätiskt är inte ditt namn över hela jorden, vers 2a

 B Guds ära sträcker sig uppåt över himlarna, vers 2b

  C En makt mot fiender, vers 3

   D Se på stjärnorna ..., vers 4

    E Vad är då en människa, vers 5

   D ... och förstå att du är mindre än Gud, vers 5b-6a

  C Människans makt över Guds händers verk, vers 6b-8

 B Människans ära sträcker sig nedåt från himlarna till havet, vers 9

A Hur majestätiskt är inte ditt namn över hela jorden, vers 10]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till (för) Gittit (vinpress). En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[”Till Gittit” är troligtvis en musikalisk anvisning, en dåtida känd melodi eller namnet på ett instrument och återfinns bara här och i Ps 81:1; 84:1. Ordet härstammar från gatt som är det hebreiska ordet för vinpress. En del kopplar detta med höstens firande kring bärgningen av vinskörden och lövhyddohögtiden sukkot. Andra tror att psalmen har en koppling till staden Gat och dess speciella instrument eller musikstil. Det var just i den staden som David blev tillfångatagen, se Ps 34:1; 56:1. Som ung hade han även stridit mot Goliat som var från staden Gat. I 1 Sam 17:42-43 hånar Goliat den unge tonåringen David och säger att han bara är ett ”litet barn”. Kan det vara den tråden som David tar upp i tredje versen? Oavsett om det är staden eller ordet ”Gat” så är betydelsen ”vinpress”. I ett messianskt perspektiv kan vi se symboliken med hur Jesus krossas som en druva i en vinpress, men också glädjen och festen som skörden ger.]

______

[Psalmen inleds och avslutas med lovprisning, se vers 10.]

2 Herre (Jahveh), vår Herre (Adonai) [Gud, du som har all makt],

hur majestätiskt (mäktigt, stort, ståtligt, härligt) är inte ditt namn (rykte) över hela jorden!

För din ära (ryktet om dig)

sträcker sig över himlarna (stjärnorna, universums yttersta gräns).

[Guds ära sträcker sig uppåt över himlarna. Vers 2b hör ihop med vers 9 där människans ära sträcker sig nedåt från himlarna till havet.]

3 Från munnen på [små] barn och diande [spädbarn]

har du upprättat (förberett; lagt grunden till) en makt (styrka; ett starkt fäste)

på grund av dina motståndare (som ansätter dig) –

för att sätta stopp för (tysta) fienden och hämnaren.

[Här jämförs små oskyldiga och renhjärtade barn med upproriska och trotsiga fiender. I sammanhanget finns även en kontrast mellan himlarna (vers 2b och 4) och människorna. I jämförelse med universums storhet är även den mäktigaste av människor här på jorden som ett litet spädbarn. Jesus citerar den grekiska översättningen Septuaginta i Matt 21:16.]

4 När jag ser dina himlar, dina fingrars verk,

månen och stjärnorna som du satt (fäst; ordagrant: rest) upp …

[Meningen avslutas inte, detta är en s.k. aposiopesis – det är som om författaren blir överväldigad och det blir en paus. Psalmen skiftar också här från tredje person (”vår Gud” i vers 2) till första person (”jag ser”) och blir mer personlig.]

5 Vad är [då] ett [bräckligt] människosläkte (hebr. enosh)

att du tänker på (kommer ihåg) det? (Vad är en människa att du lägger märke till henne?)

En människoson (”Adams son”) [kommen av jord],

att du har omsorg om (vakar över) honom?

6 Ändå gjorde du honom lite lägre än (nästan som)

Gud (ett gudaväsen; lät honom sakna lite av Gud – hebr. Elohim/elohim)

[Människan lyfts fram i singular maskulin form i vers 5-7, men här åsyftas även hela mänskligheten (kollektivt substantiv). Hebr. enosh betecknar det samlade förgängliga människosläktet (och står också i maskulin form). Stycket citeras i Heb 2:5-8 – då även med ett messianskt perspektiv. Det hebreiska ordet Elohim/elohim (plural) har en bred betydelse från den ende Guden, till gudaväsen, änglar och mänskliga ledare (se även Ps 82). Frasen kan uppfattas som att människan skapades med lite avsaknad av Guds egen storhet. Den grekiska översättningen Septuaginta (som är den som citeras från i Hebreerbrevet) tolkar det som att människan nästan är som änglarna.]

och krönte (omgav) honom med ära och majestät –

7 satte honom att styra (råda; ha auktoritet) över dina händers verk [din skapelse].

Allt har du lagt under hans fötter,

8 alla får och oxar och även de vilda djuren,

9 himlens fåglar och havets fiskar

och allt som rör sig i (korsar över) havets vågor (havsströmmar; ordagrant: på havens stigar/vägar).

[I kontrast till himlarna och universums yttersta gräns (vers 2b) nämns de minsta djuren i haven, som t.ex. plankton.]

[Psalmen avslutas och ramas in med samma lovprisning som den inleddes med, se vers 2.]

10 Herre (Jahveh), vår Herre (Adonai) [Gud, du som har all makt],

hur majestätiskt (mäktigt, stort, ståtligt, härligt) är inte ditt namn (rykte) över hela jorden!

9

Psalm 9-10 – Alef-bet om Guds ordning

[Psalmen har ett alfabetiskt mönster. I en sådan s.k. akrostisk stil utgår varje rad från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.

De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen tydligare. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbol förklarar det varför ämnet i psalmen ibland skiftar tvärt. Svenska Kärnbibeln tar med symbolen och skriver också inom hakklammer vad den symboliserar. Det ord, eller de ord, som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också i fetstil för att indikera att det är ett extra viktigt ord just i den versen.

Mycket talar för att Psalm 9 och 10 hör ihop och bildar en enhet. Psalm 9 har en inledning, medan Psalm 10 saknar det. Åtta hebreiska manuskript kombinerar dem och det gör även den arameiska, grekiska och latinska översättningen. Psalm 9 börjar med den första bokstaven alef och slutar med den elfte bokstaven kaf. Psalm 10 tar vid och fortsätter med den tolfte bokstaven lamed och slutar med den tjugoandra och sista bokstaven tav. Att det är två halvor som hör ihop styrks också av att båda psalmerna har exakt samma längd. Båda psalmerna har vardera 162 hebreiska ord, om man inte räknar med de två förekomsterna av ordet selah, se Ps 9:17, 21.

Författare: David

Struktur: Alfabetisk – två verser för varje bokstav.

Det finns störningar i det akrostiska mönstret. Den normala rytmen med två verser för varje bokstav bryts på några ställen. Vissa bokstäver har en kortare text som bara är en vers lång, se Ps 9:6, 7, 18; 10:1, 14, medan andra har längre sektioner, se Ps 9:8-11, 19-21. Totalt saknas också sju bokstäver helt och hållet från mönstret. Bibelkritiker har använt dessa oregelbundenheter som argument för att hävda att manuskripten blivit korrupta. Det är dock ytterst osannolikt att de noggranna skrivarna missade bokstäver i en så tydlig akrostisk psalm. Det är mer troligt att författaren medvetet bryter mönstret för att förstärka budskapet. Första ”störningen” finns i vers 6-7. Här är också första gången ”ogudaktighet” nämns. Synd och gudsfrånvändhet stör i Guds ordning. I Psalm 10 bryts mönstret helt mellan vers 2 och 11 och sex bokstäver saknas. I detta stycke beskrivs hur den ogudaktige tänker och agerar. Detta är något som helt avviker mot skapelsens ordning, vilket då illustreras med totalt kaos i mönstret, se Ps 10:2-11. Se även kommentarer till Ps 9:10-11.]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till [melodin av sången] ”sonens död” (hebr. alamot-labben; den grekiska översättningen översätter: sonens mysterier).

[Frasen sonens död eller sonens mysterier för tankarna till Jesu död och uppståndelse.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

א – alef

2 Jag vill tacka[med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh) av hela mitt hjärta!

Jag vill räkna upp (noggrant återge – hebr. safar) alla (vartenda ett av) dina under (det underbara du gjort)!

3 Jag vill vara glad och jubla i dig (hoppa av glädje inför dig)!

Jag vill lovsjunga(spela; slå an strängar till) ditt namn, du den Högste (Elion)!

[Den första hebreiska bokstaven alef (א) föreställer en oxe som symboliserar styrka. Alef är ledaren – den första och det viktigaste. Fyra verb i ”Jag vill tacka”, ”Jag vill berätta”, ”Jag vill vara glad” och ”Jag vill lovsjunga”, börjar med denna bokstav. Av detta förstår vi att det första och allra viktigaste är att tacka, prisa och glädja sig i Gud och vittna om allt gott han gör, se Neh 8:10.]

ב – bet

4 När mina fiender vänder tillbaka,

stapplar de till sin undergång inför ditt ansikte.

5 För du har hävdat min rätt och fört min rättssak,

du har satt dig på din tron som en rättfärdig domare.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Ordet ”vänder tillbaka” börjar på bet. Det förstärker tillförsikten om att Gud en dag kommer att döma rättvist. David behöver inte själv hämnas sina fiender, det finns inga bakdörrar, han litar på Herren (Jahveh).]

ג – gimel

6 Du har tillrättavisat(rutit, dånat med hög röst mot) hednafolken (du har slagit skräck i dem med ditt härskri)!

Du har förgjort de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla), du har utplånat deras namn för evigt!

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Ordet ”tillrättavisat” börjar med den bokstaven. Det kan förstärka hur Gud är trofast och kommer döma orättfärdighet.]

ד – dalet [saknas]

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Mellan vers 6 och 7 borde det ha varit en mening där första ordet började med bokstaven dalet, men det gör det inte och det akrostiska mönstret bryts. Anledningen är troligen att det är första gången i psalmen som ”de gudlösa” nämns. Ondska skapar oordning i världen, och rent bokstavligt blir det oordning i psalmen när ogudaktighet nämns, se Ps 9:6, 17, 18; 10:2, 3, 4, 13, 15. Att den fjärde bokstaven dalet helt saknas förstärker också poängen här i vers 6-7. Temat i föregående och följande mening är att de ogudaktiga och fienden för alltid kommer att vara borta, vilket då också illustreras rent bokstavligt genom att bokstaven dalet också saknas i mönstret! En liknande stilistisk manöver görs i Ps 37:36. Tecknet för bokstaven dalet avbildar en öppen dörr sedd ovanifrån. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg, och skulle kunna betona vikten av att välja Guds väg eftersom det får eviga konsekvenser.]

ה – he

7 Fienden är borta, utrotad för alltid,

du har ödelagt deras städer, minnet av dem är utplånat.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det ordet ”Fienden” som börjar med denna bokstav. Det förstärker hur viktigt det är att ha Guds eviga perspektiv när fienden verkar ha övertaget. Stycket för både gimel och he i vers 6 och 7 är kortare än vanligt, det visar också på hur ogudaktighet stör Guds ordning och struktur.]

ו – vav

8 Men Herren (Jahveh) [i kontrast, se vers 6-7] sitter [på tronen, regerar] i evighet (för evigt),

han har rest sin tron för att döma [har förberett den];

9 och han dömer (har dömt, och ska döma) världen (människorna på jorden) i rättfärdighet,

han fäller dom (råder, och ska döma) över folken med rättvisa.

[Utan en rättvis dom finns inte rättfärdighet, samma hebreiska rot för ”fälla dom” finns i vers 5 där den översätts ”rättssak”. Användandet av det ordet är ännu en försäkran om att Gud kommer att föra psalmistens talan och döma rättvist.]

10 Och Herren (Jahveh) är ett försvarstorn (värn; en fästning, säker höjd) för den förtryckte,

ett försvarstorn (värn; en fästning, säker höjd) i tider av brist (torka, nöd).

11 Och de som känner ditt namn förtröstar på dig,

för du överger inte dem som vänder sig till (söker, har en relation med) dig.

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I vers 8-11 är det orden ”Men” och ”och” som börjar med den bokstaven.

Stycket är längre än normalt, i vanliga fall följer två verser varje bokstav, se vers 2-3, 4-5, 12-13, 14-15 osv. Dock bröts detta mönster i vers 6-7, när de ogudaktiga nämndes. Då blev styckena istället kortare och var bara en vers lång. Bildligt och strukturellt läggs nu vers 10-11 till och kompenserar för den oreda som ogudaktigheten ställde till med tidigare. Temat i dessa ”extra” verser ger också tröst för den som drabbats av ondska och ogudaktighet. Herren liknas vid en stark fästning och en försäkran om att han inte överger den som vänder sig till honom.]

ז – zajin

12 Lovsjung(musicera; slå an strängar till) Herren (Jahveh) som bor på (tronar, regerar i) Sion,

berätta om (kungör, förkunna öppet och tydligt om) hans gärningar för folken.

13 För han som kräver blod [blod i plural, se 1 Mos 9:5-6] kommer ihåg,

han har inte glömt de ödmjukas rop.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Bokstaven används i ordet ”Lovsjung”. Tecknet avbildar ett svärd. Bokstaven symboliserar rörelse och iver och förstärker hur Gud är den som utkräver blod. Gud ser allvarligt på mord och första gången ordet ”kräver” används är i 1 Mos 9:5, vilket tydligt kopplar ihop betydelsen här. Ordet för ödmjuk (hebr. anav) beskriver också någon som är betryckt på grund av orättfärdighet, se Ps 37:11.]

ח – chet

14 Visa mig nåd(oförtjänt kärlek; favör), Herre (Jahveh). Se hur jag plågas av dem som hatar mig!

Lyft bort mig från dödens portar;

15 så att jag kan räkna upp (noggrant återge) allt ditt lov [allt lovvärt du gjort]

i dotter Sions portar [en kärleksfull poetisk titel på staden Jerusalem] och glädja mig i din frälsning.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ropet efter barmhärtighet, ”Visa mig nåd”, i vers 14 som börjar med denna bokstav. Användningen här belyser Guds starka kärlek till mänskligheten. Ordet för ”se” i vers 14 har en djupare innebörd än att bara se, det handlar om ett engagemang som kommer att resultera i ett handlande.]

ט – tet

16 Hednafolken sjönk ner i den grav (djupa grop) de grävde,

deras egen fot fastnade i det nät de själva lagt ut (gömt, fällan de gillrat).

17 Herren (Jahveh) har uppenbarat sig, han har verkställt dom,

den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) fångas (snärjs, trasslar in sig) i sina egna [onda] gärningar.

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. Den här versen börjar med ordet ”sjönk ner” och förstärker hur ogudaktighet och rebelliskhet måste böja sig ned när Herren uppenbarar sig.]

Higajon (tala lågmält, be; strängaspel) – Selah.

[Uttrycket selah är antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Detta är enda gången ordet higajon används tillsammans med selah och förstärker uppmaningen att stanna upp och fundera på det som just har sagts. Ordet används om att begrunda, lågmält grubbla. Det är också en musikalisk beskrivning, kanske liknande affettuoso – med värme, känslofullt (italienska, från latinska affectuosus). Se även Ps 92:4.]

י – jod

18 De gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) ska återvända till (är på väg mot) Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

alla hedniska folk som glömmer (ignorerar) Gud (Elohim).

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Handen symboliserar styrka och kraft. Ordet ”återvända” börjar med denna bokstav och förstärker hur Gud står emot de ogudaktiga. Samma ord används i vers 4 där fienderna ”vänder tillbaka” och stapplar mot sin undergång. Ordet ”återvända” i hebreiskan har många nyanser och behöver inte bokstavligt betyda att de ogudaktiga redan varit i dödsriket, snarare är betydelsen här att de går i den riktningen. En dag kommer de uppstå och möta den andra döden, se Dan 12:2; Upp 20:11-15. I föregående vers och i denna nämns ordet ”den ogudaktige” igen. Förra gången var i vers 6. På nytt blir det en störning i mönstret i psalmen. Istället för att vara två verser är stycket bara en vers, se även Ps 9:6-7; 10:2-11.]

כ – kaf

19 För den fattige ska inte vara glömd för alltid,

den ödmjukes [som fallit offer för orättfärdighet och blivit förtryckt, hans] hopp är inte heller borta för evigt.

20 Stå upp, Herre (Jahveh)!

Låt inte människor ha makten (överhanden)!

Låt hednafolken bli dömda inför ditt ansikte.

21 Ge dem en lärare (vördnad, skräck), Herre (Jahveh).

Låt hednafolken förstå att de bara är människor.

[Det hebreiska ordet morah används bara här i hela Bibeln. Det är samma konsonanter som ordet för ”lärare”. Den grekiska och syriska översättningen av GT översätter så. Andra ser morah som en felstavning av hebreiska mora som betyder ”vördnad, skräck och fruktan”.

Den elfte hebreiska bokstaven som inleder versen är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Ordet ”För” börjar på detta ord och binder ihop med föregående verser att Gud kommer döma orättfärdighet, se vers 17-18. Symbolen med den utsträckta handen kan förstärka att David vill att Gud ska agera och sträcka ut sin hand så folken lär sig och förstår att Gud vill ha en relation med dem. Paulus tar upp samma tema och frågar retoriskt i Rom 10:14 hur någon ska kunna åkalla och tro om de inte fått höra om Gud. På motsvarande sätt som tidigare då vers 10 och 11 lades till för att återupprätta ordningen har detta stycke förlängts med vers 21. I vers 18 nämndes ju de ogudaktiga, ordningen stördes och stycket blev kortare. På nytt upprättas ordningen, och det med en utsträckt hand!]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

10

[Psalm 10 är skriven som poesi i en alfabetisk akrostisk form. Det är en fortsättning på Psalm 9 som utgår från tio av de elva första hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. I denna psalm fortsätter mönstret och börjar med den tolfte bokstaven lamed. Dock sker några avbrott för att åskådliggöra hur ogudaktighet och ondska stör Guds ordning.

Citeras: Vers 7 i Rom 3:14]

ל – lamed

1 Varför, Herre (Jahveh), står du långt borta

och döljer dig [dina ögon, ditt ansikte] i tider av brist (torka, nöd)?

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Den är storleksmässigt den högsta bokstaven i det hebreiska alfabetet. Det gör att den står ut i en text och är väl synlig eftersom det är den enda bokstaven som är så hög så den sticker upp ovanför den tänkta topplinjen längs överkanten på bokstäverna. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska. Den beskriver ofta auktoritet, eller något som motiverar och gör så att något sker. Ordet ”Varför” börjar med denna bokstav och förstärker frågan varför det ibland verkar dröja innan Herren griper in. Varför upplevs det som om Gud står långt borta, han är ju störst, på samma sätt som lamed sticker upp och utmärker sig, borde väl Gud synas här på jorden? En del av svaret kommer i vers 2-11 där ogudaktighet stör Guds ordning och skymmer honom.]

Total oordning utan Gud

[Mellan vers 2 och 11 bryts det akrostiska mönstret helt. Mellan lamed i vers 1 och qof i vers 12 borde följande sex bokstäver ha kommit: mem, nun, samech, ajin, pe, tsade – מ, נ, ס, ע, פ, צ. Temat i detta stycke är hur de ogudaktiga tänker och agerar. När människorna inte vill ha med Gud att göra blir det totalt kaos i samhället. Guds perfekta ordning och struktur störs, vilket rent litterärt också förstärks av den akrostiska oordningen och oregelbundenhet i versernas längd. Guds fullkomliga tal är 7 och människans tal är 6, eftersom människan skapades på sjätte dagen. Den anspelningen till människans tal kan vara att det just är sex bokstäver som saknas. Se även Ps 9:6, 18; 10:6 för fler ”störningar” i mönstret när den gudlöse nämns.]

2 I övermod (stolthet, arrogans) jagar den gudlöse (förföljer och brinner den ondskefulle som en löpeld efter) den svage (ödmjuke),

de fångas av deras smidda planer.

[Ordagrant är frasen ”i/av högmod gudlös brinner/jagar svage.” Det hebreiska ordet dalak används 9 gånger i GT. Ungefär hälften av gångerna är betydelsen att starta en eld och att brinna, se Ps 7:14; Hes 24:10. Den andra hälften är betydelsen att förfölja/jaga, se 1 Mos 31:36. Ordets ursprung har att göra med hur en låga brinner och jagar veken. Den vanligaste tolkningen är att stoltheten och högmodet hos den ogudaktige brinner och jagar den svage. Det går också att se elden som den plåga och grymhet som den svage får uppleva under förföljelse, se Dan 3. I den andra delen syftar ”de” antingen på de svaga som utsätts för de ogudaktigas onda planer eller på de gudlösa som ofta fångas i sina egna fällor de satt upp, se Ps 7:16.]

3 För (ja, anledningen är att) den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle)

prisar (ropar ”halleluja”, berömmer sig av, är stolt över) sin egen aptit (lystnad, sina begär),

och välsignar den girige [den som rånar och stjäl] och föraktar Herren (Jahveh).

[Versen börjar med ordet ”för” (hebr. ki) och kopplar ihop vers 3-11 med föregående inledande text i vers 2 eller vers 1. Det kan vara en förklaring till den gudlöses högmod och agerande mot de svaga i vers 2 eller höra ihop med psalmistens inledande fråga varför Gud upplevs stå långt borta i vers 1. Ordet ger avstamp för en fortsatt tanke som nu utvecklas mer i detalj. Läsaren kommer i följande verser få en inblick i den gudlöses ord, tankar och resonemang. Versens andra del kan också översättas ”den som rånar andra föraktar Herren”. Oavsett exakt översättning är huvudbetydelsen tydlig. Den ogudaktige prisar ogudaktighet och föraktar Herren (Jahveh).]

4 Den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) säger i sitt högmod (ordagrant ”höjer föraktfullt sin näsa i vädret”):

”Han [Gud] kommer inte efterfråga (söka, ställa mig till svars), det finns ingen Gud (han bryr sig inte).”

[Alternativ översättning: ”den gudlöse söker inte Gud”, men Ps 10:13 gör att det är troligare att det är Gud som ska hålla räkenskap.]

5 [Den ogudaktige fruktar varken Gud eller människor:]

Han går rakt fram på sin väg [skyr inga medel för att nå sina mål],

höga är dina domslut (förordningar) [dina instruktioner, Herre], långt från [högt över, utom synhåll för] honom,

han fnyser åt (föraktar, talar mot, blåser bort, bokstavligen ”andas” på) sina fiender.

[På samma sätt som i vers 2 och 4 är det oklart vem som är subjektet. Det kan vara den gudlöse som föraktar och fnyser åt sina fiender, eller Gud som talar mot eller blåser bort den ogudaktige, se även Ps 2:4.]

6 [Hans framgångar gör honom självsäker:]

Han tänker (säger i sitt hjärta): ”Aldrig att jag ska vackla,

ingen olycka ska någonsin (genom alla generationer) drabba mig.”

7 Hans mun är full av förbannelse (han åkallar onda krafter för att bringa olycka till hans fiender),

av oärligheter (svek, falska löften) och hot (förtryck),

under hans tunga [till en början dolt] finns [giftiga ord av] ondska och olycka.

[Paulus citerar från denna vers i Rom 3:14, utifrån den grekiska översättningen. Där finns kopplingen till giftormen som har sitt gift i nacken.]

8 Han ligger i bakhåll nära byarna (städer utan skyddsmur),

i smyg vill han dräpa den oskyldige;

hans ögon spanar efter (lurar på) den hjälplöse (svage, det olyckliga offret).

9 Han ligger i bakhåll, gömd, som ett lejon i ett snår;

han ligger på lur, väntar på att fånga den svage;

han fångar honom genom att dra in sitt nät.

10 Han hukar sig [som ett lejon som gör sig redo för språng], lägger sig på lur,

kastar sig över (överfaller) den hjälplöse (svage, det olyckliga offret) med sin styrka.

[Ordet ”styrka” står här i plural kan syfta på lejonets klor eller tänder. Pluralformen skulle också kunna referera till den ogudaktiges kumpaner, eller så används den för att förstärka att hans styrka är mycket stor.]

11 Han tänker (säger i sitt hjärta):

”Gud (El) har glömt det, han har dolt sitt ansikte, han ser det aldrig.”

[Vers 4 och 11 ramar in beskrivningen av den ogudaktige med hans citat om att Gud inte skulle ställa någon till svars och se vad som sker. Även vers 13 har liknande citat. Efter sex saknade bokstäver återupptas det akrostiska mönstret nu i vers 12.]

ק – qof

12 Stå upp, Herre (Jahveh)! Gud (El), lyft din hand,

glöm inte de ödmjuka (förtryckta på grund av orättfärdighet, de som har böjt sig inför dig och söker dig).

13 Varför får den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) förakta (häda) Gud (Elohim)? [Hur kan du tillåta det?]

Han tänker (säger i sitt hjärta): ”Du kommer inte ställa mig till svars (begära något, söka, efterfråga något från mig).”

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det ordet ”Stå upp” som börjar på den bokstaven. Det förstärker den längtan, att efter 9 verser där den ogudaktige har beskrivits, måste Gud gripa in! Perspektivet i den andra delen av vers 13 skiftar från tredje till andra person, från ”han tänker” till ”du säger”. Det ger extra betoning på arrogansen i uttalandet. Tillsammans med bokstaven qof, som avbildar baksidan av ett huvud, är det som den gudlöse gör detta uttalande öppet, helt hörbart, bakom ryggen på Gud. Psalmisten frågar sig hur Gud kan tillåta detta!]

ר – resh

14 Du ser (du har sett och ser) [som svar på de ogudaktigas påstående i vers 11],

ja, du lägger märke till illdåd (elakhet, smärta, det som tynger) och provokation (ilska, plåga, sorg),

för att ge (lägga) det i din hand.

[Uttrycket ”ge i din hand” måste tolkas. Det kan beskriva hur Gud skriver det i sin hand för att komma ihåg. Hand står också för handling, och kan vara nästa steg, från att ha ”sett” med ögonen är det nu dags att agera med ”handen” och göra något åt situationen, vedergälla och döma genom sin hand.]

Den hjälplöse (svage, det olyckliga offret, se vers 8 och 10) överlämnar sin sak åt dig;

du är den faderlöses hjälpare.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”Du ser” börjar på den bokstaven och förstärker hur Gud ser allt som sker. I versen innan nämndes de gudlösa, se vers 13. Det gör att det blir en delvis störning av antal ord i denna vers, se även Ps 9:6-7, 18.]

ש – shin

15 Bryt av(krossa) den gudlöses och den ondes arm [bildspråk för styrka, kraft och makt].

Sök (leta, ställ dem till svars för) deras ondska (ogudaktighet) tills du inte hittar den mer.

[Ordet sök (hebr. darash) används i vers 4 och 13 i betydelsen ”ställa någon till svars”. Samma betydelse finns även här, dock i en mer poetisk fras som ordagrant är: ”sök tills du inte längre hittar”.]

16 Herren (Jahveh) är kung för evigt och i oändlighet,

de främmande folken (hednafolken) är borta ur hans land.

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I detta stycke är det ordet ”Bryt av” som börjar med denna bokstav och förstärker att Gud kommer att krossa de ogudaktiga.]

ת – tav

17 De ödmjukas (förtrycktas)längtan(begär, hunger, törst, vädjan) har du hört [och du kommer att gripa in], Herre (Jahveh),

du styrker deras hjärtan (uppmuntrar dem), du lyssnar uppmärksamt på (vänder ditt öra mot) dem [när de ber],

18 för att upprätta (ge rätt åt) den faderlöse och den nedtryckta (krossade),

så att ingen på jorden längre kan skrämma dem.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”längtan” i vers 17 börjar med denna bokstav. Det förstärker hur Gud hör den som väljer att ödmjuka sig inför Gud och be till honom, se Ps 37:11. Som den sista punkten är detta också en lämplig signatur som avslutar detta akrostiska mönster som startade i Psalm 9.]

11

Psalm 11 – Fly inte, förtrösta på Herren

[Denna psalm uttrycker förtröstan och hopp mitt under förföljelse och hot. Psalmen är uppbyggd på en dialog där slutet av vers 1 fram till vers 3 är en uppmaning att fly. Det kan vara Davids vänner som uppmanar honom att ge upp och fly eller så är det en inre dialog. Den inleds och avslutas med full tillit till Herren (Jahveh).

Bakgrund: Det finns flera händelser i Davids liv som kan ha gett upphov till denna psalm. Under många år fick David fly för Saul som var ute efter hans liv. Omkringliggande nationer anföll och även hans egen son Avshalom attackerade honom. Att ingen exakt händelse refereras gör att psalmen lättare kan appliceras och bli en personlig bön när vi frestas att ge upp.

Författare: David

Struktur: Psalmen består av två sektioner som båda börjar med en poetisk beskrivning av Herren och avslutas med prepositionen ki (översatt ”för”) och ordet rättfärdig, se vers 3 och 7.

1. Förtröstan – följt av råd från de gudlösa, vers 1-3

2. Förtröstan – i respons till de ogudaktigas råd, vers 4-7]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av David.

______

Del 1

I Herren (Jahveh) har jag tagit min tillflykt.

[Den hebreiska verbkonstruktionen med perfekt, ”har tagit min tillflykt” beskriver troligtvis en avslutad handling med ett pågående resultat. David har sin trygghet och säkerhet hos Herren (Jahveh). Han är på klippan och det finns inget behov av att hitta flyktvägar.]

Hur kan ni då säga till mig:

”Fly som [skrämda, hjälplösa] fåglar [till eller från] ert berg.

[Uttrycket ’som en fågel’ används som en bild på någon som är jagad, se Klag 3:52. Pluralformen inkluderar alla som är i liknande situation. Det finns ingen preposition framför berg, så antingen är uppmaningen att fågeln ska fly till eller från berget. Än idag i Israel ser man fåglar som tar skydd i skrevor och grottor i bergen och klipporna kring Jerusalem. Jesus säger i sitt tal om framtiden att det kommer en tid då de som bor i Judeen måste fly till bergen, se Matt 24:16. Bergen är alltså en tillflyktsort. Skillnaden är dock att i den här psalmen är berg i singular. Det kan då syfta på Jerusalem.

I den här psalmen jämförs David och hans allierade med små fåglar. Fåglar sjunger ofta och det skulle kunna referera till psalmisten och sångarna. De blir antingen skrämda från det öppna fältet och flyr till det trygga berget eller så överger de sina reden i berget och flyr därifrån. Oavsett om det är till eller från berget så är kontrasten tydlig mellan en fågel som är lättskrämd och ett berg som står fast.]

2 För se, de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) [som aktivt tar avstånd från Gud, hatar hans bud, se Ps 10:2-11] spänner bågen,

de har lagt pilen på strängen och siktar,

för att i mörkret (i hemlighet) skjuta på dem

med uppriktiga hjärtan (ärliga och rena hjärtan, de rättsinniga, ordagrant ”rakhjärtade”).

3 För när grundvalarna [grunderna i samhället, värderingar, moral] rivs ned [när de ogudaktiga har framgång och rättfärdiga lider],

vad kan den rättfärdige uträtta då?”

[Ett ovanligt hebreiskt ord används för grundvalarna. Ett närbesläktat ord på ugaritiska, ett syriskt skriftspråk från 1400–1200 f.Kr., används för att beskriva den nedre delen och basen av ett berg eller en klippa. Utifrån föregående vers och det som följer är det bildspråk på ett samhälle där moralen är i upplösning. Här i vers 3 avslutas citatet som ger David rådet att fly. Detta i kontrast till nästa del av psalmen.]

Del 2

4 Herren (Jahveh) är i sitt heliga tempel,

Herrens tron är i himlen,

hans ögon ser,

hans blick (ordagrant: ”ögonlock”, beskriver hur Gud fokuserar blicken och)

granskar (prövar, utrannsakar) människorna (Adams barn).

[Ordet ”ögonlock” används bara två gånger i Psaltaren. I Ps 132:4 är det i betydelsen att inte unna sig någon sömn. Gud ser allt, även det som sker i mörkret, se vers 2.]

5 Herren prövar (utrannsakar) [både] den rättfärdige och den gudlöse,

men han (hela hans varelse – hebr. nefesh) hatar den som älskar våld (terror, laglöshet, plundring – hebr. chamas).

[Hebreiskan har inte komma, versen kan även översättas: ”Han prövar den rättfärdige, men han hatar den gudlöse och den som älskar våld.”]

6 Låt Herren göra så att det regnar glödande kol och svavel över de gudlösa,

en brännande het vind är vad de förtjänar (ordagrant ”är deras bägares del”).

[Det är Davids önskan att Herren dömde de ogudaktiga på en gång. Eld och svavel för tankarna till domen över Sodom och Gomorra och domen mot Gog, se 1 Mos 19:24; Hes 38:22.]

7 För Herren är rättfärdig och älskar rättfärdighet,

den uppriktige (den ärlige, som vandrar rakt fram på Guds väg) ska få se hans ansikte.

[Två närbesläktade ord för rättfärdig används här. Det första ordet är tsedaqah som används om Herren (Jahveh). Det andra ordet som översatts ”uppriktig” är jashar. Båda orden är abstrakta men det sistnämnda används konkret för att beskriva en rak/jämn väg. Samma ord används i kombination med hjärta och översätts ”uppriktiga hjärtan” i vers 2. Att se Herrens ansikte är inte möjligt för en syndig människa, se 2 Mos 33:20, men den som vandrar på Guds väg kommer en dag att få se honom, se Upp 22:4.]

12

Psalm 12 – Människors och Guds ord

[Denna psalm handlar om vikten av att tala rätt. Inom judendomen betonas att det speciella med människan – en besjälad varelse – just är förmågan att kommunicera och uttrycka sig. I Bibelns första verser läser vi hur Gud skapar genom det talade ordet. I Ps 34:14 uppmanas vi att vakta tungan från ondska, svek och lögn. Den som är felfri i sitt tal är fullkomlig, säger Jakob i sitt skarpa brev till ”de tolv stammarna i förskingringen”, se Jak 3:2. Han fortsätter sedan med att beskriva vilken makt tungan har och att resultatet av obetänksamma ord kan liknas vid hur en skogsbrand sprids.

Psalmen handlar om Guds sanning och människors lögner. Rent bokstavligt står grundtextens ord för sanning stadigt på två fötter, medan ordet för lögn vacklar på ett ben.

Sanning

Det hebreiska ordet för sanning är emet och består av tre bokstäver: alef, mem och tav. Alef inleder även det hebreiska alfabetet, mem återfinns i mitten och tav står som den 22:a och sista bokstaven. Alla tre bokstäverna har var och en två beröringspunkter med den tänkta baslinjen och står stadigt. Typografiskt har alef och tav också en ”fot” på sin vänstra kant. Ordet emet kommer från aman som just betyder stadig och stabil.

Lögn

Ordet för lögn är på hebreiska sheqer och består också av tre bokstäver: shin, qof och resh. Var och en av dessa har bara en beröringspunkt mot den tänkta baslinjen och qof går nedanför den. shin utgör den 21:a bokstaven, qof den 19:e och resh den 20:e. Rabbiner brukar skämtsamt säga att den 22:a bokstaven tav redan är upptagen för sanningen, men att lögnen försöker komma nära och tar bokstaven intill. Den kristne författaren C.S. Lewis skriver: ”Genom att blanda in ett stänk av sanning hade de gjort sin historia ännu trovärdigare.” Lögnens tre bokstäver är i oordning och balanserar på en ytterkant av alfabetet till skillnad från sanningen som vilar på hela alfabetet.

Det hebreiska språket förstärker hur sanningen tar in helheten och är väl balanserad. Lögnen däremot är ensidig och vacklar i varje del. Summan av Guds ord är sanning, se Ps 119:160. Jesus säger: Jag är Alfa och Omega. Den förste och den siste. Före allting och slutet av allt, se Upp 22:13. Alef och tav motsvarar grekiskans alfa och omega. Tecknet för mem föreställer vatten och symboliserar liv. När Jesus säger att han är vägen, sanningen och livet, Joh 14:6, så representeras det fullt ut i ordet emet. Det hebreiska ordet för sanning utgörs alltså av att alef och tav skyddar och omsluter mem på livets väg!

Om man tar bort alef från ordet emet, får vi ordet met kvar – hebreiska ordet för död! Bokstaven alef representerar ofta Gud. Sanning utan Gud lämnar bara död kvar!

Bakgrund: Anges inte, men det tillfälle där Saul dödar 85 präster och deras familjer skulle kunna vara en händelse som gett upphov till denna psalm, se 1 Sam 22:17-19.

Författare: David

Struktur:

Psalmen har ett kiastiskt mönster som ramas in av hebreiskans ben adam, översatt ”människors barn” eller ”människorna”, se vers 2 och 9.

A Gud tilltalas i bön, de goda är borta, vers 2-3

  B Det talas om Gud, de onda citeras, vers 4-5

    C Centralt finns Guds svar, han citeras, vers 6

  B Det talas om Gud, hans löften, vers 7

A Gud tilltalas i bön, ondskan tilltar, vers 8-9]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

På den åttonde. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[Den åttonde (hebr. sheminit) kan syfta på en åttasträngad lyra eller en specifik musikstil. Symboliskt kan ”den åttonde” också förstärka psalmens tema och önskan om en ny start. Ordet används i två psalmer, här och i Psalm 6 som har liknande tema, se Ps 6:1 för fler kommentarer.]

______

[Psalmen inleds med ett desperat rop på hjälp. Det hebreiska ordet för frälsning som används sextio gånger i Psaltaren är jeshua, det hebreiska namnet på Jesus. Psaltarpsalmerna pekar på var vår frälsning finns.]

2 Hjälp, Herre (Jahveh)...

för [det verkar som om] troheten är borta (det finns inga fromma längre),

de lojala (trofasta) [människorna] finns inte kvar bland människorna (människors barn, ordagrant ”Adams barn”).

3 Alla ljuger för varandra,

med insmickrande (”halt”) tal (läppar),

och med ett dubbelt hjärta talar de (inkonsekvent, ombytligt, opålitligt).

[Ordagrant ”med ett hjärta och ett hjärta”, vilket är motsatsen till ”ett hjärta”, se Jer 32:39; Hes 11:19. Jakob använder ett liknande ord ”två-själad” för någon som kastas hit och dit mellan tro och otro, i sitt brev, se Jak 1:7-8. Ett brev som också tar upp lögn och tungans makt, se Jak 1:26; 3:5; 3:8-9.]

4 Låt Herren tysta (utplåna) alla smickrande (”hala”) läppar,

den tunga som talar stora (vidlyftiga, skrytande) ord.

5 De säger: ”Vår tunga ger oss makt (seger),

våra läppar tillhör oss (vi kan säga vad vi vill),

vem är herre över oss?”

6 På grund av förtrycket (plundringen, våldet) mot de svaga (förtryckta),

på grund av ropen (klagan, jämret av smärta) från de hjälplösa,

[därför, som ett svar på detta] reser sig nu Herren (Jahveh) upp och säger:

”Jag ska ge dem den räddning (frälsning) de längtar efter.”

[Centralt i det kiastiska mönstret finns huvudpunkten att Gud hör bön och kommer att gripa in!]

7 Herrens (Jahvehs) löftesord är rena (felfria) löftesord,

liksom silver som renats i en smältugn på marken,

sju gånger [Ps 18:31; 119:140].

[Den första raden har inget verb och är ordagrant: ”Löftesord JHVH löftesord rena” (hebr. imrot JHVH imrot tesorot). Ordet för löfte (hebr. imrah) upprepas två gånger och omgärdar Herren (Jahveh). Guds namn står parallellt med ordet rent (hebr. tahor) som används för att beskriva rent guld (2 Mos 25:31). Skrivsättet kommunicerar att Guds löftesord är rent eftersom Gud själv är ren. Talet sju står för fullkomlighet. Silver renades några gånger tills det mesta av slagget var borta, Guds ord är fullkomligt (sjufaldigt) rent. Den grekiska översättningen Septuaginta skriver ”bränd och prövad på jorden”. I det större kiastiska mönstret står Guds rena löftesord i kontrast till smickrande ord i vers 4-5.]

8 Du, Herre (Jahveh), ska bevara dem [de svaga och hjälplösa i vers 5],

du ska alltid beskydda var och en av dem från detta [onda] släkte.

9 De gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) går (vandrar, stryker, paraderar) omkring på alla sidor [överallt, som vilddjur redo att förgöra],

när det usla (omoralen, dåraktiga) upphöjs av människorna (människors barn).

[Versen är svåröversatt. Ordet ”usel” (hebr. zullut) används bara här men utifrån närbesläktade språk kan det betyda något i stil med ”moraliskt dåraktigt beteende”. Jesaja skriver hur människor kommer att kalla ont för gott och gott för ont, se Jes 5:20.]

13

Psalm 13 – Hur länge

[Psalmen inleds med fyra upprepningar av frågan ”Hur länge?” Genom tiderna har just denna psalm varit en tröst för det judiska folket när de förts bort i exil och man ställt frågan: ”Hur länge ska vi lida?” Det går också att se psalmen som en inre dialog där David frågar sig vad syftet är med den prövning som han går igenom. Istället för att skylla på andra så rannsakar en troende sitt hjärta. Här finns den stora skillnaden mellan Saul och David. Saul skyllde ifrån sig, medan David var snabb att omvända sig.

Författare: David

Struktur:

1. Klagan mitt i en kris, vers 2-3

2. Bön om befrielse, vers 4-5

3. Förtröstan och tacksamhet mitt i prövningen, vers 6]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

2 Hur länge, Herre (Jahveh);

ska du glömma (ignorera, inte bry dig om) mig för evigt?

Hur länge

ska du dölja (gömma) ditt ansikte för mig?

3 Hur länge måste jag grubbla (planera, rådslå) inom mig,

och dagligen (dag efter dag) ha sorg (bedrövelse) i mitt hjärta?

Hur länge

ska min fiende dominera (vara upphöjd) över mig?

4 Se på mig (överväg, tänk på mig),

svara mig Herre (Jahveh), min Gud (Elohim),

ge ljus åt mina ögon,

annars somnar jag in i dödens sömn.

5 Då skulle min fiende säga:

”Jag har besegrat (övermannat) honom!”

Då skulle mina motståndare glädja sig

över mitt fall (när jag vacklar och blir omkullkastad).

6 Men jag förtröstar på (litar på) din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet),

mitt hjärta gläder sig i din frälsning (befrielse, framgång, seger).

Jag vill sjunga till Herren,

för han har behandlat mig väl (är så god mot mig; kommer att kompensera mig).

14

Psalm 14 – Gudlöshetens dårskap

[Psalm 14 och Ps 53 är snarlika. Det som skiljer dem åt är några ordval, instruktionerna i den första titelversen och vers 5-6. Psalm 14 använder gudsnamnet JHVH i vers 2, 6 och 7 medan Psalm 53 använder sig av det mer generella ordet Elohim för Gud.

På Bibelns tid var det en självklarhet att tillvaron hade en andlig dimension. Frasen ”det finns ingen Gud” i vers 1 syftar snarare på en praktisk ateism än vår tids västerländska teoretiska ateism. Psalmens budskap riktar sig därför även till den som säger sig tro, men lever sitt liv som om Gud inte finns. Det hebreiska ordet för dåre är naval och kommer från navel som beskriver något som tynar bort, faller ner och vissnar. Detta ord beskriver inte någon som är dum eller ointelligent. Istället handlar det om moralisk dårskap. Den som gång på gång går emot sitt samvete dör till sist inombords och kväver sitt andliga liv. Bilden som målas upp är en moral som skrumpnar och förtvinar, se även inledningen till Ordspråksboken för de olika orden för dåre i hebreiskan. I Första Samuelsboken berättas om en man som just hette Naval. Under en period när David var på flykt från Saul ville Naval inte kännas vid David trots att David varit god mot honom, se 1 Sam 25:25. När David nu sjunger ut det hebreiska ordet naval i denna psalm, finns säkert associationen i Davids bakhuvud till denne man med samma namn som personifierar dårskap.

Citeras: Vers 1-3 citeras sammanfattande i Rom 3:10-12

Författare: David

Struktur:

1. Dårens gärningar, vers 1b-4

2. Guds dom, vers 5-6

3. Bön om frälsning, vers 7]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av David.

______

Dåren (den moraliskt förtvinade, den som är på väg att tyna bort) säger i sitt hjärta (till sig själv):

”Det finns ingen Gud (han bryr sig inte).” [Ps 10:4]

De [människor som inte vill veta av Gud] är fördärvade (förstörda, som ödelagda städer),

de har begått avskyvärda handlingar, ingen gör det goda.

[Ordet ”fördärvade” används första gången om tillståndet på jorden innan syndafloden, se 1 Mos 6:11.]

2 Herren (Jahveh) skådar ner från himlen

på människosläktet (Adams barn),

för att se om det finns någon som är förståndig (lever vist),

någon som söker (frågar efter, tar sin tillflykt till, ofta träder fram inför) Gud.

[På samma sätt som föregående vers för även denna tankarna tillbaka till Första Moseboken och hur Gud kom ner för att se vad människorna gjorde när de byggde Babels torn, se 1 Mos 11:5.]

3 Alla (varenda en) har vikit av [från den rätta vägen, söker inte Gud],

tillsammans – alla har blivit moraliskt korrupta (har de härsknat och stinker);

ingen gör det som är rätt,

inte en enda en.

[Paulus citerar från denna vers, se Rom 3:10-12. Den leder till slutsatsen att ”alla har syndat och saknar härligheten från Gud.” Ordet för ”har blivit moraliskt korrupta” (hebr. alach) är ovanligt. Det återfinns bara i den parallella psalmen Ps 53:4 och i Job 15:16. Det används om mjölk som blivit sur och kött som ruttnar, men också om moraliskt förfall. Människan var god från början, men har blivit moraliskt fördärvad. Kontrasten förstärks också av att första ordet är ”alla” och det sista är det lägsta antalet ett, och inte ens ”en enda”. Se också Matt 5:13; Rom 1:22; Kol 4:6.]

4 Förstår de ingenting (lär de sig aldrig),

de som gör det onda?

De äter (förtär) mitt folk på samma sätt som de äter (förtär) bröd,

de åkallar inte (ropar inte i bön till) Herren (Jahveh).

[Lika naturligt och alldagligt som att äta bröd, slukar och förgör dessa onda Guds folk. De söker inte Herren, de förkastar Guds existens och hans sanningar.]

5 Där står de, helt skräckslagna (ordagrant ”förskräckta förskräcks de”),

eftersom Gud är med de rättfärdigas släkte (står på deras sida).

6 Ni förlöjligar (hånar, gör om intet) den förtrycktes (svages) planer [försöker ta bort deras hopp, försöker förvirra dem],

men Herren (Jahveh) är hans tillflykt.

7 O, att Israels frälsning

skulle komma från Sion [poetisk bild på Jerusalem, platsen för Guds närvaro].

När Herren (Jahveh) vänder sitt folks öde (återupprättar sitt folk, för dem tillbaka från fångenskap),

då ska Jakob jubla och Israel glädjas!

15

Psalm 15 – Vem får bo på ditt heliga berg?

[Denna psalm tar upp frågan om vad som krävs för att närma sig Herren (Jahveh). Gud är helig, och den som närmar sig måste vara ren och helgad. I ljuset av hela Bibelns budskap blir behovet av Jesu verk på korset tydligt. Jesus öppnar vägen för gemenskap med Gud, se Heb 10:19-20; Matt 27:51.

Bakgrund: Ingen specifik händelse anges, men det skulle mycket väl kunna vara när arken fördes tillbaka till Jerusalem och Uzza dog. Det var en tid då David säkert ställde dessa frågor, se 2 Sam 6.

Författare: David

Struktur: Det går att se 10-12 punkter som associerar till de tio budorden. Det finns även en kiastisk struktur:

A Vem får vara hos Herren, vers 2

  B Den som lever rent, rättfärdigt och talar sanning, vers 2

    C Den som inte... tre punkter vers 3

      D föraktar – verb, vers 4a

        E den förkastade – objekt, vers 4b

        E de som fruktar Gud – objekt, vers 4c

      D ära – verb, vers 4d

    C Den som inte... tre punkter, vers 4e-5a

  B Den som gör så – lever rätt, vers 5b

A Står fast och får bo hos Herren, vers 5c]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Vem får vistas (ha sin temporära boning) i ditt tabernakel?

Vem får bo (ha sin permanenta boning) på ditt heliga berg?

[Som svar på dessa frågor följer de krav som måste uppfyllas för att närma sig Herren. Växelvis uttrycks de i vad som ska göras och vad som inte ska göras. Gud är helig och begär fullkomlighet i ord och handling. Psalmen har flera beröringspunkter med de tio budorden, se 2 Mos 20:1-17. Psalmen har ibland kallats ”Davids Bergspredikan”, se Matt 5:20. Jesus avslutar sex punkter i Bergspredikan med orden ”Var fullkomliga på samma sätt som er Fader är fullkomlig”, se Matt 5:20, 48. Jesus höjer inte ribban för att sålla bort dem som inte duger. Han gör det för att vi ska inse att vi inte klarar det utan hans nåd.]

2 [Tre krav:]

Den som lever rent (helhjärtat, är uppriktig, har integritet),

och handlar rättfärdigt (gör det rätta, dömer rättvist),

och talar sanning i (av) hjärtat (den som är ärlig).

3 [Tre krav, uttryckt i negationer:]

Den som inte förtalar (vandrar runt; spionerar – hebr. ragal) med sin tunga [sprider rykten],

som inte gör ont mot (skadar) sin nästa (vän, granne, medmänniska),

som inte försöker förolämpa (kränka) sin närmaste (den som står nära).

[Dessa tre fraser inleds alla med ordet ”inte” som förstärker att detta är något som verkligen inte ska göras. Temat är vad som sägs om andra, se även Jak 3:2-11. Ordet för ”sin nästa” (hebr. reah) är ett vanligt ord som översätts ”nästa” eller ”granne”. Ordet kommer från ett verb som betyder ”att ha samröre med” och ”att tillhöra” och inkluderar alla människor. Det sista ordet ”sin närmaste” beskriver någon som är nära. Det är en utstuderad ondska att skada någon som står nära.]

4 Den som föraktar

den förkastade [inte ärar och beundrar den som medvetet valt att lämna Gud].

De som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh),

dem ärar han.

[Detta är psalmens centrum och huvudpunkt. Den hebreiska ordföljden förstärker detta genom att forma ännu en kiasm här där verben ramar in satsen.]

[Tre krav, uttryckt i negationer:]

Den som inte överger ett löfte även om det skadar (är ofördelaktigt för) honom själv,

5 som inte lånar ut pengar för ockerränta,

som vägrar att låta sig mutas (ta mutor) för att fälla en oskyldig.

[Prefixet i det hebreiska ordet för ockerränta, be-neshech (”genom” ränta), indikerar att motivet för att ge lånet är just räntan. Det är genom räntan man vill öka sitt välstånd. Ordet kommer från verbet ”att bita” och beskriver hur den som lånar ut får en andel av summan. Att utnyttja någon i beroendeställning på detta sätt är något avskyvärt, se Hes 18:13. Torah (Mose undervisning) uppmanar att låna ut pengar utan ränta till sina landsmän, dock är det tillåtet att ta tillbörlig ränta av en utlänning, se 3 Mos 25:35-37; 2 Mos 22:25; 5 Mos 23:19-20.]

[Nu följer ett sammanfattande krav som tematiskt hör ihop med vers 2.]

Den som gör så (har för vana att leva så)

ska aldrig falla (vackla, bli omkullkastad).

[Den som gör så får visats och bo hos Gud. Här kommer svaret på de inledande frågorna i vers 1.]

16

Psalm 16 – Förtröstan på Herren

[Psalmen uttrycker en förtröstan på Herren (Jahveh). Två hot utmanar denna förtröstan. Den första är människor som tillber andra gudar; den andra är fruktan för döden. Det går också att se psalmen i ett profetiskt, messianskt ljus. Den talar då om Jesus och hans mänskliga känslor, hur han får lida och vinner seger över graven, uppstår och blir satt på Faderns högra sida. Både Petrus och Paulus som citerar från denna psalm applicerar orden till Jesu uppståndelse.

Citeras:

Vers 8-11 citeras av Petrus i Apg 2:25-28

Vers 10b citeras av Paulus i Apg 13:35

Författare: David

Struktur:

1. Inledande förtröstan på Herren, vers 1b-2

2. Beskrivning av de heliga vs avgudadyrkare, vers 3-4

3. Herren är min välsignelse, vers 5-6

4. Lovprisning, vers 7-8

5. Avslutande förtröstan, vers 9-11]

1 En Michtam [en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras]. Av David.

[Betydelsen av det hebreiska ordet michtam är oviss. I Jes 38:9 används det snarlika ordet michtav om den sång som Juda kung Hiskia skrev när han hade varit sjuk och blivit frisk igen. I 2 Mos 39:30 används det ordet också om att ”skriva en guldgraverad skrift”. Det finns även andra likartade hebreiska ord som betyder ”något dolt” och ”guld”. Den grekiska översättningen Septuaginta från ca 200 f.Kr. översätter med ”inskription i sten”, vilket tyder på att det var en av huvudtolkningarna då. Psalmen beskriver alltså något som är värt att gravera in i guld för all framtid och den kan innehålla dolda element.

Ordet används bara här och i titeln på fem andra psalmer, se Ps 56:1; 57:1; 58:1; 59:1; 60:1. Alla dessa psalmer som inleds med ordet michtam, är personliga böner av David. Det är anmärkningsvärt. Den judiska kulturen bygger på det gemensamma och de flesta psalmerna användes för unison sång. I dessa sex psalmer framträder en personlig Gud som berör det innersta hos psalmisten och som graverar sitt ord i hans hjärta, se Jer 31:33; 2 Kor 3:3.]

______

Bevara (försvara, skydda, rädda) mig, Gud (El),

jag söker min tillflykt (förtröstan, tillit, hopp) i dig.

2 Jag säger till Herren (Jahveh): ”Du är min Herre (Adonai),

jag har inget gott (ingen lycka, glädje, rikedom) utanför dig.”

[Psalmisten uttrycker sitt fulla beroende av Gud. Här finns inte plats för kompromiss och religionsblandning. Ordet gott innefattar allt från moralisk godhet till materiellt välstånd. Hos Gud finns godhet, glädje, lycka, välbehag och allt skönt och vackert.]

3 De heliga (Guds utvalda) [församlingen] som finns i landet (världen),

de är de majestätiska (ädla, härliga) som har allt mitt välbehag (min glädje).

[Ordagrant ”till de majestätiska står all min begäran.”]

4 De som springer efter (väljer) andra gudar mångdubblar (multiplicerar) sina problem (bedrövelser, sorger, smärtor).

Jag vill inte offra drickoffer av blod till dem,

eller ta deras namn på mina läppar [svära en ed på deras namn].

[Vers 3-4 är svåröversatta. De heliga skulle kunna syfta på Guds änglar, se Ps 89:6-8, men eftersom de ”är i landet” är det troligare att det handlar om Guds folk eller det religiösa ledarskapet, se Ps 34:10; 2 Krön 35:3. Vers 4 är ännu svårare att översätta. Versen kan beskriva de israeliter som utöver Herren också tillber andra gudar, så kallad synkretism, eller ren avgudadyrkan. Oavsett så är poängen att dessa mångdubblar sina sorger eftersom dessa tyranniska avgudar kräver avskyvärda riter och offer. Det är ironiskt att denna vers om just avgudadyrkan är svårtydd. Det förstärker faktiskt litterärt poängen att avgudadyrkan är något obegripligt i Guds ögon och något vi inte ska ägna oss åt!]

5 Herren är min arvedel, min bägare [min lott, jag vill bli fylld av dig Herre, se Ps 23:5].

Du är den som kontinuerligt uppehåller (bevarar, stödjer, försäkrar) min framtid (lott, mitt arv).

6 Underbara bördiga marker har blivit utmätta åt mig [ordagrant ”repen/avgränsningarna har fallit/uppmätts ljuvlig åt migt”],

jag har ett gott arv (jag är nöjd och belåten med mitt arv).

7 Jag vill välsigna Herren (proklamera Jahveh värdig att lovas), han som har väglett mig (varit min rådgivare),

ja, om nätterna korrigerar (lär, instruerar) mitt innersta (samvete, ordagrant ”mina njurar”, sätet för känslor och dolda motiv) mig.

[Nätter kan vara bildligt för nätter av bön, men också mörka stunder, sjukdom, ensamhet, osv., se Ps 4:5.]

8 Jag har ständigt Herren (Jahveh) inför mig (har satt honom främst, litar på honom i allt),

eftersom han är på min högra sida, ska jag inte falla (vackla, bli omkullkastad).

9 Därför gläder mitt hjärta sig och mitt inre (ordagrant ”min ära”, heder) jublar.

Ja, min kropp får (kan) vila i trygghet.

10 För du ska inte lämna mig (min själ, min person – hebr. nefesh) åt (till) Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

du låter inte den som följer dig (din trogne, helige) se avgrunden.

[David talar profetiskt om Jesus som även på korset kunde vara trygg att Gud skulle låta honom återuppstå.]

11 Du visar mig (förklarar, tillkännager, kungör) livets stig (min personligt utstakade gångväg).

Stor (total, sprudlande) glädje finns i överflöd i din närvaro (inför ditt ansikte),

ljuvlighet (fröjd, sötma, behag, härlighet) för evigt (ständigt, alltid) på din högra sida (i din högra hand).

[Liv och glädje, närvaro och ljuvlighet är i grundtexten i plural, vilket betonar Guds oräkneliga tillgångar och välsignelser. Det finns också en koppling till hur Gud ger uppenbarelse och hjälp att välja rätt väg när vi söker hans ansikte. Hans högra hand är full av ljuvliga, goda gåvor som han är redo att ge!]

17

Psalm 17 – Beskydda mig som din ögonsten

[Psalmen är en bön om hjälp. Den har likheter med föregående psalm. Jämför fraserna ”Din högra hand” (Ps 16:11; 17:7), ”Jag sätter min tillit till dig” (Ps 16:1; 17:7) och ”Bevara mig” (Ps 16:1; 17:8).

Författare: David.

Struktur: Psalmen har tre delar. Varje del börjar med en vädjan följt av en förklaring.

1a. En första vädjan, vers 1-2

1b. ... för jag är oskyldig, vers 3-5

2a. En andra vädjan, vers 6-9

2b. ... för fiender omringar oss, vers 10-12

3a. En sista vädjan, vers 13-14

3b. ... för jag förtröstar på dig, vers 15]

1 En bön (vädjan, förbön – hebr. tefillah). Av David.

[Detta är den första psalmen som använder hebr. tefillah i inledningen, se även Ps 86:1; 90:1; 102:1; 142:1. Av de minst 12 olika ord som används för bön är detta bland de vanligare. Det kan ha att göra med verbroten palal att falla ner.]

______

Del 1

Hör, Herre (Jahveh), rättfärdighet!

[Den korta öppningsfrasen är svår att översätta. Ordet ”rättfärdighet”, som i hebreiskan är ett substantiv, kan tolkas som att bönen gäller en rättfärdig sak eller att författaren anser sig vara rättfärdig och oskyldig. Ett sätt att översätta skulle kunna vara: ”Hör rättfärdigheten som talar genom mig.” Ordet ”rättfärdighet” kan också fungera som ett adjektiv som belyser Guds karaktär. Det blir då en önskan om att Gud i sin rättfärdighet ska höra Davids bön och gripa in och skipa rättvisa. Den trevande inledningen kan vara medvetet formulerad öppen för flera tolkningar. Psaltarpsalmernas texter är också skrivna till musik som förstärker orden, känslan och stämningen. Efter ett musikaliskt intro på harpa kanske den första frasen viskas fram med en paus mellan varje ord: ”Hör, Herre, rättfärdighet.” Efter ytterligare ett instrumentalt parti görs sedan en ny ansats som formar en fullständig mening:]

Ge akt (lyssna uppmärksamt) på mitt rop!

Lyssna till (vänd ditt öra mot) min bön,

den kommer inte från falska läppar (det är ärliga sanna ord).

2 Låt domen (ditt beslut i mitt rättsfall) komma från din närhet (ditt ansikte),

dina ögon ser (skådar, avgör) vad som är rätt och riktigt (ditt perspektiv är rättvist).

3 Du har prövat mitt hjärta (mina inre motiv),

du har besökt mig på natten [då vi inte är sysselsatta med allt vardagligt och har tid att tänka och reflektera över livet],

du har noga rannsakat (som en smältdegel renar silver och guld) mig [även på dagen då vi interagerar med andra människor, se Ps 12:7] men finner inget.

Jag har bestämt mig för att inte överträda (säga något ont, synda) med min mun.

4 Vad gäller människors handlingar [vad de onda sysselsätter sig med, hur de lever sina liv],

har jag med hjälp av dina läppars ord (dina instruktioner, din vägledning)

iakttagit [och på så sätt undvikit] våldsverkarens stigar (sätt att leva, välkända, upptrampade gångvägar).

5 Mina steg går stadigt på dina vägar (spår, välkända leder – jag har följt dina instruktioner; levt mitt liv efter ditt Ord),

mina fötter har inte stapplat (jag har inte vacklat, vikit av från din väg).

[Två vägar beskrivs i dessa två verser: Guds väg och våldsverkarens väg. Den rättfärdige kan lära sig även från de ogudaktiga genom att betrakta deras livsval och konsekvenser.]

Del 2

6 Jag ropar [höjer min röst i bön] till dig,

för du svarar mig, Gud (El)!

vänd ditt öra (lyssna noga) till mig,

hör mina löftesord (hebr. imrah).

7 Visa mig en särskild (extra mycket) nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed)

[i den hårt ansatta situation jag är i just nu behöver jag ett mirakulöst ingripande],

du som med din högra hand (din makt) räddar den som tar skydd (har sin tillflykt) hos dig,

från dem som reser sig upp [mot mig].

8 Beskydda (försvara, bevara, vårda) mig [reflexmässigt]

som en ögonsten (pupill/pojke – en älskad dotter).

[Den första frasen är laddad med flera starka bildspråk. Ordagrant står det bevara mig som ”pupillen/den lilla mannen dotter ögat”. Det hebreiska ordet ishon betyder både ”en liten man” och ”pupill”. Anledningen till den dubbla betydelsen är att man kan se sin egen spegelbild i miniatyr i pupillen när man tittar någon i ögat. Nästa ord består av det vanliga ordet för öga (hebr. ajin). Kombinationen av ishon följt av ajin görs 5 ggr i Bibeln. De övriga är 5 Mos 32:10; Ords 7:2, 9; 20:20. Dock görs något unikt här. Ytterligare ett ord skjuts in och ett nytt ord skapas: bat-ajin. Betydelsen är ”ögats dotter”. Det hebreiska ordet bat betyder dotter, och används t.ex. i frasen bat mitsvah när en flicka vid tolv års ålder blir en ”budets dotter”. Pojkar firar bar mitsvah vid tretton års ålder.

Här i Psalm 17 formas nu en helhet med den maskulina formen ”den lilla mannen – pupillen” tillsammans med den feminina ”ögats dotter”. Det målar upp en bild av en högt älskad son, dotter, Guds dyrbara ögonsten. På samma sätt som ögat och pupillen skyddas av ögonlocket, ögonbrynet, ögonhålan och handen som reflexmässigt lyfts upp om något kommer mot ögat, vill David att Gud reflexmässigt ska beskydda honom.

Som en parallell till första raden kommer en bild från djurvärlden där en fågel breder ut sina vingar över sina ungar. Jesus använder samma bild i Matt 23:37. Båda dessa bilder, ögat och vingarna, används i 5 Mos 32:10-12, och är troligen inspirationen till denna vers. Det finns också en association till kerubernas vingar som överskuggar nådastolen i tabernaklet, se 2 Mos 25:18-20.]

Göm mig under dina vingars skugga,

9 [beskydda/göm mig] från de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) som vill förgöra mig,

mina dödsfiender (ordagrant ”mina själsfiender”, de som är ute efter mitt liv) som omringar mig.

[Ordet ”förgöra” används också om en armé som plundrar, bränner och förgör en stad som de belägrat och intagit. David känner sig omringad av fiender som snart stormar mot honom.]

10 Helt omslutna i sin fetma (förhärdade, känslokalla),

med sin mun talar de stolt (stora ord, arrogant).

[Uttrycket ”omsluten i sin fetma” är svåröversatt. Fetma används ofta som en bild på rikedom, överflöd och det goda livet. Det används om hur de ogudaktiga blivit högmodiga i sin framgång, se 5 Mos 32:15; Ps 73:7; Job 15:27. Bildligt sett omsluter också fettet människans organ och hindrar dess funktion. I Ps 73:7 står det bokstavligen ”ögon som plirar fram från fettet”, en bild på hur ”fettet”, framgången, gjort att de inte kan se klart. Ett annat organ är hjärtat som kan bli omslutet av fett, vilket ger en bild på någon som blivit känslokall och inte längre kan sätta sig in i någon annans situation. Hebreisk poesi har ofta paralleller. Eftersom den andra delen nämner munnen, kan första frasen underförstått syfta på hjärtat och hur det är helt förstockat. Alltså en bild på hur rikedomen har gjort dem känslokalla.]

11 De har följt våra steg, de omringar oss,

de stirrar på mig, redo att slå mig till marken.

12 Han kan liknas vid ett lejon som längtar att riva [sitt byte],

som unga lejon som ligger gömda i bakhåll.

Del 3

13 Stå upp, Herre (Jahveh)!

Konfrontera honom (stå mot hans ansikte)!

Få honom ner på sina knän!

Rädda mitt liv (själ – hebr. nefesh) från den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle), ditt svärd.

[De två första verben ger en fin rytm i språket. Stå upp är kumah och gå konfrontera är kadmah. Det går att tolka ”svärd” i denna vers på två sätt. Svärdet kan vara en parallell till ”Guds hand” i nästa vers. Svärdet blir då som ett vapen i Guds hand då han griper in och försvarar den rättfärdige. Det går också att se det som att den ogudaktige är Guds svärd som står i hans tjänst. Den senare tolkningen innebär att de ogudaktiga ibland är Guds redskap för att utföra hans dom. Tanken är inte främmande i Bibeln, se Jes 10:5-7; Jer 51:20.]

14 Rädda mig från människor genom din hand (mäktiga kraft),

från denna världens människor,

vars arvedel (enda mål) är det här [temporära] livet,

du fyller deras buk med dina skatter,

de har många söner och lämnar sitt överflöd till sina barn.

[Gud är källan till allt gott, se Jak 1:17. Han låter solen gå upp över både onda och goda, och låter regnet falla över både rättfärdiga och orättfärdiga, se Matt 5:45. Även om dessa aktivt ogudaktiga människor inte vet om det, kommer allt gott de fått från Gud. Utan Gud kretsar livet bara runt det som hör till det jordiska och deras högsta mål är att lämna ett arv till sina barn. Det är i sig inte fel, men det är inte det högsta syftet med livet.]

15 Jag för min del, i rättfärdighet [till skillnad från de orättfärdigt rika]

ska jag få skåda ditt ansikte (vara i din närhet) [Ps 11:7],

när jag vaknar blir jag mättad i din gestalt (avbild).

[Vaknar kan tolkas som att vakna från fysisk sömn, se vers 3, bildligt från natten och mörkret till en ny ljus dag, eller vakna upp efter döden till en evighet tillsammans med Gud.]

18

Psalm 18 – Tack för segern

[I denna tacksång bekräftar David att Gud är hans trofasta beskyddare. Psalmen är lång, den tredje längsta i hela Psaltaren och den längsta i första boken (Psalm 1-41). En snarlik version finns även i 2 Sam 22:1-51. Den helige Ande verkar vilja förmedla ett viktigt budskap då sången finns med två gånger. Det är några små skillnader i ordval mellan de två versionerna, men troligtvis var det denna variant i Psaltaren som användes inom tempelmusiken. Paulus citerar denna psalm och kopplar den till Jesu liv, se Rom 15:9. Det går även att se hur psalmen beskriver hans död, uppståndelse, uppstigande, andra tillkommelse och kommande rike. Ingen annanstans i Bibeln beskrivs så detaljerat striden och den seger Jesus vann då han uppstod!

Författare: David

Citeras: Vers 50 citeras i Rom 15:9

Struktur:

Psalmen är uppbyggd som en kiasm i flera nivåer.

A Inledande lovprisning, vers 2-7

   B Guds ingripande, vers 8-20

     C Guds trofasthet, vers 21-30

   B Gud ger kraft, vers 31-46

A Avslutande lovprisning, vers 47-51]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av Herrens (Jahvehs) tjänare David, som talade [sjöng] orden av denna sång, den dagen då Herren (Jahveh) räddat (ryckt bort) honom ur greppet (handen, dvs. makten) av alla hans fiender och ur Sauls hand.

[David var kung när han skrev denna psalm, ändå väljer han att beskriva sig som ”Herrens tjänare” vilket visar på hans ödmjuka inställning.]

______

Inledande lovprisning

2 Han [David] sa [inleder denna frihetssång med följande ord, se vers 1]:

Jag vill älska dig innerligt (omfamna mig som ditt barn, jag behöver känna din närhet)!

[David använder inte det vanliga hebreiska ordet för att älska ahav, utan racham, som annars alltid används för att beskriva hur Gud älskar människan genom att han visar medlidande och nåd. Första gången racham används är i 2 Mos 33:19, där Mose får se Guds härlighet och Gud förbarmar sig över honom. Hur kan David förbarma sig över Gud? En djupare förståelse får vi då ordet också används för att beskriva den innerliga kärlek och omsorg en mor har för sitt barn, se Jes 49:15, dvs. genom den samhörighet och de band som växer fram då en förälder ger sitt barn fysisk närhet. Med detta ord beskriver David sin inre längtan och sitt djupa behov av att få komma nära sin himmelske Fader.]

Herre (Jahveh),

min styrka (källa till kraft).

3 Herre (Jahveh),

min bergsklyfta (ointagliga bergskam; skyddade plats)

och min borg (mitt starka fäste)

och min räddare (den som befriar mig) [så att jag kan undkomma oskadd].

Min Gud (Eli),

min Klippa (fasta punkt; mitt massiva berg) – till vilken jag tar min tillflykt [Matt 7:24],

min sköld [mitt personliga försvar]

och min frälsnings horn [som hornet på en vildoxe – metafor för militär styrka och seger]

och mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd)!

[I vers 2-3 riktar psalmisten sig direkt till Herren och använder åtta termer: min styrka, min bergsklyfta, min borg, min räddare (verb – en personlig beskyddare), min klippa, min sköld, min frälsnings horn och mitt värn. Detta är den längsta uppräkningen i Psaltaren och visar på Gud som vår Hjälpare och Beskyddare! I vers 4-7 summeras hela psalmen. Här finns ett kiastiskt mönster i flera nivåer som inramar Davids rop och vädjan till Herren (Jahveh).]

4 Jag ropade till (höjde min röst i bön, kallade på) Herren (Jahveh)

– som är värdig att bli prisad –

och blev räddad från mina fiender.

5 Dödens rep slöt sig om mig,

fördärvets [laglöshetens sataniska] strömmar (forsande vatten) förskräckte mig [ville dränka mig].

6 Sheols (underjordens) rep virade (snodde) sig runt mig,

dödens snaror mötte mig (dödsfällorna kastade sig mot mig).

[Vers 5-6 beskriver bakgrunden och formar en väl strukturerad kiasm med fyra uttryck för döden och fyra verb för hur den drabbade David. Döden personifieras i ett rytande hav med stormande vågor och farliga strömmar. Rep och snaror trasslar in sitt offer och drar ner det i djupen. Havet är ofta en symbol för folk och nationer i kaos och uppror, se Ps 46:4; Upp 13:1; 17:15. Fördärvet i vers 5 är det hebreiska ordet belial som också beskriver undergång. I Qumranskrifterna framställs Belial i form av en person som är Guds fiende och som lockar till avfall. Paulus använder ordet i den betydelsen när han retoriskt frågar vilken samhörighet Jesus kan ha med Belijaal, se 2 Kor 6:15. Den arameiska översättningen tolkar ordet som ”utan ok”, och då är betydelsen att man lämnat Guds undervisning och lever i laglöshet.]

7 I min nöd (ångest, förtvivlan) [när jag var trängd] ropade jag till (höjde jag min röst; kallade jag på) Herren (Jahveh),

till min Gud (Elohim) skrek jag ut (hojtade högt) [efter hjälp och befrielse].

Han hörde min röst från sitt tempel [vers 10 antyder att det är Guds himmelska tempel som åsyftas]

och mitt kvalfyllda skrik till honom (rop efter hjälp i djup vånda) nådde hans öron.

Guds ingripande

[Guds närmande beskrivs i liknande termer som mötet på Sinai berg, se 5 Mos 32:22. Jämför också med förstörelsen av Sodom och Gomorra, se 1 Mos 19:24-29. I följande stycke fram till vers 16 beskrivs Guds ingripande i termer som en jordbävning, storm, åska och kanske ett vulkanutbrott.]

8 Då gungade jorden (upp och ner) och den skakade,

bergens grundvalar darrade och skakade, eftersom han var vred (upptänd av ilska).

9 Rök steg upp ur hans näsa,

och förtärande eld från hans mun,

glödande kol slungades ut (antändes).

10 Han böjde himlarna (krökte universum) och kom ner,

och han steg ner med mörka moln under sina fötter.

[Det hebreiska ordet för ”böjde” är natah som betyder att expandera och spänna ut. Bibeln beskriver hur himlarna och universum böjs/kröks. Här antyds att det verkar finnas fler än de tre rumsdimensionerna. I början på 1900-talet formulerade Einstein relativitetsteorin, med tiden som en fjärde dimension, vilket resulterar i ”krökta rum”. Här anar vi hur Gud kan stå utanför tiden och känna till slutet från början (Jes 46:10), och samtidigt finnas i tiden. Idag talar forskare ofta om tio dimensioner med bl.a. ljus, supergravitation, elektromagnetism, supersträngteori, osv.]

11 Han besteg en kerub och flög,

han svävade fram på vindens vingar.

[En kerub är ett bevingat himmelskt väsen, se 1 Mos 3:24; 1 Kung 6:24-27; Hes 1:4-28; 10:20.]

12 Han svepte (dolde) sig i mörker (den mörka stormen var som en slöja),

som ett tält (hydda, täckande skydd av tillfällig natur – hebr. sukka) runt sig, mörka vatten, täta moln.

13 Från strålglansen (det bländande skenet) framför honom vek molnen undan,

med hagel och klot av eld (blixtar). [Det kan vara en referens till Jesu återkomst, se Matt 24:27.]

14 Herren (Jahveh) dundrade i [2 Sam 22:14 har ”från”] himlarna,

och den Högste (Elion) lät sin stämma höras, hagel och klot av eld (blixtar) [ackompanjerade fortsatt].

15 Han sköt sina pilar och skingrade dem [fienderna],

flammande blixtar i mängd förvirrade dem (panik och tumult bröt ut).

16 Havsdjupen exponerades (havets strömmar),

jordens inre delar blottades vid ditt härskri (tillrättavisning, när du dånat med hög röst), Herre (Jahveh),

genom din kraftiga utblåsning från din näsa.

[Effekterna av en stor jordbävning med sprickor, slukhål och avgrundsdjup målas upp.]

17 Han sträckte sig ner från höjden [med sin hand], tog tag i mig,

drog mig upp [hebr. masha, samma ord som Mose, vars namn just betyder räddad från vattnet, se 2 Mos 2:10]

från många (stora) vatten. [De stora haven är ofta en symbol på folk och nationer, se Upp 17:15.]

18 Han räddade (ryckte bort) mig från min starke fiende [i Davids fall Saul, se 1 Sam 31:1-4],

och från dem som hatade mig, för de var mig övermäktiga.

19 De konfronterade när jag var som svagast (när jag var som en belägrad stad),

men Herren (Jahveh) blev mitt stöd.

[Ordet ”stöd” används i Jer 3:1 om hjälpsändningar med förnödenheter och vatten till det belägrade Jerusalem.]

20 Han förde mig ut i frihet (en rymlig plats, stora vidder),

han räddade mig, för han älskar mig.

[En efterlängtad kontrast efter att ha suttit instängd i en belägrad stad.]

Guds trofasthet

[Centralt i psalmen, vers 21-30, finns ett stycke som handlar om Guds trofasthet. Det inleds med en sektion där vers 21 och 25 återspeglar varandra och ramar in den inledande sektionen. I vers 22 och 24 återkommer ordet ”följa/vakta”. Centralt finns Guds ordning och hans domar.]

21 Herren (Jahveh) lönade mig (behandlade mig väl; lät mig få växa och mogna, gottgjorde mig) efter min rättfärdighet

efter mina händers renhet (oskyldiga handlingar) har han återgäldat mig (återvänt till mig, fört mig tillbaka).

22 För jag har följt (vaktat på) Herrens (Jahvehs) vägar [skyddat och lytt hans bud]

och inte avfallit från (agerat ondskefullt mot) min Gud;

23 för alla hans domar har jag haft för ögonen,

och hans förordningar (”inristade bud”) har jag inte avvisat.

24 Jag har varit uppriktig (helhjärtad, fläckfri, intakt, fullkomlig, levt med integritet) inför honom,

och hållit mig borta (vaktat på min väg, skyddat mig) från synd (skuld, straff).

[Ordagrant: ”från min synd”, dvs. från det som skulle kunnat vara min synd om jag inte levt rent.]

[Ordet för uppriktig är tamim. Huvudbetydelsen är att vara hel, fullt antal, fullkomlig, utan någon brist. När ordet används om Gud beskriver det hans helhet och felfrihet. När det används om människor beskriver det inte någon som är helt utan synd, utan någon som är ärlig och har integritet där ord och handlingar hör ihop. Någon som är en hel människa med allt vad det innebär – där det inte finns några dolda rum, baktankar eller något gömt. Ordet för synd är ett brett ord som ordagrant handlar om att vika av från vägen. Betydelsen är rik och innefattar både synden, skammen och straffet.]

25 Därför har Herren (Jahveh) återgäldat mig (återvänt till mig, fört mig tillbaka) efter min rättfärdighet,

efter mina händers renhet (eftersom mina handlingar är oskyldiga) inför hans ögon.

[Följande stycke, vers 26-27, beskriver på vilket sätt Gud är rättvis, att han agerar i enlighet med människans moral och speglar hennes handlingar. I det föregående stycket, som utgör en kiasm, speglar verserna rent bokstavligt varandra, se vers 21-25. Något som den bevandrade i originalspråket också kan lägga märke till. Den rättfärdige, som vill leva efter Guds moral, kommer själv att möta och erfara Guds trofasthet, uppriktighet och renhet. Den som är moraliskt fördärvad kommer däremot att möta motstånd och uppleva Guds vägar som obegripliga.]

26 Mot den trofaste (helige, barmhärtige, kärleksfulle)

visar du dig trofast (helig, barmhärtig, kärleksfull).

Mot den uppriktige (helhjärtade, ärlige, sanne)

visar du dig uppriktig (helhjärtad, ärlig, sann).

27 Mot den som renat sig (som en metall som hettats upp och där orenheterna avlägsnats),

visar du dig ren,

men mot den [moraliskt] fördärvade (korrupte, förvridne, slingrande; den som medvetet väljer fel väg),

visar du dig motsatt (antagonistisk, i strid mot; är du skarpsinnig i motstånd).

[I de tre första stroferna – som beskriver positiva egenskaper – bemöter Gud den rättfärdige på motsvarande sätt. I Bergspredikan finns ett liknande uttalande där de barmhärtiga själva ska möta barmhärtighet, se Matt 5:7. I den fjärde strofen, där den ogudaktige som är moraliskt fördärvad beskrivs, visar inte Gud ogudaktighet tillbaka – han är ju helig och ren. Om någon sätter sig upp mot Gud så kommer han med sitt skarpsinne och sin list att motsätta sig denne, men inte på ett förvridet sätt, utan med rättvisa och rättfärdighet. Det blir tydligt i hebreiskan där de tre första stroferna har samma rot, medan den fjärde pat-tal skiljer sig åt:

  trofaste/trofast       – cha- sid / chas- sad

  uppriktige/uppriktig – ta- mim / tam- mam

  renat/ren                – na- bar / ba- rar

  förvriden/motsatt     – iq- qes / pat- tal

Ordet patal förekommer bara fyra ggr i GT. I 1 Mos 30:8 används det mer neutralt i beskrivningen av en konflikt och kamp, medan det i Job 5:13 och Ords 8:8 klingar negativt och betecknar svekfulla ord. Här beskrivs dock hur den ogudaktige upplever Gud som avog och svår att förstå sig på, jfr även Jakobs brottningskamp, se 1 Mos 32:24-28.]

28 För du befriar ett ödmjukt (förtryckt) folk,

men stolta ögon (högmodiga blickar) tar du ner (förödmjukar du).

29 För du tänder min lampa [ger mig liv], Herre (Jahveh)

– min Gud (Elohim) lyser upp mitt mörker.

[Lampa betecknar ofta fysiskt och andligt liv, se Job 18:5-6; 21:17; Ords 13:9; 20:20; 24:20. David kallas också ”Israels ljus”, se 2 Sam 21:17. I templet lyste den sjuarmade ljusstakens ljus hela natten, se 2 Mos 25:37. Sann ödmjukhet handlar om att villigt böja sig inför Gud, se Ps 37:11. Här i vers 28 används hebreiska ordet sapal som har betydelsen att tvingas ner lågt.]

30 För med (i) dig kan jag attackera (springa mot) en armé (en fiendes barrikad),

med min Gud (Elohim) kan jag storma (hoppa över) en mur. [Fil 4:13]

Gud ger kraft

31 [Nu kommer fem verser som beskriver Herren:]

Vad gäller Gud (El) [den ende sanne Guden]

– hans väg (sätt att agera) är utan brist (har integritet),

Herrens (Jahvehs) löftesord (tal) är rent (prövat, luttrat som metall utan slagg) [Ps 12:7],

han är en sköld för alla som tar sin tillflykt i honom.

32 För vem är Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] förutom Herren (Jahveh),

och vem är en klippa (berg, en säker och stabil grund) utom vår Gud (Elohim)?

[Nej, ingen är som du!]

33 Gud (El) är den som utrustade (gav, iklädde) mig med kraft (styrka, mod, inflytande, rikedom),

och gjorde min väg utan brist (hjälpte mig att vandra med integritet, gjorde mig helhjärtad, ärlig).

34 Som gjorde mina fötter [snabba och smidiga] som hindens [som med lätthet klättrar längs med de branta bergssidorna],

och ställde mig på mina höga platser (höjderna).

[Profeten Habackuk använder liknande språk, se Hab 3:19, ordet används också om offerplats som ofta var belägen på en hög plats.]

35 Som lärde mina händer att strida (tränade mig för krig),

så att mina armar kunde spänna kopparbågen.

[Kan syfta på en verklig båge dekorerad med koppar i ändarna, eller så är det en poetisk beskrivning av övernaturlig styrka som kan böja en båge i metall. Pilbågen var en välkänd symbol för kunglig styrka både i Assyrien och Egypten vid den här tiden. Den assyriska solguden Ashur avbildas med en pilbåge. En relief som hittats i Assyrien, skulpterad ungefär samtidigt med David, beskriver hur Ashur ger en storslagen båge till kungen.]

[Vers 36-46 fortsätter att beskriva Herrens gärningar, men går tillbaka till att tilltala honom med ”Du”. På samma sätt som i vers 31 inleds detta stycke med en extra lång mening. Ordet för strid/krig i vers 35 och 40 ramar in vers 36-39.]

36 Du gav mig din frälsnings sköld,

din högra hand upprätthåller mig;

din villighet att böja dig ned (din ödmjukhet) har gjort mig stor (har styrkt mig).

37 Du har berett plats för mina steg (utvidgat området under mig),

mina anklar har inte gått ur led.

[Syftar på bilden av en hjort på smala bergsstigar.]

38 Jag förföljde mina fiender och hann upp dem,

jag vände inte om förrän jag gjort slut på dem.

39 Jag krossade dem, så de inte kunde resa sig,

de föll under mina fötter.

40 Du utrustade (gav, klädde) mig med kraft (styrka, mod) för striden (kriget),

du fick de som reste sig upp mot mig att böja sig för mig.

41 Mina fiender drev du på flykten (du gav mig deras rygg och nacke),

de som hatade mig tystade jag fullständigt.

42 De skrek (ropade efter hjälp), men det var ingen [av deras avgudar] som hjälpte,

[de ropade efter hjälp eller skrek i avsky] mot Herren (Jahveh), men han svarade inte.

[I Jona 1:14 finns exempel på hur hedningar ropar till Israels Gud. I Upp 16:10-11 vänder man sig mot Gud, inte i omvändelse, utan för att häda honom.]

43 Jag krossade (malde) dem [så fullständigt så de blev] som stoft [damm] för vinden,

jag trampade (stampade) på dem som smuts (dy) på vägen.

44 Du räddade mig från folkets strider [troligtvis en angripande armé],

du satte mig som huvud över hednafolken.

Folkslag jag inte kände tjänar nu mig.

45 så fort de hörde [ryktet om vad Gud gör], lydde de mig.

Främlingar blev kraftlösa inför mig,

46 främlingar tappade modet (vissnade, skrumpnade ihop),

och kom darrande fram ur sina fästen.

Avslutande lovprisning

[Psalmen avslutas med ett stycke som fint hör ihop med inledningen, se vers 2-7.]

47 Herren (Jahveh) lever!

Lovad (värdig att prisa, att böja sig inför i vördnad) är min Klippa (berg som står fast),

upphöjd är min frälsnings Gud!

[De två verben kompletterar varandra, det första har en rörelse nedåt att böja sig, medan det andra en rörelse uppåt. Följande två verser summerar Herrens gärningar:]

48 Gud (El) [den sanne Guden],

han som ger mig fullständig hämnd [plural],

och talar till [kuvar] folk under mig [de som är besegrade],

49 den som befriar mig från mina fiender,

den som lyfter upp (upphöjer) mig över dem som reser sig mot mig,

den som räddar (rycker bort) mig från våldets man (mannen som plundrar och terroriserar – hebr. ish chamas).

50 Därför vill jag tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig inför folken, Herre (Jahveh),

och lovsjunga ditt namn. [Versen citeras i Rom 15:9.]

51 Stora segrar ger Herren (Jahveh) åt sin konung,

han handlar trofast (nådefullt, med omsorgsfull kärlek) mot sin smorde (utvalde, kung) [syftar också på Messias],

mot David och hans ätt [säd, singular, se 1 Mos 3:15; Upp 19:11-16] för evigt.

19

Psalm 19 – Guds existens är uppenbar

[Psalmen har tre sektioner som alla har att göra med ord och någon som talar. Flera olika hebreiska ord för att tala, proklamera, osv. används. Psalmen börjar med ord om Gud, fortsätter med ord av Gud och avslutas med ord till Gud. Det är skapelsen som inleder och talar om att det finns en högre makt (vers 1-7). Den andra sektionen (vers 8-12) visar att det är Guds ord som ger full uppenbarelse och glädje åt den inre människan. Allra sist (vers 13-15) gensvarar David och bjuder in var och en att tillsammans med honom uttrycka sin önskan om att låta varje ord och tanke behaga Gud. Det finns också en ökad grad av uppenbarelse. När skapelsen talar används det allmänna ordet för Gud, hebreiska El (vers 2). När Gud uppenbarar sig i Ordet gör han det under sitt personliga namn, Jahveh (vers 8-10). I alla tre sektionerna berörs både det yttre och inre livet – vårt tal och vår kommunikation med andra människor och vårt hjärta och våra tankar. På samma sätt som Gud talar och det blir (1 Mos 1:3), är det viktigt att hjärtats tankar är behagliga inför Gud eftersom det påverkar talet, se Matt 12:34.

Författare: David

Citeras: Vers 5 citeras av Paulus i Rom 10:18

Struktur:

1. Skapelsen talar, vers 1-7

2. Guds ord talar, vers 8-12

3. Människan talar, vers 13-15]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Skapelsen talar

2 Himlarna återger (dokumenterar med matematisk exakthet – hebr. safar)

Guds (Els) härlighet (ära, tyngd, dignitet),

skyn (utsträckningen, himlavalvet) [himlens vidd] berättar om (proklamerar, visar på)

hans händers verk [står synligt och frimodigt upp för hans hantverk].

[Skapelsen vittnar om Skaparen och hans verk, se Rom 1:19-20. Det hebreiska ordet safar, som här översätts förkunnar, används ofta för matematiska beräkningar och antal, t.ex. i 1 Mos 15:5 där Abraham uppmanas att räkna stjärnorna.]

[ Svindlande avstånd

Vår galax, Vintergatan, har omkring 200 miljarder stjärnor. Av alla dem är omkring 5 000 synliga för blotta ögat. De närmsta stjärnorna ligger 4 ljusår från jorden och de mer avlägsna flera tusen ljusår bort. En stjärna vi ofta kan se i Sverige är sommarstjärnan Vega. Den har ett avstånd på 25 ljusår från jorden. Det innebär att det ljus vi ser, när vi tittar på stjärnan, strålade ut från den för 25 år sedan och färdades med ljusets hastighet under 25 års tid innan det nådde jorden. Avståndet är svindlande 240 biljoner kilometer. Ett sätt att göra den siffran mer greppbar är att skala ner avståndet. Om avståndet till Vega skulle motsvara sträckan mellan Stockholm och Rom, som är 250 mil, då skulle vi ha passerat månen redan efter några få millimeter på vår färd mot Rom!]

3 Dag efter dag

flödar de [himlarna och himlavalvet] av tal (ord – hebr. omer),

natt efter natt

uppenbarar de kunskap (vishet).

[Det finns en koppling mellan dag och ord i kontrast till natt och kunskap. Under dagens ljusa timmar används ord för att kommunicera med andra människor, medan det på kvällen och natten ofta ges tillfälle att bearbeta dagens intryck vilket ger kunskap. När mörkret sänker sig bleknar färgerna bort och då stjärnorna framträder är det svårt att inte reflektera över de eviga frågorna. Kopplingen mellan ord och kunskap – hur vi interagerar och reflekterar – återkommer i psalmens alla tre sektioner, se vers 11 och 15.]

4 Utan tal (ord), utan ord [mänskligt språk] –

deras röst hörs inte.

5 Deras röst [tält-linor] går [ändå] ut [som bevis på Guds storhet] över hela jorden,

deras prat (hebr. milah) till världens ände.

Han har satt upp ett tält för solen i dem [i himlarna – där den vilar under natten],

6 den [solen] är som en brudgum som går ut från sin bröllopsbaldakin (skydd, kammare, sänghimmel) [Jes 4:5],

och gläder sig åt att som stark atlet [tapper hjälte] löpa sin bana.

7 Den går upp från ena sidan av himlarna,

följer sin omloppsbana till den andra sidan,

och ingenting undgår (är dolt för) dess hetta.

Guds ord talar

[I vers 8-10 ges nu sex punkter där David använder Guds personliga namn JHVH (Jahveh). Fem ord för Guds ord används, se även Ps 119.]

8 Herrens (Jahvehs) undervisning (Torah) är fullkomlig (komplett, absolut, hel)

– den ger själen nytt liv (ger omvändelse åt hela människan).

Herrens (Jahvehs) vittnesbörd (hebr. edot) är tillförlitligt (sant; står stadigt)

– det gör enkla (okunniga, öppna, villiga) människor visa.

9 Herrens (Jahvehs) föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim) är rätta (rättfärdiga; leder rakt fram)

– de ger glädje åt hjärtat (den inre människan orsak att fröjdas).

Herrens (Jahvehs) bud (budord – hebr. mitsvah) är klart (rent, strålande)

– det ger ljus åt (upplyser) ögonen.

10 Herrens (Jahvehs) fruktan (vördnad) är ren

– den består för evigt. [Den är första steget och grunden för kunskap, se Ords 1:7.]

Herrens (Jahvehs) påbud (rättvisa domar, juridiska beslut – hebr. mishpatim) är sanna (utan fel; går att lita på)

– de är alltigenom rättfärdiga,

11 mer önskvärda (dyrbara) än guld,

ja, än mängder av rent guld.

De är sötare än honung,

självrunnen från honungskakan [den sötaste honungen är den som självdroppar och inte pressas ut].

12 Av dem blir också din tjänare varnad (påmind, upplyst, instruerad),

att hålla dem (bevara, skydda dem) ger stor lön.

[Herrens ord är mer värdefullt än finaste guld och sötaste honung. Förutom denna uppenbara bild, finns även en koppling till det återkommande mönster i psalmen som talar om människans yttre och inre liv, se vers 3 och 15. Guld har med relationer till våra medmänniskor att göra, medan honung handlar om det inre livet. Guld har bara ett värde om det efterfrågas bland människor. På en öde ö skulle ett fynd av guld inte förändra situationen, däremot skulle honung vara en värdefull livsavgörande upptäckt. Guds ord påverkar vårt tal, vilket ger god frukt till alla i vår omgivning och det ger styrka och energi åt den inre människan. Riktigt färsk honung har goda hälsofrämjande egenskaper. Att varje dag få hämta ny styrka och näring ur hans ord, främjar liv och ger kunskap och insikt om hans goda vilja.]

Människans respons

[Nu kommer psalmens sista sektion. Först har naturen talat och vittnat om att det finns en Skapare, se vers 2-7. Sedan uppenbarar Bibeln mer detaljer om vem Gud är, se vers 8-12. Till sist kommer människans respons som blir en bön om att hela livet ska få harmonisera med universums ordning och rytm.]

13 Vem kan förstå (märka, uppfatta, se, urskilja) alla sina felsteg (brister)?

Frikänn (rena) mig från alla mina dolda (hemliga) brister [sådant jag felat i som jag kanske inte ens är medveten om],

14 bevara också din tjänare [hjälp din livegne att avstå] från uppenbar synd (stolthet, arrogans, fräckhet).

Låt inte sådant [både dold och uppenbar synd, och då speciellt högmod] ha kontroll (makt) över mig,

då ska jag vara ren och oskyldig från stor (påfallande, grov) synd (överträdelse).

[Ordet ”sådant” syftar på synd såsom felsteg, brister och överträdelser, och då kanske främst på högmod, se Ords 16:18. Samma hebreiska ord för ”dold” används medvetet både i vers 7 och 13b. Ingenting är dolt för solens hetta, värmen tränger ner i markens djup. På samma sätt tränger Guds ord in i människans inre och berör vårt samvete. Ordet för att ”ha kontroll” är samma som i 1 Mos 4:7 där Gud vädjar till Kain att ”kontrollera” och råda över sin ilska.]

15 Låt min muns ord (tal – plural)

och mitt hjärtas tankar (begrundan, eftertanke; lågmälda grubblande – singular) [det jag ofta reflekterar över]

behaga (glädja; finna nåd inför) dig [som ett välbehagligt offer, se 3 Mos 1:3],

Herre (Jahveh), min Klippa (styrka)

och min Återlösare (Förlossare) [den som alltid finns där, redo att betala priset för att rädda och befria mig].

[Den avslutande bönen i denna vers berör både vårt yttre och vårt inre liv – orden som vi talar till andra människor och orden som formas inom oss, se även hur ord förmedlas och beskrivs i vers 3 och 11. Davids avslutande ord ”min Klippa och min Återlösare” knyter ihop psalmens tre delar. Klippa är något konkret som associerar till skapelsen och återlösare är ett abstrakt ord som sammanfattar huvudbudskapet i Skriften: att Gud vill återupprätta relationen med människan genom sin Son.]

20

Psalm 20 – Bön innan striden

[Psalmen är en bön om hjälp på nödens dag. Inom judendomen beds den dagligen för att påminna om förlusten av det andra templet. Den används också som en bön när en kvinna ska föda. Psalmen inleds med sju böner som alla börjar på ”Må” och mynnar ut i en bön om seger och förbön för kungen redo att gå ut i krig.

Psalm 20 och 21 hör ihop. Psalm 20 är bönen innan striden och Ps 21 är tacksägelsen för segern som har vunnits. Uttrycket ”nödens dag”, i vers 2, syftar ofta i profetiska sammanhang på den sista tiden och Jesu återkomst (Apg 2:16-39; Heb 1:2). Här finns även en koppling till en ny födelse, se Joh 3:3. Profetiskt beskriver psalmen hur Jesus besegrar Satan och befriar sitt folk från mörkrets här, se Heb 2:14-15; Kol 1:13. Det skulle kunna vara den bön som Jesus uppmanade lärjungarna att be i Getsemane när han var i djup ångest på sin väg till korset, se Matt 26:38.

Författare: David

Struktur: Psalmen är välstrukturerad med totalt 70 hebreiska ord, något som gjort att den ofta förknippats med de 70 åren i exil (Jer 29:10). Psalmen kretsar kring ordet svara (vers 2, 7 och 10). Den inleds med att folket ber för sin kung inför förestående krigsdrabbning (vers 2-6). Kungen svarar i vers 7. Till sist svarar folket i kör i vers 8-10. David alternerar mellan pronomenen ”vi” och ”jag”, se vers 6, 7, 8-10.

1. Folkets bön, vers 2-6

2. Kungens svar, vers 7-9

3. Avslutande bön, vers 10]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

2 Må Herren (Jahveh) svara dig på nödens dag [den sista striden, Herrens dag],

må namnet av Jakobs Gud (Elohim) beskydda dig [högt upp på en ouppnåelig plats].

3 Må han sända hjälp (en hjälpare – hebr. ezer) från det heliga [helgedomen],

och stödja (upprätthålla, hjälpa) dig från Sion [poetisk bild på Jerusalem, platsen för Guds närvaro].

4 Må han komma ihåg (lägga märke till) alla dina offer,

och med välbehag ta emot ditt brännoffer [blodsoffer].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

5 Må han ge dig efter ditt hjärta [ditt hjärtas innersta önskningar],

och fullborda (uppfylla) hela din plan (ditt rådslag) [låta allt lyckas].

6 Må vi jubla (ropa i triumferande glädje) över din frälsning [sjunga högt om din seger],

och höja segerbaner (triumfera; marschera i segertåg) i vår Guds (Elohims) namn.

Må Herren (Jahveh) uppfylla (fullborda) alla dina önskningar (böner, planer – hebr. mishalah). [Ovanligt ord, kommer från verbet fråga, be och önska (hebr. shaal), se även Ps 37:4.]

[Nu skiftar pronomenet från ”vi” till ”jag”, för att sedan återgå till ”vi” och ”oss” i vers 8-10.]

7 Nu vet jag att Herren (Jahveh) räddar sin smorde (utvalde, kung) [Messias].

Han kommer att svara honom från sin heliga himmel [himlarnas helgedom – sitt himmelska tronrum],

genom sin högra hands mäktiga frälsningsgärningar (väldiga styrka/kraft) [stordåd och segrar].

8 Vissa (somliga) [har sin förtröstan] i vagnar och andra (somliga) i hästar [det har dessa som inte känner Gud],

men vi [Guds folk har satt vårt hopp] i Herrens (Jahvehs), i vår Guds (Elohims), namn

– det åberopar vi (kommer vi ihåg; berömmer vi oss av; prisar vi).

[Hebreiska konstruktionen är ovanlig där meningens enda verb ”åberopa” (hebr. zachar) är placerat sist. Ordet har en rik innebörd av att åberopa, komma ihåg, uppmärksamma, tänka på, nämna, hänvisa till och berömma sig av något. Frånvaron av ett verb i versens inledning förstärker också tomheten och det lönlösa i att prisa sin egna militära förmåga jämfört med att påminna sig om Guds mäktiga ingripanden och räddningsaktioner bland dem som sätter sitt hopp till honom.]

9 De [fienden], de sjunker ner (kollapsar) och faller (har böjt sig ner och fallit),

men vi [Guds folk], vi reser (har rest) oss och förblir stående (står raka/upprättade) [och kan vittna].

10 Herre (Jahveh), rädda [ge seger åt] konungen!

Må han svara oss den dag vi ropar (när vi höjer vår röst i bön).

[Med en förvissning om att Herren kommer att segra.]

[En del ser den första delen som fristående: ”Herre, fräls.” Nästa rad blir då en bön att konungen ska svara på bönen. Utifrån sammanhanget knyter dock denna vers an till både vers 7 och 2. Konungen här hör ihop med ”sin smorde” i vers 7. Ordet dag (hebr. jom) används två gånger i psalmen, här i sista versen och i inledningen, se vers 2. Nödens dag blir här i avslutningen till bönesvarets dag.]

21

Psalm 21 – Tack för segern

[Psalm 20 och 21 hör ihop och handlar om förtröstan på Gud. Föregående psalm var en bön om Guds beskydd före striden och följs av denna psalm med tacksägelse över segern. Psalmen har messianska drag och ”liv” i vers 5 kan ses som uppståndelsen.

Författare: David

Struktur: Det finns två sektioner som ramas in av första och sista raden som båda har med orden ”Herren” och ”i din styrka”, se vers 2 och 13. Den första sektionen ramas in av ordet ”glädje”, se vers 2 och 8. Centralt finns vers 8 som handlar om Guds trofasta kärlek.

1. Kungens tidigare segrar – uppståndelsen från korset, vers 2-8

2. Kungens framtida segrar – Jesu återkomst och domens dag, vers 9-14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Tidigare segrar

2 Herre (Jahveh),

i din styrka (makt) gläder sig kungen;

och i din frälsning (räddning), hur högt jublar (dansar) han inte! [Det hebreiska ordet för att fröjdas innebär att ”cirkla runt”, dvs. att dansa i glädje och fröjd.]

3 Du gav honom hans hjärtas önskan [Ps 20:5],

hans läppars begäran har du inte nekat honom.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

4 För du går honom [kungen, vers 2] till mötes med rika välsignelser,

du sätter en krona av rent guld på hans huvud.

5 När han bad dig om [uppståndelse] liv,

gav du honom ett långt liv (längd av dagar) för alltid och evigt.

6 Stor är hans ära på grund av din frälsning,

majestät och härlighet har du gett (tilldelat, lagt på) honom.

7 Du låter honom bli till evig välsignelse (välsignar och låter honom bli en välsignelse) [på liknande sätt som Abraham blev välsignad för att kunna välsigna andra, se 1 Mos 12:2],

du gläder honom med fröjd inför ditt ansikte (i din närhet). [Ps 16:11]

8 För kungen förtröstar på Herren (Jahveh),

genom den Högstes (Elions) nåd (omsorg, trofasta kärlek) står han trygg och säker.

Framtida segrar

9 Din hand når (söker upp och finner) alla dina fiender,

din högra hand når (söker upp och finner) alla som är mot dig.

10 Du sätter dem som i en brinnande ugn [de blir som material som förbränns],

när du visar dig (visar ditt ansikte).

Herren (Jahveh) ska sluka dem i sin vrede;

eld förtär dem.

11 Du förgör deras efterkommande (livsfrukt) från jorden,

deras avkomma (säd) från människosläktet (Adams barn). [En fullständig befrielse kräver inte bara att de som attackerar elimineras, utan även nästa generation.]

12 När de riktat ondska mot dig [ordagrant ”sträckt ut ondska”; lagt ut snaror och nät],

tänkt ut onda planer, lyckas de inte. [Det är inte Herren som tar initiativ till att attackera människor, han svarar på deras attack.]

13 Du får dem på flykt (ordagrant ”de visar skuldrorna”, dvs. vänder sig om),

med din båge siktar du mot dem. [I vers 12 ”sträckte” fienderna ut ondska mot Herren, nu sträcker Herren sin båge och siktar tillbaka på dem.]

14 Bli upphöjd, Herre (Jahveh), i din styrka (makt),

vi vill sjunga och lovprisa din storhet (seger, hjältekraft).

[Psalmen avslutas på samma sätt som den börjar och ramas in av lovprisning, se vers 2.]

22

Psalm 22 – Messias lidande och seger

[Psalmen beskriver Jesu lidande, död och uppståndelse. Jesus citerar från den första raden när han hänger på korset: ”Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig?” Troligtvis fortsatte han och bad hela psalmen som efter två tredjedelar skiftar ton och slutar i uppståndelse och seger! Det är mer än ett sammanträffande att denna psalm, skriven av David omkring 1 000 år före Jesus, har så många profetior som Jesus uppfyller in i minsta detalj. Inledningen ”till den strålande ledaren” indikerar att den är messiansk. Psalmen beskriver korsfästelsen som avrättningsmetod, 600 år innan den uppfanns av perserna. Inom judendomen, som inte vill se att psalmen förutsäger Jesu lidande, erkänner man ändå att psalmen handlar om framtida händelser och inte bara kan handla om Davids liv. Den medeltida franska rabbinen Rashi, som skrivit det mest inflytelserika kommentarverket, noterar detta.

Psalmen har ett brett spektrum och kan appliceras på flera situationer. Den skrevs av David då han upplevde sig övergiven av Gud. Orden har också tröstat troende i tider då det känts som om Gud är långt borta. Dessutom finns den profetiska dimensionen där, insprängd i psalmens helhet.

Författare: David

Citeras:

Vers 2, citeras av Jesus i Matt 27:46; Mark 15:34

Vers 19, se Joh 19:24

Vers 23, se Heb 2:12

Uppfyllda profetior:

1. Jesu ord på korset, Ps 22:2 – Matt 27:46; Mark 15:34

2. Rytande bön, Ps 22:2 – Upp 5:5

3. Jesus blev hånad, Ps 22:8-9 – Matt 27:39-43; Mark 15:29-32; Luk 23:35-37

4. Soldaterna kastar lott om kläderna, Ps 22:19 – Matt 27:35; Mark 15:24; Luk 23:34; Joh 19:24

5. Händer och fötter genomborrade, Ps 22:17 – Joh 19:36-37; 20:25

6. Soldaterna krönte (omringade) honom med en törnekrona, Ps 22:13 – Joh 19:2

7. Jesus var törstig, Ps 22:15-16 – Joh 19:28

8. Omringad av fientliga hedningar, Ps 22:17 – Apg 2:23

9. Liknas vid den insekt som användes för att framställa ett rött färgämne, Ps 22:7 – Jes 1:18.

10. Benen krossas inte, något som annars var vanligt vid korsfästelse, Ps 22:18 – Joh 19:32-33

11. Stenen rullades bort, Ps 22:9 – Matt 28:2

12. Bland lärjungarna igen Ps 22:23 – Joh 20:19

13. Hedningar omvänds Ps 22:28 – Apg 1:8; 2:41

Struktur:

Psalmen är väl strukturerad i tolv mindre enheter som hör ihop parvis. Dessa sex par bildar i sin tur tre större sektioner. De två första större sektionerna handlar om försakelse och klagan. Det finns ett återkommande mönster med klagan följt av bön. I den tredje och sista stora sektionen vänds bönen från klagan till seger.

Del 1 – Bön från en övergiven, vers 2-11

  1. Klagan, vers 2-3, följt av bön, vers 4-6

  2. Klagan, vers 7-9, följt av bön, vers 10-11

Del 2 – Bön från en kung, vers 12-22

  3. Klagan, vers 12-14, följt av bön, vers 15-16

  4. Klagan, vers 17-19, följt av bön, vers 20-22

Del 3 – Bönesvar, vers 23-32

  5. Bön, vers 23, följt av uppmaning, vers 24-25

  6. Bön, vers 26, följt av uppmaning, vers 27-32]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till ”Gryningshinden”. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[”Gryningshinden” var troligtvis en redan känd melodi med det namnet. Det finns fler exempel på liknande beskrivningar, t.ex. ”den stumma duvan i fjärran” i Ps 56:1. En mindre trolig tolkning är att ”gryningshinden” skulle beteckna ett musikinstrument, jfr Ps 12:1 som nämner ”den åttonde”. En rabbinsk förklaring är att gryningshinden är ett poetiskt uttryck för de första solstrålarna som skjuter upp som en hjorts två horn. Ordet som används här är dock inte hjorthane (hebr. ajal) utan ordet för ett hondjur i hjortfamiljen (hebr. ajalah), som inte har horn. Kanske skulle det kunna vara en litterär omskrivning med den feminina formen. Jesus citerar den första strofen från denna psalm när han hänger på korset, se Matt 27:46 och Mark 15:34. Det är inte otroligt att han talade ut hela psalmen från början till slut. En ny dag gryr efter en mörk natt, det finns hopp i Jesu död och uppståndelse!]

______

Del 1 – Bön från en övergiven

[Psalmen inleds med en fråga i förtvivlan där orden ”Min Gud, min Gud” och ”övergivit” kan uppfattas som en motsägelsefull kontrast. Dock är det just Guds frånvaro som gör honom så påtaglig. David är kluven mellan tidigare upplevelser där Gud har svarat, se vers 4-6, och nuvarande situation där Gud inte verkar höra hans bön. Ordet för ”jämrande” beskriver ett lejons ljudliga rytande, men också en oformulerad högljudd klagan, se Jes 5:29; Sak 11:3; Job 3:24; Ps 32:3. I ordvalet kan vi ana början av uppfyllandet av frasen från Bibelns sista bok ”Gråt inte! Se, Lejonet av Juda stam, Davids rotskott, har segrat”, se Upp 5:5.]

2 Min Gud (Eli), min Gud (Eli),

varför har du övergivit (lämnat) mig? [Matt 27:46; Mark 15:34]

Min hjälp (frälsning) verkar så långt borta,

avlägsen från mina jämrande (rytande) ord.

[I Heb 5:7 beskrivs hur Jesus ropade högt under tårar när han bad.]

3 Min Gud (Elohim), jag ropar [höjer min röst i bön] om dagen,

men du svarar inte,

även på natten,

men får ingen ro (vila).

4 Ändå är du helig (fullkomlig, helt avskild från allt orent, motsatsen till all synd),

[och den som] tronar på Israels lovsånger (lovprisningar med tacksamhet och glädje).

[Gud vill ta sin boning och regera hos dem som upphöjer honom.]

5 Våra fäder förtröstade på dig,

de förtröstade på dig (litade på, var trygga i dig),

och du befriade (räddade) dem.

6 De ropade till dig och blev räddade (befriade, hjälpta),

de förtröstade (litade) på dig och blev inte besvikna (behövde inte skämmas, var inte modlösa och gav inte upp hoppet även om de fick vänta).

[Här avslutas de två första mindre enheterna av de totalt tolv i denna psalm. Nu i vers 7-11 följer två till med samma mönster. En inledande klagan följd av en bön riktad till Gud hur han tidigare har varit med.]

7 Men jag är en mask [som dör, färgas scharlakansröd], inte en människa,

hånad (förolämpad, skymfad) av människor, och föraktad av folket.

[Det finns olika ord för mask. Här används inte hebr. rimmah utan ordet toleah som både kan översättas med mask och en speciell blodröd färg. Första gången ordet används är i 2 Mos 16:20 när det på grund av israeliternas olydnad kom maskar i mannat. Ordet används också som en jämförelse för att beskriva människan som ett obetydligt litet kryp, se Job 25:5-6. Hälften av de 68 gånger ordet används i GT översätts det dock till scharlakansröd, purpurröd eller karmosinröd. Ett exempel är prästens klädnad som ska vara gjord av garn färgat i denna röda kulör, se 2 Mos 28:5. Färgämnet framställdes av en liten insekt, Kermes ilicis. På svenska kermeslus. Från det ordet kommer namnet karmosinröd. Av alla insektsbaserade färgämnen i antiken var denna den mest kostsamma och arbetskrävande att framställa. Under en kort tid på våren, i Mellanöstern, plockades eksköldlössen från ekträd som är dess värd. Efter att de hade torkats och sedan krossats framställdes det röda pulvret.

Kermeslusen har ett fascinerande liv som förstärker parallellen till Jesu korsfästelse. När det är dags att lägga ägg klättrar lusen frivilligt upp på en trädstam. Den lägger äggen under sin kropp. När äggen kläcks fungerar honans skal som ett skydd men också som näring. Hennes avkomma äter av hennes levande kropp, se Joh 6:55-58. När modern långsamt dör blir hennes kropp som en geléaktig vätska. Den färgar trädstammen blodröd, men även hennes ungar. De blir märkta av henne för resten av sina liv. Efter tre dagar förlorar den döda lusen sin röda färg och förvandlas till ett vitt vax som faller till marken som en snöflinga. Samma ord toleah används av Jesaja när han frågar sig om våra synder som är scharlakansröda (hebr. toleah) kan bli vita som snö, se Jes 1:18.]

8 Alla som ser mig förlöjligar mig,

de talar nedsättande, de skakar på huvudet [och säger]:

9 ”Överlämna (rulla eller flytta över) dig åt Herren (Jahveh)!

Han får befria honom, han får rädda (rycka bort) honom

– om han nu har sådant behag (sådan kärlek) till honom.”

[Ordet för ”överlämna” (hebr. galal) betyder att rent bokstavligt rulla undan och flytta något. Den mer abstrakta betydelsen är att ”rulla över” till någon, att överlämna sig och förtrösta, se Ps 37:5; Ords 16:3. Första gången ordet används är i 1 Mos 29:3, när Jakob vältrar undan en sten från en brunn. Att detta ovanliga ord används i denna psalm – för att beskriva förtröstan på Gud – har en intressant koppling. Samme Gud sände senare en ängel för att rulla undan stenen från graven, så att Jesu uppståndelse skulle kunna bevittnas, se Matt 28:2-5.]

10 Ja, det var du som drog mig ut ur min mors liv,

du lät mig vara trygg vid min moders bröst.

11 Från det att jag föddes har jag alltid varit beroende av dig (ordagrant ”blivit kastad på dig”),

alltsedan [tiden i] min mors livmoder har du varit min Gud (Eli).

Del 2 – En lidande kungs klagan

12 Var inte långt borta ifrån mig,

för nöden är nära (en trång passage, en pressad och ångestladdad situation), och det finns ingen som hjälper.

13 Många tjurar omringar (kröner) mig,

Bashans tjurar tränger på runt mig.

[Fienderna liknas vid ilskna tjurar, redo att attackera.]

14 De spärrar upp sina gap mot mig,

de är som lejon som gång på gång river (sliter sitt byte i stycken) och ryter.

[Ordet för omringar är också att kröna och binda en krans. Här finns en koppling till törnekronan som soldaterna band, se Joh 19:2.

Bashan motsvarar området för nuvarande Golanhöjderna. En av ordets betydelser är ”bördig mark”, vilket är en lämplig beskrivning på detta område norr och öster om Galileiska sjön, som också är känt för sina stora välgödda tjurar. Området tillhörde halva Manasses stam. Vid Jesu korsfästelse liknas fariséerna och de skriftlärda, Jesu egna landsmän, vid dessa tjurar som stångar och trampar ner Jesus med sin makt och auktoritet. Liknande bildspråk finns även i Amos 4:1.

Ordet ”Bashan” betyder ”orm” och kopplar an till en andlig, demonisk dimension. Bakom människors hån av Jesus finns en ond makt. Jesus säger att fariséernas fader är djävulen, se Joh 8:44. Ugaritiska lertavlor från 1200 f.Kr. benämner Bashan som ”ormens plats”. Området har ofta förknippats med ockult verksamhet. I grottorna vid foten av berget Hermon ansågs det finnas en portal till dödsriket. Här tillbads avgudar som Baal och Pan. Inom judisk teologi var det i detta område som Guds söner steg ned och beblandade sig med människors döttrar, se 1 Mos 6. Kungen Og från Bashan, som Josua besegrade, omnämns som ”den siste av rafaéerna”. Rafaéer är ett hebreiskt ord för jättar. Hans säng, eller grav, var 4 meter lång, se 5 Mos 3:8-11; Jos 12:4-5.

Det är alltså till denna speciella plats, hit till grottorna och templen i Caesarea Filippi, som Jesus tar lärjungarna och undervisar dem om att ”dödsrikets portar” inte har makt över församlingen, se Matt 16:13-18. Jesus berättar att han måste gå till Jerusalem och utstå mycket lidande genom översteprästerna och de skriftlärda, bli dödad, men uppstå, se Matt 16:21. Kopplingen mellan Bashans tjurar i Psalm 22 och Jesu omnämnande av översteprästerna och de skriftlärda är slående. Det är här ”på ormens plats” som Petrus säger: ”Du är Messias, den levande Gudens Son”, se Matt 16:16. Ett uttalande som måste ha väckt avsky i den onda världen. Den verkliga fienden och kampen blir tydlig i Jesu ord just på den här platsen mot den som influerat Petrus att Jesus inte behöver dö på korset: ”Gå bort ifrån mig Satan”, se Matt 16:23.]

15 Jag är som vatten som hällts ut (min styrka är borta),

alla mina ben är separerade (de har skilts åt).

Mitt hjärta är som vax,

det smälter (blir mjukt, svagt) inom mig.

16 Min styrka har torkat upp som en lerskärva,

min tunga fastnar i gommen.

Du har fört mig till dödens stoft (jag är döende).

17 Ja, hundar [symboliskt för icke-judar – romerska soldater korsfäste Jesus]

omger (tränger in) mig.

En hop onda män (en grupp av illvilliga våldsmän)

omringar mig,

de har genomborrat (spetsat – hebr. kaaro) mina händer och fötter.

[I judiska biblar står det: ”mina händer och fötter är som ett lejons händer och fötter.” Dessa bygger på den masoretiska texten som sammanställdes på 1000-talet e.Kr. Skrivarna ändrade en bokstav så betydelsen blev ”som ett lejon” (hebr. kaari – כארי) istället för ”genomborra” (hebr. kaaro – כארו). Det är en liten skillnad där sista bokstaven vav, som är ett långt streck, kortades ned till att bli bokstaven jod som är ett kort streck. Dock har Septuaginta, den grekiska översättningen av den hebreiska texten översatt med ”genomborra”. Den översättningen blev klar 132 f.Kr. och ligger närmare de ursprungliga texterna. Detta bekräftades 1997 när Psalm 22 från Dödahavsrullarna som hittats på 1950-talet publicerades. I denna hebreiska text från 200 f.Kr. används det hebreiska ordet ”genomborra”. Uttrycket ”hundar” kan tala profetiskt om de romerska soldaterna som korsfäste Jesus. Soldater rekryterades från hela Romarriket, många soldater i Judeen på Jesu tid var från Samarien.]

18 Jag kan räkna alla mina ben [som pressas ut mot huden],

de ser på mig, de stirrar (i skadeglädje).

19 De delar mina kläder mellan sig

och kastar lott om min klädnad.

20 Men du Herre (Jahveh),

var inte långt borta ifrån mig!

Du min starkhet, skynda till min hjälp!

21 Rädda mig (ryck bort min själ) från svärdet (avrättningen),

mitt liv (mitt enda, dyrbara liv) från hundens våld [bödeln som ska avrätta mig].

22 Rädda (fräls) mig från

lejonets gap,

från vildoxarnas (bufflarnas) horn,

du har svarat (bönhört) mig!

[Psalmens andra sektion, vers 12-22, avslutas med att de tre djuren som gestaltat psalmistens fiender nu upprepas i omvänd ordning. I vers 13, 14 och 17 räknades tjurar, lejon och hundar upp. Nu i vers 21-22 kommer samma djur men omvänd ordning: hund, lejon och vilda tjurar.

Den hebreiska ordföljden är så strukturerad att verben ramar in versen. Det första ”rädda” är i imperativ medan det avslutande ”svarat” är i perfekt. Här finns en förtröstan att under bönen har Gud hört psalmistens rop och redan svarat! Det förstärker också skiftet som nu sker i psalmen från klagan och bön till lovsång och bönesvar! Det hebreiska ordet för ”rädda” som används sextio gånger i Psaltaren är jeshua, det hebreiska namnet på Jesus. Psaltarpsalmerna pekar på var vår frälsning finns.]

Del 3 – Bönesvar

23 Jag ska dokumentera ditt namn (återge med matematisk exakthet – hebr. safar) [sjunga ditt lov]

för mina bröder (landsmän),

mitt i församlingen ska jag lovsjunga (prisa, reflektera, vara stolt i) dig.

[Heb 2:12]

24 Ni som fruktar (vördar, respekterar – hebr. jare) Herren (Jahveh), lovsjung honom (hebr. halleluhu).

Alla ni Jakobs barn,

ära honom [hebr. kavad; visa honom tyngd – låt inte ord och handlingar väga lätt],

och bäva (stå i förundran) inför honom,

alla ni Israels barn.

25 För han föraktade inte den svages (fattiges, sjukes) elände (påtvingade lidande),

och såg inte på honom med avsky.

Han gömde inte sitt ansikte för honom,

utan hörde hans skrik (rop på hjälp).

26 Du är orsaken till min lovsång i den stora församlingen [templet].

Jag ska infria mina löften

inför dem som fruktar (vördar, respekterar) honom.

27 De ödmjuka [som är betryckta på grund av orättfärdighet, som väljer att inte hämnas, se Ps 37:11] ska äta och bli mätta.

De som söker (frågar efter, tar sin tillflykt till, ofta träder fram inför) Herren (Jahveh) ska lovsjunga honom.

Era hjärtan ska leva (återhämta styrka, mod, tro) för evigt.

28 Hela jorden (folk från alla jordens hörn)

ska komma ihåg det som hänt

och omvända sig till Herren (Jahveh).

Alla släkter (stammar, familjer) från alla hednafolk ska tillbe (böja sig) inför dig,

29 för kungariket tillhör Herren (Jahveh),

och han råder över hednafolken.

30 Alla mäktiga [de som har framgång och överflöd] på jorden ska äta och böja sig inför honom,

alla som är på väg ner till stoftet [döden, graven] ska böja sig inför honom,

även de som inte själva kan hålla sig vid liv.

[Vers 30 är svåröversatt, ordagrant står det: ”de åt och böjde sig, alla feta på jorden; inför honom ska alla böja sig som går ner i stoftet; den själ som inte kan hålla sig vid liv”. Ordval och paralleller med tidigare verser hjälper dock i förståelsen. Ordet för stoft används i vers 16 för ”dödens stoft”, vilket förstärker att det handlar om graven och döden. I vers 27 står det att ”de ödmjuka” ska ”äta och bli mätta” och här i vers 30 att ”alla mäktiga på jorden” ska ”äta och böja sig för honom”. Ordet som översätts mäktiga betyder ordagrant ”fet” i hebreiskan och beskriver överflöd, framgång och ett gott liv. Vers 28 proklamerar att alla på hela jorden ska böja sig inför Herren (Jahveh). Detta universella uttalande förstärks av de två kringliggande styckenas motpoler; de ödmjuka/låga i vers 27 och de mäktiga/välbärgade i vers 30. Alla människor ska komma ihåg det som har hänt, vers 28. Alla ska komma ihåg Jesu försoningsverk och alla oavsett livssituation ska böja sig inför den uppståndne Jesus, se Fil 2:10!]

31 Kommande släkten ska tjäna honom,

det ska återberättas om Herren (Adonai, fokus på Guds storhet och makt) för nästa generation (släkte).

32 De ska komma och berätta om hans rättfärdighet till ett folk som ska födas,

att han har utfört detta [att allt är fullbordat].

[Vers 31-32 talar om nästa generation. Det hör ihop med Jakobs och Israels barn i vers 24 och ramar in detta avslutande stycke i psalmen.]

23

Psalm 23 – Du är med mig

[Psalmen använder flera bildspråk och har två huvudscener. Den inleds med att Gud har rollen av en herde för sina får – detta sett ur ett fårs perspektiv – och avslutas med att han står som värd för en festmåltid. David, och alla som tar del av psalmen, liknas vid fåret och den inbjudne gästen.

Den första scenen beskriver de gröna ängarna, vattnet, herdestaven som ger vägledning och klubban som skyddar mot fiender. I den andra scenen målas en välkänd österländsk bild upp av ett nomadtält med upprullade tältväggar där det är dukat till fest. Efter en dag i solens hetta blir gästen mottagen och smord med väldoftande olja på huvudet och nacken. En festmåltid med läckra rätter dukas fram.

Bildspråket från fårflocken och gästabudet går hand i hand och vävs ihop. Ängarna och vattnet som fåren leds till motsvaras av det dukade bordet och bägaren som gästen bjuds in till. Faror representeras i orden ”mörkaste ravin” och ”fiender”; dock finns det ingen fruktan eftersom Gud är närvarande – ”du är med mig”, se vers 4. De avslutande verben ”förfölja” och ”återvända”, i vers 6, binder ihop de två scenerna. Herdens godhet och nåd förföljer mig varje dag på min vandring, och jag har min hemvist hos Herren där festmåltiden är dukad.

Författare: David

Struktur:

Psalmen är symmetriskt strukturerad i en poetisk form som kallas kiasm. Detta innebär att temat i första stycket hör ihop med temat i det sista, temat i andra stycket med näst sista stycket osv. Vers 1 och 6 handlar om Herren som en herde och längtan efter att alltid bo i hans hus. Vers 2 och 5 handlar om vila och försörjning. Vers 3-4a och 4c handlar om Guds ledning. Kiasmens centrum och höjdpunkt, vers 4b, är: ”Du är med mig.” Här sker också ett skifte i psalmen. Gud tilltalas nu på ett personligt sätt, Gud är nu ”du” och inte ”han”. Det verkar som om prövningen, vandringen genom dödsskuggans dal, gör att vår relation med Gud förvandlas och blir djupare. För att visualisera detta så är texten inskjuten i olika steg:

A Herren som herde, vers 1a

  B Jag ska inte sakna något, vers 1b

    C Äng, mat och vatten, vers 2

      D Ledning – styrka och rätta vägar, vers 3-4a

        E Du är med mig, vers 4b

      D Ledning – käpp och stav, vers 4b

    C Bord, mat och dricka, vers 5

  B Godhet och nåd ska förfölja mig, vers 6a

A Herrens hus, vers 6b]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Herren (Jahveh) är min herde [kung, fåraherde].

Jag ska inte sakna någonting (inte lida någon brist).

[I Israel och i Mellanöstern var begreppet herde en vanlig metafor för kungen, se 1 Kung 22:17; Jer 23:1; Hes 34:2. Herren beskrivs också som sitt folks herde, se Ps 80:2; 100:3. Ordet för herde (hebr. raah) är ett verb ”att valla”. Ordet kommer från betesmark. I ordet herde (att valla) finns funktionen att leda fåren till platser där fåren kan beta och dricka, något som psalmen tar upp i vers 2-3. Herdens funktion är också att försvara fåren från vilda djur, se vers 4. Att David i denna psalm diktar och sjunger ”min herde” visar vilken personlig relation han hade till Gud. I den andra raden har hebreiskan bara två ord: lo echsar, ordagrant ”jag ska inte sakna.” Denna korta fras, utan något objekt, beskriver en fullständig förtröstan på att Gud förser på livets alla områden.]

2 Vid gröna ängar (spirande betesmarker)

låter han mig slå mig till ro (lägga mig ner).

Intill lugna (stilla, rofyllda, trygga) vatten (ordagrant: ”invid vilans vatten”)

leder han mig (ledsagar han mig varsamt).

[Vis av erfarenhet visste David att man måste leda fåren till lugna friska källvatten. Strömmar och störtfloder utgör nämligen livsfara för ett får – mer än de själva förstår. Samma ord för att leda (hebr. nahal) används av Jesaja när han beskriver hur Herren varsamt leder tackorna och bär lammen, se Jes 40:11.]

3 Min själ (hela min varelse; mitt liv)

vederkvicker (förnyar, återupprättar) han och

han leder (visar; går före och guidar) mig

på rätta (rättfärdighetens) vägar (spår) [de av herdar välkända gamla lederna] för sitt namns [sitt eget goda ryktes; sin äras] skull.

[Det hebreiska verbet för att vederkvicka, shov, har innebörden att återställa och föra tillbaka. Verbet för att leda är inte samma som i vers 2, utan det mer generella nacha, som beskriver hur en fåraherde för fram sin hjord. I Mellanöstern drivs inte hjorden på bakifrån, utan herden går framför och leder den. Dessa två verb (shuv och nacha) är placerade intill varandra, centralt i versen. Tillsammans skapar de en helhetsprocess som skulle kunna översättas ”att bli förd tillbaka genom att låta sig ledas”. De hebreiska verbformerna som används förstärker att Gud känner till vårt bästa och leder oss tillbaka till källan gång på gång.]

4 Även om jag vandrar (om jag än skulle vandra)

genom dödsskuggans dal (i den mörkaste ravin),

så fruktar jag inget (kommer jag inte att vara rädd för något) ont.

För du är med mig.[Detta är psalmens centrum, och dess viktigaste budskap – Gud är med oavsett yttre omständigheter!]

Din käpp [kortare klubba för att försvara fåren]

och din stav [längre herdestav för att leda fåren, men även för att dra tillbaka ett får på väg åt fel håll]

de tröstar mig [de får min sorg att vända till hoppfullt mod].

[Det hebreiska ordet för att trösta, nacham, härstammar ljudmässigt från en kraftig utandning som ger uttryck för sorg, medlidande och tröst. Det har en rik innebörd i sina olika verbformer, alltifrån att bli tröstad till att trösta, och inrymmer själva skeendet däremellan. Samma rot finns i Nahums och Nehemjas namn, dessa profeter vars namn och tjänst – som är sammanlänkade – också målar bilden av att trösta i sorgen och ingjuta hopp och mod.

I denna psalm förstärks det kiastiska mönstret av att subjektet i temat växlar korsvis. I vers 2 ser David sig själv ur ett fårs perspektiv där herden leder honom till spirande betesmarker och lugna vatten. I vers 5 släcker han sin törst (med en bägare fylld till brädden) vid ett dukat bord. Även hebreiskans placering av verb och substantiv växlar mellan vers 2 och 5. Samma mänskliga perspektiv på Herrens ledning finns i vers 3-4, men övergår i vers 4c återigen till att ha ett fårs perspektiv.]

5 Du bereder för mig ett bord [dukar upp till en festmåltid]

[mitt] framför ögonen på mina fiender [motståndarna som ansätter och trakasserar mig].

Du smörjer mitt huvud med [helande, välbehaglig] olja,

min bägare är fylld till brädden (flödar över; är mättad).

[Att smörja någons huvud var en akt av gästfrihet för att få gästen att koppla av. Fåraherden smorde också fårens huvud för att läka sår.]

6 Ja [ja, så är det verkligen, se 2 Kor 1:20-21], din godhet och nåd (omsorgsfulla kärlek, trofasthet – hebr. chesed)

ska förfölja (energiskt följa; fortsätta att oavbrutet jaga) mig varje dag (alla dagar) i mitt liv.

Jag vill återvända till (återupprättad vill jag bo i) Herrens (Jahvehs) hus

alla mina dagar (ordagrant: ”till dagars längd”).

[Versen inleds på hebreiska med ach som betyder ja, sannerligen, endast eller bara. David, som genom hela sitt liv upplevt Herrens godhet och nåd, är förvissad om att Herren ska fortsätta att följa honom. Detta förstärks ytterligare genom att ordet som normalt används för att jaga, förfölja och rusa efter någon används. Det är inte hans fiender som har tagit upp jakten på honom (Ps 7:6; 31:16; 143:3), utan bara den gode herdens godhet och nåd som inte släpper honom ur sikte (Joh 10:11). Ordet för att återvända, shov (som också används i vers 3 och översätts med vederkvicker), har en rik innebörd och talar här om någon som gång på gång kommer till templet för att tillbe i Herrens hus. Prepositionen bet gör att det ordagrant blir ”och återvända i huset Herrens”. På Davids tid syftade ”Herrens hus” på tabernaklet (2 Sam 6:12, 17) medan nästa generation förknippade termen med Salomos tempel (2 Krön 5:1). Även om man inte rent fysiskt bodde i templet (som leviterna gjorde under tjänstgöringen), kan det ändå betyda att det var här man kände sig som hemma. En del lägger till en vokal och ser istället ordet jashav, något som översättarna av Septuaginta troligtvis gjort eftersom de skriver ”att slå sig ner/bosätta sig”. Betydelsen blir då densamma som i Ps 27:4, dvs. att ha sitt hjärtas hemvist och boning hos Herren i templet.]

24

Psalm 24 – Portar, höj er för ärans Konung!

[Enligt traditionen som omskrivs i Talmud sjöngs denna psalm varje söndagsmorgon i templet, något som också styrks av tillägget i inledningen (för veckans första dag) i den grekiska översättningen Septuaginta. Psalmen kan ha framförts av David när arken fördes upp till Jerusalem in i tabernaklet, se 2 Sam 6:12-17. Arken symboliserar Guds närvaro och pekar även profetiskt på hur Jesus en dag, rent fysiskt, ska träda in i Jerusalem och hyllas som Konung. Portarna som tilltalas syftar på stadens och templets dörrar, men det finns även en andlig tillämpning – att öppna sitt hjärtas dörr och låta Jesus komma in, se Upp 3:20-21. Mitt i den mästerliga poesin med upprepningen av frasen ”Höj era huvuden, ni portar…” i vers 7 och 9, finns en grammatisk skillnad i versernas andra del som betonar och indikerar att Jesus kommer två gånger till Jerusalem. Första gången används en passiv verbform: ”och låt höja er, ni eviga dörrar ”. Vägen var öppen när han ödmjukt red in på en åsna bland hyllande skaror som välkomnade honom med palmblad och ropade ”Hosianna, Davids son!”, se Joh 12:12-15. Andra gången är verbet i aktiv imperativ form: ”och höj er, ni eviga dörrar ”. Denna gång kommer Jesus tillbaka till jorden med himmelska härar för att upprätta sitt tusenårsrike. Vid sin andra ankomst är Jerusalem belägrat och Jesus ”slår själv upp dörrarna”, se Upp 19:11-21.

Författare: David

Struktur: Psalmen har tre sektioner:

1. Herren – världens Skapare, vers 1-2

2. Hur människan närmar sig Herren, vers 3-6

3. Hur Herren närmar sig människan, vers 7-10]

1 Av David, en psalm [sång ackompanjerad på strängar]. [Septuaginta tillägger: ”för veckans första dag”, dvs. söndag.]

[”David” och ”psalm” står här för första gången i denna ordning, se även Ps 101:1; 110:1. Den grekiska översättningen Septuaginta har även med ett tillägg om veckodag i fyra andra psalmer: för sabbaten (Ps 38:1), för veckans andra dag (Ps 48:1), för veckans fjärde dag (Ps 94:1) och för dagen innan sabbaten (Ps 93:1). Talmud har instruktioner för läsning av Ps 82 på tredje dagen och Ps 81 på femte dagen. I Ps 92 finns också anvisningen ”en sång för sabbatsdagen” i den hebreiska grundtexten.]

______

Herren – världens Skapare

Jorden är Herrens (Jahvehs) och allt som uppfyller den (all dess fullhet; allt vad den rymmer)

– världen och de som bor i den.

2 För han har lagt dess grund i haven,

och inrättat den på oceanströmmarna (floderna).

[Gud äger jorden, men människan har fått auktoritet att råda över den, se 1 Mos 1:26.]

Vem får träda fram inför Herren?

3 Vem får gå upp på Herrens (Jahvehs) berg?

Vem kan stå upprätt i hans helgedom? [Herrens tempel i Jerusalem, se Jes 2:2-3.]

4 Den som har oskyldiga händer

och ett rent hjärta [den som är utan skuld och har rena motiv],

som inte har lyft upp sin själ till tomhet [gett sig hän åt meningslöshet; burit fram sig själv åt en avgud]

eller varit trolös (svurit löften som inte hållits).

5 Han ska (kommer att) få välsignelse av Herren (Jahveh),

och rättfärdighet [ett frikännande från domen] från sin frälsnings Gud (Elohim).

6 Detta är släktet (den generation) som frågar efter (hängivet/flitigt uppsöker) honom:

de som söker ditt ansikte (önskar/längtar att vara inför dig) är Jakob [Jakobs släkte].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Herren kommer

7 Höj (lyft upp) era huvuden, ni portar

och låt höja er [låt er lyftas/tas upp – imperativ passiv], ni eviga dörrar,

så att ärans Konung (härlighetens kung) kan komma in!

8 Vem är denne ärans Konung (kung av härlighet)?

Det är Herren (Jahveh), stark [som en kraftfull armé] och mäktig (en stridsman)

– Herren (Jahveh), mäktig i strid.

9 Höj (lyft upp) era huvuden, ni portar

och höj er [lyft er upp – imperativ aktiv], ni eviga dörrar,

så att ärans Konung (härlighetens kung) kan komma in!

10 Vem är han, denne ärans Konung (kung av härlighet)?

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

– han är ärans Konung.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

25

Psalm 25 – Alef-bet om ledning och beskydd

[Psalmen har ett alfabetiskt mönster. I en sådan s.k. akrostisk stil utgår varje rad från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen tydligare. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbol förklarar det varför ämnet i psalmen ibland skiftar tvärt. Svenska Kärnbibeln tar med symbolen och skriver också inom hakklammer vad den symboliserar. Det ord som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också i fetstil för att indikera att det är ett extra viktigt ord just i den versen.

På samma sätt som Psalm 9-10 är skriven i en bruten alfabetisk akrostisk form, saknar även denna psalm några bokstäver. Tjugo av de tjugotvå hebreiska konsonanterna finns med, vers 2, 18 och 22 bryter mönstret. I Psalm 9-10 stördes ordningen så fort ordet ogudaktighet nämndes. På liknande sätt är det två verser som tar upp synd i denna psalm. Synden stör i Guds ordning. David hade begått äktenskapsbrott och mördat, trots det kunde han få förlåtelse och upprättelse. Det kan vara så att denna bön av David, som inte riktigt följer mönsterbilden för en akrostisk psalm, på ett fint sätt illustrerar att Gud kan använda oss människor trots våra brister. Även om några bokstäver saknas är slutresultatet 22 verser, lika många som hebreiska alfabetet. På samma sätt som psalmen blir fulländad, kan våra liv genom omvändelse och bön få bli en helhet tillsammans med Gud. Det är också värt att notera att de två stora ”störningarna”, att vers 5 för bokstaven vav är kortare och att ett extra pe läggs till sist, är exakt samma ”störning” som i nästa akrostiska Psalm 34. Detta tyder på att dessa avvikelser är avsiktliga.

Författare: David

Struktur: Alfabetisk – en vers för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.

Även om psalmen följer det akrostiska mönstret finns överlappande teman och strukturer. Första och sista delen av psalmen domineras av uttryck i första person riktade till Gud, se vers 1-7 och 16-22. Däremellan finns mer generella uttryck i plural, se vers 8-10 och 14. Denna sektion avbryts mitt i av vers 11 med en bön om att förlåta min synd.]

1 Av David. [En kort titel med bara Davids namn. Se även Ps 26:1; 27:1; 35:1; 37:1.]

______

א – alef

Till dig Herre (Jahveh),

lyfter jag upp min själ (mig själv; hela min varelse – hebr. nefesh) [jag kommer inför dig i bön]

2 min Gud(Elohim)!

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det orden ”Till dig” och ”min Gud” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker att det första och viktigaste beslutet jag kan göra är att ge hela mitt liv till Gud. Det sista ordet ”min Gud”, ”Elohim” på hebreiska, börjar även det på bokstaven alef, men den uttalas ”e”. Ordet står utanför det alfabetiska mönstret vilket ger extra fokus på utropet ”Min Gud”.]

ב – bet

Jag förtröstar på dig (litar, lutar mig emot, är trygg i dig),

tillåt mig inte att bli förödmjukad (komma på skam, tappa hoppet),

låt inte mina fiender triumfera (glädja sig) över mig.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Ordet ”Jag förtröstar” börjar med denna bokstav vilket förstärker hemvisten och förtröstan som tron ger.]

ג – gimel

3 Förutom det[förutom tro, se vers 2, behövs också uthållighet],

ska ingen som väntar (söker dig ivrigt, binder sig samman med dig) bli besviken (komma på skam, vara modlös, förvirrad eller uppgiven),

men de som vanemässigt utan orsak handlar trolöst (sviker, bryter löften) kommer på skam (blir besvikna).

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Det första ordet i versen är hebreiska gam, det används ofta om ett tillägg och kan översättas med ”också”, ”dessutom” eller som här ”Förutom det”. Ordet binder ihop denna vers, som handlar om väntan och att vara trogen, med föregående som handlar om tro. Ordet för vänta är qavah som också betyder att tvinna sig samman som en tråd. Det är en fin bild på en aktiv väntan där den som ber blir sammanflätad med Gud.]

ד – dalet

4 Dina vägar Herre (Jahveh), visa mig (förklara, tillkännage, kungör) dem,

dina stigar (välkända upptrampade gångvägar), lär mig dem.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”Dina vägar” börjar med denna bokstav och förstärker hur viktigt det är att fråga Gud efter hans vägar när vi står vid vägval.]

ה – he, ו – vav

5 Led mig i din sanning (trofasthet),

och lär mig (träna mig), för du är min Gud som frälser (befriar, ger seger);

jag väntar på dig (hoppas, söker dig ivrigt, förväntar mig svar) hela dagen.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det orden ”Led mig” som börjar med denna bokstav, detta belyser att det bara är hos Gud som vi får rätt perspektiv i vårt liv. Versen är kortare än tidigare verser och hör ihop med nästkommande.

Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I denna vers är det ordet ”och” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker att det är i Guds sanning, som föregående rad talar om, som vi ska söka.]

ז – zajin

6 Kom ihåg(tänk på) din barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd) [plural] och din nåd (omsorgsfulla kärlek) [plural], Herre (Jahveh),

för de är eviga (har funnits sedan urminnes tider).

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Ordet ”Kom ihåg” börjar med den bokstaven och förstärker bönen om att Gud inte ska glömma sin barmhärtighet och nåd – ord som i hebreiskan står i plural här. Hebreiska ordet som översatts barmhärtighet är rachamim. Det förekommer alltid i plural i grundtexten. Ett ord som inte finns i singular är omöjligt att räkna – detta pekar på den ofattbara oändliga dimension som finns i Guds barmhärtighet. Rachamim kommer från ordet rechem som betyder moderliv. Guds barmhärtighet kan liknas vid föräldrars ömsinta kärlek till sitt ännu ofödda barn. Det innebär att vi får gömma oss i honom under det att vi växer till i mognad och styrka. Hebreiska ordet för nåd är chesed. Ordet är rikt och beskriver kärlek, genuin godhet och trofasthet som går längre än vad som behövs.]

ח – chet

7 Min ungdoms synder(mina omogna felsteg) och mina upproriska handlingar (överträdelser, uppror mot auktoriteter)

– kom inte ihåg (tänk inte på, räkna inte upp) dem;

kom [istället] ihåg (tänk på) mig med din nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed), för din godhets skull, Herre (Jahveh).

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ordet ”synder” som börjar med den bokstaven. Det förstärker bönen om förlåtelse för tidigare överträdelser.]

ט – tet

8 Herren (Jahveh) är både god(glad, hjälpsam, vill mänskligheten väl) och rättfärdig (dömer rättvist),

därför lär (visar, påpekar) han syndare hur man ska leva (visar han den rätta vägen).

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar ordet ”god” med denna bokstav, och förstärker här att Gud är god.]

י – jod

9 Han leder (hjälper, lotsar) de ödmjuka i vad som är rätt(själva beslutsprocessen, i att döma rättvist),

han lär (tränar) de ödmjuka hans väg (hur man ska leva).

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. I denna vers börjar ordet ”rätt” med denna bokstav och betonar att vi ska handla rätt.]

כ – kaf

10 Alla Herrens stigar (välkända upptrampade gångvägar) är nådefulla (fyllda med kärleksfull omsorg) och sanna (rätta, stabila, trofasta)

för dem som håller (vaktar, bevarar) hans förbund och vittnesbörd (stadgar, instruktioner).

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”Alla” med denna bokstav och förstärker att Gud vill välsigna och ge vägledning. Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

ל – lamed

11 För ditt namns (ryktes) skull, Herre (Jahveh),

förlåt mina felsteg (synder, skulder) för de är många.

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I denna vers börjar ordet ”För” med denna bokstav och förstärker att Herren förlåter och lär oss. Vers 10 skulle kunna ge intrycket av att det inte finns något hopp för den som misslyckats. Herrens karaktär kräver dock både fullständig lydnad och att han kan ge nåd. Psalmen visar på det paradoxala förhållandet mellan kravet på absolut trohet mot Gud och möjligheten att förlita sig på hans nåd och förlåtelse.]

מ – mem

12 Var finns den människa som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh)?

Honom ska Herren (Jahveh) undervisa vilken väg han ska välja (hur han ska leva).

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I denna vers börjar orden ”Var finns” på denna bokstav. Det förstärker frågan om det finns någon bland alla människor som tillber Herren (Jahveh).]

נ – nun

13 Han själv[den person som fruktar Herren] ska leva i godhet (det ska gå väl för honom),

och hans efterkommande ska inta (ärva) landet.

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. Ordet ”Han själv” börjar på den bokstaven. Det är det hebreiska ordet nefesh som ibland översätts med själ, och syftar på hela människan som en levande varelse. Det förstärker versens budskap om att det ska gå väl för dem som ärver landet.]

ס – samech

14 Herren anförtror sig åt(umgås med, delar sina hemligheter med) dem som fruktar (vördar, respekterar) honom,

och han visar (uppenbarar) sitt förbund för dem.

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”anförtror sig åt” som börjar med denna bokstav, och det förstärker att Gud är den som vägleder och stödjer.]

ע – ajin

15 Mina ögon är alltid riktade mot Herren (Jahveh),

för han ska befria mina fötter ur nätet [från mina fiender].

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”ögon” som börjar med denna bokstav.]

פ – pe

16 Vänd dig till mig och visa mig oförtjänt nåd (ha medlidande, hjälp mig),

för jag är ensam (sårbar) och betryckt (lider).

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”Vänd dig” som börjar med denna bokstav, och förstärker ropet efter gemenskap med Gud.]

צ – tsade

17 Mitt hjärtas bekymmer(trånga passager, känslomässigt pressade situationer) blir fler och fler,

för mig ut ur min nöd (plåga).

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Ordet ”bekymmer” börjar med denna bokstav och förstärker ropet efter Guds rättfärdighet i en svår situation.]

ר – resh (extra)

18 Se mitt lidande och min nöd (smärta, tunga börda),

och förlåt mig (lyft upp, bär) alla mina synder (misstag).

[Här bryts mönstret, i stället för den nittonde hebreiska bokstaven qof, används den tjugonde resh här. Tecknet resh avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se och observera. Här är det ordet ”Se” som börjar på den bokstaven.

Qof, som saknas och borde ha kommit här, avbildar ett huvud sett bakifrån. Varför bryts mönstret? En ledtråd kan vara att se vilka ord som börjar på qof som psalmisten skulle kunna ha använt. I Klagovisorna används ”jag ropar” för qof, se Klag 1:19. Kan det vara så att psalmistens egna ord har tagit slut och han har insett att det inte finns något han själv kan göra, i stället vädjar han till Gud att se hans lidande och förlåta hans synd? Ett annat ord som börjar på qof som används i alfabetiska psalmer är ”vänta”, se Ps 37:34. Kan det vara så att behovet här är så akut att det inte finns tid att vänta? Genom att hoppa över bokstaven med bilden på ”huvudet bakifrån” och istället gå direkt på ”huvudet framifrån” förstärker bönen att Gud ska se hans lidande, vers 18, och även vad hans fiender gör, se vers 19!]

ר – resh

19 Se mina fiender för de är många,

de hatar mig med orätt (våldsamt, grymt) hat.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Orden ”Se” och ”många” börjar med denna bokstav och förstärker vädjan till Gud att se den svåra situationen.]

ש – shin

20 Bevara mig (min själ) och rädda mig;

låt mig inte bli besviken (komma på skam, bli modlös, förvirrad och uppgiven på grund av lång väntan)

för min tillflykt är i dig.

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I denna vers är det ordet ”Bevara” som börjar med denna bokstav och det blir en kontrast, i stället för att krossas av fienden är bönen att Gud ska rädda och bevara från döden.]

ת – tav

21 Låt integritet och rättfärdighet skydda (vakta, bevara) mig,

för jag väntar på dig (hoppas, söker dig ivrigt, förväntar mig svar).

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”integritet” börjar med denna bokstav, och genom att detta inte är sista versen så frågar sig psalmisten, har Gud integritet, kommer han att infria sina löften och skydda mig?]

פ – pe (extra)

22 Befria(återköp) Israel, min Gud,

från dess nöd (plåga).

[En extra bokstav läggs till på slutet. Det är den sjuttonde konsonanten pe och den används redan i vers 16. Bokstaven avbildar en öppen mun med en tunga i. Ordet ”Befria” börjar på den bokstaven och tillsammans med versen innan förstärker det ropet på hjälp och befrielse. Rent bokstavligt är det en mun som ropar på hjälp.]

26

Psalm 26 – En bön

[En bön om upprättelse. Verben går, sitter och står, se vers 1, 3, 4, 11, 12, för tankarna till den första psalmen, se Ps 1:1. Det personliga gudsnamnet ”Jahveh” tilltalas sex gånger. Tillsammans med tillägget ”din ära” i vers 8 fullkomnar det Guds sjufaldiga närvaro. Det finns två motsatta grupper. Den första är ”den stora församlingen”, som psalmisten lovsjunger tillsammans med, se vers 12. Den andra är ”de ogudaktiga”, som han inte vill ha något att göra med, se vers 4-5. De ogudaktiga beskrivs med sex olika ord: lögnare, hycklare, onda, ogudaktiga, syndare och mördare, se vers 4-5 och 9.

Författare: David

Struktur: Psalmen följer ett tydligt kiastiskt mönster.

A Försvara mig – jag har förtröstat på Herren, vers 1b-2

 B Jag vandrar i sanning – sitter inte bland lögnare, vers 3-5

  C Renhet – templet, vers 6-8

 B Låt mig inte räknas bland syndare – jag vandrar i integritet, vers 9-11

A Min fot står på stadig grund, vers 12]

1 Av David. [På samma sätt som Psalm 25, inleds även denna psalm med bara Davids namn.]

______

Försvara mig [regera i mitt liv, döm mig – avgör vad som är rätt], Herre (Jahveh), för

jag har vandrat i (levt mitt liv med) integritet,

jag har förtröstat på Herren (Jahveh),

jag snubblar inte (tappar inte fotfästet).

[Det hebreiska ordet för ”att snubbla” är det ovanliga maad. Det beskriver en smal stig längs en ravin, och används så i Ps 18:37. Det fungerar antingen som ett adverb (som beskriver hur David har förtröstat utan att vackla), eller så är det en försäkran om att inte avvika från Guds väg i framtiden, även om stigen är smal. I vers 2 kommer nu på nytt tre synonyma verb. Det sista används ofta om metaller som renas genom upphettning då orenheterna tas bort.]

2 Pröva (granska – hebr. bachan) mig, Herre (Jahveh),

utforska (hebr. nasah) mig,

rannsaka (rena med eld – hebr. tsaraf) mina njurar och mitt hjärta.

[Njurarna representerar det mest känsliga med livsavgörande funktion inombords.]

3 För jag har din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) inför mina ögon,

och jag vandrar i din sanning.

4 Jag sitter inte med (slösar inte bort min tid, associerar mig inte med) lögnens män (de som ägnar sig åt tomhet, falskhet)

och vandrar (umgås) inte med hycklare (de som smider dolda planer för att dölja sin synd).

5 Jag avskyr de ondas församling,

bland de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) sitter jag inte.

6 Jag tvättar mina händer i oskuld (för att visa att jag är oskyldig),

och jag går runt ditt altare [kan delta i offren i templet], Herre (Jahveh),

7 för att låta tacksägelsen ljuda,

och för att räkna [vittna om] alla dina under.

8 Herre (Jahveh), jag älskar din boning,

den plats där din härlighet (ära, tyngd, dignitet; mättade gudsnärvaro) bor.

9 Ta inte bort mig (ryck inte bort mitt liv) med syndare,

ta inte bort mitt liv (min existens) med blodtörstiga män (män av blod – hebr. enosh damm) [mördare som spillt oskyldigt blod],

10 människor med ondska (en ond plan) i sina händer,

och vars högra hand är full av mutor.

[Vers 9-10 är en bön om att inte räknas i samma grupp som syndare och mördare. Som vanligt i Psaltaren involverar mord inte bara den fysiska handlingen utan också sveket och lögnen bakom mordet. Den som bokstavligen har blod på sina händer är sällan den som är ytterst ansvarig, deras händer är istället fulla av mutor. Ett exempel är Isebel och Navot, se 1 Kung 21:1-16. Dessa händer i vers 10 som är skyldiga står i skarp kontrast till psalmistens händer i vers 6 som är oskyldiga.]

11 Men jag, jag vandrar (lever) i min integritet,

befria (återköp) mig och ge mig nåd (oförtjänt kärlek; favör).

12 Min fot står

på jämn (plan, säker, trygg) mark,

i den stora församlingen (skaran)

ska jag lovprisa (böja mig inför) Herren (Jahveh)!

[Psalmen avslutas med förtröstan, den smala stigen längs med ravinen i vers 1 har lett till en jämn platå, en säker och trygg plats. Verbet ”står” fullbordar kopplingen till Ps 1:1 med verben: gå, stå och sitta. Det hebreiska ord som översatts till ”jämn mark” kan också ha betydelsen ”moraliskt upprätt”. Centralt i versen finns två prepositioner ”på” och ”i” som håller ihop meningen. Här kombineras vardagslivet och det inre livet med Gud. Psalmisten ”står” tryggt och han ”böjer sina knän”. Ordet för lovsång är barach och har sitt ursprung i ordet för knä, berech, och att böja sig inför någon i tillbedjan.]

27

Psalm 27 – Förtröstan på Gud

[David är i trångmål, men inte i mörker – Herren är hans ljus. Med det perspektivet finns inget att frukta. Herrens personliga namn (JHVH – Jahveh) förekommer tretton gånger, och inkluderas även ”min frälsnings Gud (Elohim)” i vers 9, blir det totalt 14 referenser till Gud – lika många som de 14 verser psalmen utgör. Detta är ett litterärt sätt David använder sig av för att betona Guds ständiga närvaro, trots att han är under attack! Talet fjorton förstärker Guds fulländning, då det utgör summan av två gånger talet sju, som står för fullhet. Fjorton är också det hebreiska numeriska värdet på Davids namn. Matteus använder sig också av talet fjorton i Jesu släkttavla, se Matt 1:17.

Författare: David

Struktur:

A Inledande förvissning, vers 1

   B Motståndare hotar, vers 2-3

     C Närhet till Gud, vers 4-11

   B Motståndare hotar, vers 11-13

A Avslutande förtröstan, vers 13-14]

1 Av David.

[På samma sätt som Psalm 25 och 26, inleds även denna psalm med bara Davids namn. Den grekiska översättningen Septuaginta tillägger här att David blev smord till kung innan han skrev denna psalm. Detta finns dock inte med i den hebreiska texten, men det är tydligt att dessa tankegångar och tolkningar fanns omkring 200 f.Kr. då den hebreiska texten översattes till grekiska.]

______

Inledande förvissning

Herren (Jahveh) är mitt ljus [Joh 1:4] och min frälsning (befrielse, räddning, trygghet)!

Vem skulle jag frukta (vara rädd för)?

Herren (Jahveh) är mitt livs värn (skydd, tillflykt, säkra fästning – den som försvarar mig)!

Vem skulle jag förskräckas (fasa, skaka) inför?

[Det hebreiska ordet för frälsning som används sextio gånger i Psaltaren är jeshua – det hebreiska namnet på Jesus. Psaltarpsalmerna pekar på att vår frälsning finns hos Gud. Han är lik en säker fästning där jag snabbt kan söka skydd vid fara. I psalmen finns ofta uppräkningar i par och tripletter. Herren nämns två gånger i första versen och beskrivs med tre ord: ”ljus, frälsning och tillflykt”. David beskriver dem som kommer emot honom i vers 2 med tre ord: ”onda människor, motståndare och fiender”.]

Motståndare hotar

2 När onda människor kom mot mig,

för att äta mig levande (slita mig i stycken; ordagrant: ”äta mitt kött”),

ja, då var det mina motståndare och mina fiender,

som stapplade och föll.

3 Även om en armé skulle omringa (belägra) mig,

känner jag ingen fruktan (ska mitt hjärta inte frukta);

om ett krig bryter ut mot mig,

så är jag trygg.

Närhet till Gud

4 Ett [en sak] har jag begärt av Herren (Jahveh),

[bara] detta söker jag (längtar jag efter):

att få bo i Herrens (Jahvehs) hus

i alla mina livsdagar,

skåda (se; intensivt betrakta) Herrens (Jahvehs) ljuvlighet (välbehag, nåd)

och reflektera [urskiljande begrunda; betraktande söka svar] i hans tempel.

[När David skrev denna psalm var templet ännu inte byggt. Det uppfördes senare under hans son Salomos första regeringstid, se 1 Kung 6:1, 37-38. David var dock den som fick föra arken till Jerusalem, se 1 Krön 16:1; 2 Sam 6. I tabernaklet, och även senare i templet, fanns arken med nådastolen där Guds närvaro och helighet vilade. Samtidigt är Bibeln tydlig med att Gud inte bor i mänskligt byggda hus, se 1 Kung 8:27. Davids längtan är att få omgärdas och präglas av Guds närvaro och helighet, se vers 13 och Ps 28:2; 65:5; 84:5; 134:1. Ordet för ljuvlighet är hebr. noam som har en innebörd av nåd – där dess fullhet, välvillighet och välbehag betonas i kombination med favör. Det är här första gången det används, av totalt sju gånger i GT. I vers 4-6 används fyra synonymer: hus, tempel, hydda och boning.]

5 För han skyddar (gömmer) mig i sin hydda (hebr. soch, i sitt sammanflätade och täckande skydd),

på olyckans dag;

han döljer mig på en undangömd (hemlig) plats i sitt tält (tabernakel),

han lyfter mig [högt] upp på en klippa.

6 Och nu är mitt huvud upplyft [högt],

över mina fiender som omringar mig.

Därför vill jag [ljudligt, med trumpetstötar] offra jublets offer i hans tält (tabernakel).

Jag vill sjunga och spela till Herrens (Jahvehs) ära!

7 Hör min röst när jag ropar [i bön], Herre (Jahveh)

och visa mig nåd (oförtjänt kärlek; favör), [böj dig till mig] och svara mig.

8 Mitt hjärta säger om dig [hjärtat talar på Guds vägnar och uppmanar]:

”Sök [plural] mitt ansikte.”

[Versen är svåröversatt. Ordet ”sök” används två gånger i denna vers. Första gången är det i plural, andra person, imperativ. Det antyder troligtvis att uppmaningen i psalmistens hjärta, som kommer från Guds hjärta, inte bara syftar på David utan är en inbjudan till allt Guds folk att söka hans ansikte. I denna vers finns även en antydan om att Gud vill bo i mänskliga hjärtan genom tro, se Ef 3:17. Den andra gången ordet ”sök” förekommer, se nedan, är ordet i singular och första person. Här syftar det på psalmistens personliga relation med Gud, se även Ps 24:6; 105:4.]

Ja, jag söker [singular] ditt ansikte, Herre (Jahveh),

9 dölj inte ditt ansikte för mig (ignorera mig inte).

Avvisa mig inte (kasta inte bort mig) i vrede,

du som varit min hjälp;

överge mig inte, lämna mig inte,

du min frälsnings Gud (Elohim).

[I dessa två avslutande rader i vers 9 beskrivs två situationer där Gud ”sitter” och ”går”. I den första liknas Gud vid en sittande kung som potentiellt avvisar den som söker nåd hos honom. I den andra är Davids oro att Gud ska gå sin väg, som en vän som lämnar någon när det är som svårast. Vår familj, och speciellt våra föräldrar, är de som vi förväntar oss förblir lojala mot oss, oavsett vad vi går igenom och anklagas för. I nästa vers tas just denna djupaste av mänskliga relationer som ett exempel. Ett barn som överges av sin far och mor blir ett starkt bildspråk på en total försakelse.]

10 Nej, även om min far och mor skulle överge mig,

tar Herren (Jahveh) emot mig [in i sin gemenskap och familj].

[Hebreiska asap används om att samla in skörd, saker och människor. Ordet används för hur ett upphittat vilse djur ska ”tas in” i huset för att få skydd, se 5 Mos 22:2. Ordet används även om att ”släppa in” en person på flykt i en fristad och ge honom tak över huvudet, se Jos 20:4. Profeten Jesaja försäkrar också att även om en mor skulle överge sitt barn, gör inte Gud det, se Jes 49:15. Temat med hem (Herrens hus) upprepas här från vers 4-5. Alla barn behöver bekräftelse, tröst, skydd och vägledning. Alla dessa emotionella behov möter Gud i vers 7-14.]

Motståndare hotar

11 Lär mig din väg, Herre (Jahveh),

led mig på en jämn (plan, säker, trygg) stig (välkänd, upptrampad gångväg).

På grund av mina fiender (som förföljer, vakar med onda syften över mig),

12 överlämna mig inte till mina fienders vilja.

För de har uppviglat (rest upp) falska vittnen mot mig,

som andas (är fyllda med) våld. [Apg 9:1]

Avslutande förtröstan

13 Hade jag inte trott (om jag inte varit viss om) att [jag skulle] få se Herrens (Jahvehs) godhet i de levandes land …

[ja, då skulle jag kanske gett upp, inte vetat vad jag skulle ta mig till, tappat tron, osv.]

[Meningen avslutas inte, den är en s.k. aposiopesis. Istället för att uttryckligen redogöra för några olika alternativ för vad som skulle hända om David inte hade tro på att han skulle få se Guds godhet, lämnas dessa tankar till läsaren. Berättelsen stannar upp och lyssnaren får tänka sig in i den känslomässigt laddade frågan. Vad skulle hända om Gud inte grep in nu och visade sin godhet? Vad skulle ske om falska vittnen som andades våld fick sin vilja igenom? Uttrycket ”de levandes land” syftar troligtvis på livet här på jorden bland de människor som lever och inte har dött.]

14 Vänta på (sätt ditt hopp till; bind dig samman med) Herren (Jahveh)

– var stark (övervinn)!

Då ska han ge ditt hjärta frimodighet (inge mod och styrka i ditt hjärta)

– ja, vänta på Herren (Jahveh).

[Psalmen avslutas med tre imperativ som formar en kiasm (vänta på – var stark – vänta på). Uppmaningarna, som både är en vädjan och ett tecken på förtröstan, riktar sig först och främst till psalmisten själv. Mod och frimodighet följer på styrkan som ges när han ”knyter sig samman” med Herren genom att fokusera på honom. Det är samma ord som Gud upprepade gånger talar till Josua innan israeliterna ska inta det utlovade landet, se Jos 1:6, 7, 9, 18. Ordvalet ”de levandes land” i versen innan förstärker denna koppling, se vers 13. Genom att återupprepa qavah betonar David vikten av att aldrig sluta hoppas på Herren (Jahveh). Det hebreiska ordet är rikt och kan även innebära att tvinna sig samman som en tråd – en bild på en aktiv väntan där den som riktar sig mot Gud blir sammanflätad med honom.]

28

Psalm 28 – Gud hör bön

[En psalm som är en bön om Guds rättvisa dom. Den börjar med angelägen bön om hjälp i en pressad situation, men avslutas i lovprisning och förtröstan på att Gud hör bön. Psalmen har många motsatser. Den första rör ljud. Psalmisten ropar, men Herren upplevs tyst. Den andra motsatsen har att göra med handlingar. Psalmisten lever i en värld där de onda agerar, samtidigt verkar också Gud och griper in i historien. Psalmen handlar om att lära sig leva mitt i dessa kontraster, men också att urskilja Guds röst och Guds gärningar.

Författare: David

Struktur:

1. Hör mitt rop på hjälp, vers 1b-5

2. Han har hört min bön, vers 6-9]

1 Av David.

[På samma sätt som Psalm 25, 26 och 28, inleds även denna psalm med bara Davids namn.]

______

Hör mitt rop

Till dig, Herre (Jahveh), ropar jag (höjer min röst i bön och åkallan);

min klippa, var inte stum mot mig.

Om du förblir tyst mot mig,

blir jag lik dem som gått ner i graven.

2 Hör mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp],

när jag skriker ut till dig (ropar efter din hjälp),

när jag lyfter mina händer

mot det allra heligaste i din helgedom.

3 Släpa inte bort mig med de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla),

tillsammans med våldsverkare [till döden];

de som talar fred med sina grannar,

men har ondska i hjärtat.

4 Löna dem för vad de gjort,

efter alla deras onda handlingar;

löna dem för allt de sysslat med,

ge dem vad de förtjänar.

5 Eftersom de inte förstår

vad Herren (Jahveh) har gjort,

inte hans händers verk (vad han skapat);

därför ska han bryta ner dem och inte bygga upp dem.

[Vers 1-5 hör ihop som en sektion. Herren ”bryter ned” här i vers 5, hebr. haras, ramar in stycket med det ljudmässigt snarlika ordet charesh (stum) i vers 1.]

Bönesvar

6 Välsignad (lovad) vare Herren (Jahveh),

för han hör (har hört – och kommer att höra) mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp].

7 Herren (Jahveh) är min styrka (starkhet)

och min sköld,

mitt hjärta förtröstar [har alltid litat] på honom

och jag får [har alltid fått] hjälp.

Därför jublar mitt hjärta,

och med min sång vill jag tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] honom.

8 Herren är deras [sitt folks] styrka,

och ett frälsningens (räddningens) värn (en säker tillflykt, ett skydd, försvar, en säker fästning)

för sin smorde (utvalde, kung).

9 Ge seger åt ditt folk och välsigna ditt arv.

Var deras herde [fåraherde som matar, leder och skyddar dem]

och bär (lyft upp) dem för evigt.

29

Psalm 29 – Ära Gud

[Psalmen är väl strukturerad med både kiasmer och upprepningar. Psalmen börjar med tre ”ge åt” (vers 1-2) och fortsätter sedan med sju ”Herrens röst” (vers 3-9). Dessa sju förekomster av Herrens röst formar huvudstycket som ramas in av ordet ”ära”. I vers 3 nämns ”Ärans Gud” och i vers 9 ropar alla ”ära”. Ordet ära finns även i vers 1 och 2 och är psalmens huvudtema! Det finns även en anspelning på åska som dundrar och ekar, se vers 3. På liknande sätt ekar Guds röst sju gånger i psalmen. Ordet styrka ramar också in psalmen, se vers 1 och 11. Guds personliga namn Jahveh (översatt Herren) nämns arton gånger. Gud erkänns för sin styrka, och han ger den till sitt folk. Något som också utmärker psalmen är att den inledningsvis inte riktar sig till människor, utan till himmelska väsen, ordagrant: ”Guds söner”.

Författare: David

Struktur:

1. Inledande inbjudan att prisa Gud, vers 1-2

2. Gud beskrivs som en storm som drar fram, vers 3-9

3. Avslutande välsignelse från Gud, vers 10-11.]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David [för avslutningen av sukkot].

[Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget att den användes vid avslutningen av sukkot (lövhyddohögtiden) som firas på hösten, se 3 Mos 23:34. Enligt judisk tro och tradition förknippas högtiden också med den messianska ankomsten och inträdandet av den messianska tidsåldern. Dessa kopplingar till den messianska förväntan är tydlig då Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se t.ex. Joh 7:2, 27, 31, 40-42. Det är intressant att det är i slutet på högtiden Jesus träder fram, se Joh 7:37-38.]

______

Ge åt Herren (Jahveh), Guds söner [änglar, himmelska väsen],

ge åt Herren (Jahveh) ära och styrka (makt).

2 Ge åt Herren (Jahveh) hans namns ära,

böj er inför Herren (Jahveh) i hans heliga majestät (skönhet).

[Psalmen börjar i vers 1-2 med en uppmaning att ”ge”, hebr. jahav. Det har betydelsen att erkänna och tillskriva någon ära och makt. Uppmaningen riktas inte till människor utan till himmelska väsen, ordagrant ”Gudars söner”. Det är första gången som hebreiska ordet elim, gudar, används i Psaltaren. Frasen ”Guds söner” används även i Job 1:6 och Ps 89:7. Uttrycket finns även i andra orientaliska språk och där har det en vid betydelse av änglar, andliga varelser, demoner, avgudabilder, döda kungars andar och även ibland levande kungar som ansågs vara gudar. Psalmen tilltalar alla dessa gudomliga väsen att böja sig inför den ende levande Guden. Även om formellt dessa avgudar tilltalas blir det en indirekt uppmaning till israeliterna och Guds folk, som ibland frestas att tillbe dessa avgudar, att inse att dessa måste böja sig inför Gud.]

3 Herrens (Jahvehs) röst var över vattnen;

ärans Gud (El) dundrade (ekade som åskdunder),

Herren (Jahveh) var över de stora vattnen.

4 Herrens (Jahvehs) röst var mäktig,

Herrens (Jahvehs) röst var majestätisk.

5 [Från att ha talat om skapelsen i dåtid skiftar psalmen till vad Herren gör nu. Alla himmelska väsen, och den som sjunger och hör psalmen, uppmanas att se att Gud både har verkat och verkar nu. Vers 5-9 formar själva kärnan i psalmen och är strukturerad som en kiasm. Vers 5 och 9b talar om ”träd”, vers 6 och 9a handlar om ”djur” och centralt nämns öknen i vers 7-8. Även geografiskt finns ytterligheterna med Libanon i norr och Kadesh i söder. Guds röst dånar som ett oväder som drar fram genom landet Israel. Sju gånger ekar Herrens röst som åskknallar med blixtar, se vers 7. På samma sätt som i den första delen nämns inga människor i detta stycke heller. Alla himmelska väsen måste böja sig och även i öknen är Herren allsmäktig.]

Herrens (Jahvehs) röst knäcker cedrar,

Herren (Jahveh) knäcker Libanons cedrar.

6 Han får dem att hoppa som en kalv, Libanon och Sirjon [annat namn för berget Hermon, se 5 Mos 3:9],

som en ung vildoxe.

7 Herrens (Jahvehs) röst blixtrar som eldslågor.

8 Herrens (Jahvehs) röst får öknen att bäva,

Herren (Jahveh) får Kadeshöknen att bäva.

9 Herrens (Jahvehs) röst får hindarna att kalva,

och ödelägger skogens klädnad.

I hans [himmelska] palats ropar alla: ”Ära!”

[Ordet ”ära” ramar in vers 3-9 som centreras kring sju upprepningar av frasen ”Herrens röst”.]

10 Herren (Jahveh) satt på sin tron när syndafloden kom,

Herren (Jahveh) tronar för evigt.

[Referensen till syndafloden är tydlig både genom bestämd artikel och det speciella hebreiska ordet mabul som bara används här och i berättelsen om syndafloden i 1 Mos 6-11. I det kiastiska mönstret hör temat med vatten här i vers 10 ihop med vattnen i vers 3-4.]

11 Må Herren (Jahveh) ge styrka åt sitt folk,

må Herren (Jahveh) välsigna sitt folk med frid (fred – hebr. shalom; som innebär Guds välsignelser på alla områden).

30

Psalm 30 – Helad

[Psalmen är en typisk tacksägelsepsalm, inledningen med orden ”Jag vill” indikerar detta. Samtidigt är den ett personligt vittnesbörd om vad Herren har gjort. Psalmen förknippas ofta med Psalm 6. Psalm 30 skulle kunna vara skriven som en tacksägelse och ett vittnesbörd på hur Gud har hört och svarat på bönen som beskrivs i Psalm 6. Det finns många igenkänningspunkter i tema och ord mellan psalmerna. Båda nämner helande, se vers 3 och Ps 6:3; skräck, se vers 8 och Ps 6:4; oförmågan att kunna prisa i dödsriket, se vers 10 och Ps 6:6.

Psalmen är fylld av motsatser: Gud och fiender, gråt och jubel, kväll och morgon, sorg och dans, lovprisning och tystnad. Allt detta illustrerar spänningen mellan den oro och det hopp som David upplever och kontrasten mellan död och liv.

Författare: troligtvis David

Struktur:

1. Inledande lovprisning, vers 2-4

2. Inbjudan att lovsjunga, vers 3-6

3. Bakgrund, vers 9-11

4. Bönesvar, vers 12]

1 En psalm, sång (text som ska sjungas) för (vid) husets (boningens, templets) invigning. Av (för) David.

[Titeln är ovanlig. Den använder både ordet psalm och sång. Det första ordet psalm (hebr. mizmor) används ofta för en sång som ackompanjeras. Det betonar det musikaliska uttryckssättet, grundordet har att göra med att slå an strängar i ett slag. Det andra ordet som översatts med sång är hebr. shir. Det handlar mera om sången och texten än det musikaliska. Det är enda gången det används i första boken, Psalm 1-41, men förekommer ofta i de andra böckerna.

Beskrivningen för eller vid ”husets invigning” är inte helt entydig. Det kan syfta på Davids hus, palats, tabernaklet eller templet. David kan ha skrivit den med tanke på hans son Salomos framtida invigning av templet i Jerusalem. Ordet för invigning är hebr. chanukka. Inom den judiska liturgin citeras psalmen under tempelinvigningsfesten, Chanukka, se Joh 10:22.]

______

2 Jag vill upphöja dig, Herre (Jahveh),

för du har dragit mig upp [som ett kärl som sänkts ned och hissats upp],

och har inte låtit mina fiender glädja sig över mig.

[Hebreiska ordet för ”dragit upp” är dalah. Det används för att beskriva ett kärl som sänks ned och hissas upp för att dra vatten ur en brunn. Substantivet av detta verb är just ordet för hink. Den huvudsakliga användningen i Bibeln är i betydelsen att dra upp vatten från en brunn, se 2 Mos 2:16 och Ords 20:5. Men i ordet finns också betydelsen att dingla och svaja. Ordet kan även betyda att sänka ned. För att hissa upp en hink måste den ju först ha halats ned. Valet av detta ord med dess dubbla betydelse beskriver träffsäkert de förändringar som karaktäriserar denna psalm. Davids livssituation skulle kunna illustreras med ett tomt kärl som varit på väg ner i brunnen, men nu har det vänt. Gud har fyllt honom och dragit upp honom, se vers 4!]

3 Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), jag skrek ut till dig (ropade efter din hjälp),

och du helade mig.

4 Herre (Jahveh), du förde mig upp från Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

du räddade mitt liv (höll mig vid liv), bevarade mig från att fara ner i graven (cisternen, brunnen).

5 Lovsjung (sjung och spela till) Herren (Jahveh), ni hans trogna följare,

tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] hans heliga hågkomst (omnämnande, minne – hebr. zecher) [heliga namn].

[Hur han räddat folket från slaveriet, gett dem undervisningen, fört dem in i landet, osv. Se även Ps 97:12; Luk 22:19; 1 Kor 11:24-26.]

6 Ett ögonblick varar hans vrede,

hela livet hans nåd (favör, glädje, behag, välvilja).

På kvällen gästar gråt,

men på morgonen jubelsång.

[Gråten är som en tillfällig nattgäst som avreser redan tidigt nästa dag. Den kan förvandlas till glädje – hastigt, som över en natt. Lika säkert som det efter varje natt kommer en ny dag, lika mycket förtröstar psalmisten på att Gud kommer att gripa in.]

[I vers 7-8 kommer bakgrunden till den kris och konflikt som beskrivits i tidigare verser.]

7 I min framgång (trygghet) sa jag (tänkte jag för mig själv):

”Jag ska aldrig vackla.”

8 Herre (Jahveh), genom din nåd (favör, välvilja)

hade du gjort mitt berg starkt.

[David regerade från berget Sion, Jerusalem. Gud hade gett honom framgång, trygghet och makt, som berget är en metafor för här.]

Du dolde ditt ansikte (ignorerade, var långt borta, se Ps 88:14);

jag blev skräckslagen.

[Den prästerliga välsignelsen avslutas med att Herren vänder sitt ansikte, se 4 Mos 6:25-26. Att Herren döljer sitt ansikte är motsatsen.]

[Vers 9-11 är Davids bön. Den första raden tilltalar Gud i andra person, här används det personliga gudsnamnet Jahveh. Den andra raden talar om Gud i tredje person, här används namnet Adonai. Det beskriver en relation mellan en slav och en herre. De två uttrycken speglar psalmens dubbla roll som både en personlig tacksägelsepsalm och ett vittnesbörd.]

9 Till dig Herre (Jahveh), ropade jag (höjde jag min röst i bön),

till Herren (Adonai) vädjade jag om nåd (oförtjänt kärlek; favör):

10 ”Vad vinner du på mitt blod (min död),

att jag sjunker ned i avgrunden (graven)?

Kan stoftet tacka (prisa, bekänna) dig,

kan det berätta om din trofasthet (sanning)?

[På hebreiska är människa adam, blod dam och stoft adamah, se 1 Mos 2:7; 1 Mos 3:19.]

11 Hör Herre (Jahveh),

jag vädjar om din nåd (oförtjänta kärlek; favör),

Herre, var min hjälpare.”

12 Du vände min klagan (ceremoniella sorgeperiod)

till dans (ringdans, jubel och fest) [2 Mos 15:20; Jer 31:13];

du lossade (befriade mig från) min sorgdräkt (säckklädnad)

och klädde mig i glädje.

13 Därför ska hela min varelse (ordagrant: ”ära”; kan syfta på hjärta, människans innersta eller tungan)

lovsjunga dig och inte vara tyst.

Herre (Jahveh) min Gud,

jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig för evigt.

[Exakta detaljer på hur Herren grep in och helade och räddade David från döden ges inte i psalmen. Däremot beskrivs hur Gud personligen grep in och vände situationen. Inom judisk tradition är det en sju dagars sorg när någon dött. Den sörjande familjen lämnade inte huset, och vänner kom på besök, se 1 Mos 23:2; 50:10; 1 Sam 25:1; 28:3. De som sörjde klädde sig i säcktyg för att fysiskt känna och visa att man hade sorg, se 2 Kung 19:1. Tyget gjordes av get- eller kamelhår (Matt 3:4). Materialets sträva och grova struktur lämpade sig bra för tältdukar och säckar, därav namnet, men inte till kläder. Den sista raden i vers 12 beskriver det som om Gud personligen lossar säcktyget, som den sörjande har svept sig i, och klär honom i ljusa festkläder. Från att ha varit begravning blir det förberedelse för fest. Texten refererar inte till att sorgdräkten byts ut till festkläder, utan till ”glädje”. Det ger en fin länk mellan början och slutet av versen – från klagan till glädje!]

31

Psalm 31 – Upprepad bön

[Psalmen har två parallella rörelser. Den första sektionen formar en bön som skulle kunna vara en egen psalm. Vers 10-25 upprepar ett liknande flöde, men med en annan vinkling. Upprepningen blir en litterär poäng som visar att ibland tar befrielsen längre tid än vad som var tänkt. Språket är stilfullt och det finns en fin struktur. Det hebreiska ordet chesed, som beskriver Guds nåd och omsorgsfulla kärlek används tre gånger, se vers 8, 17 och 22, och tio gånger nämns Guds namn Jahveh.

Citeras:

Vers 6, citeras av Jesus i Luk 23:46. Den första martyren, Stefanos, refererar till denna vers, se Apg 7:59.

Vers 7 citeras delvis av Jona, se Jona 2:8.

Vers 14 citeras sex gånger av Jeremia, se Jer 6:25; 20:3; 20:10; 46:5; 49:29; Klag 2:22.

Vers 25 citeras av Paulus i 1 Kor 16:13.

Författare: David

Struktur:

1. Bön om hjälp, vers 2-9

2. Upprepad bön om hjälp, vers 10-25]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Del 1

2 I dig, Herre (Jahveh) har jag min tillflykt (finner jag vila och trygghet).

Låt mig aldrig komma på skam.

Rädda (bered en flyktväg för) mig genom din rättfärdighet.

3 Vänd ditt öra (lyssna noga) till mig,

rädda (ryck bort; lyft upp) mig snabbt.

Var min klippa och värn (tillflykt, skydd, försvar),

en borg (ett hus med många starka fästningar) som räddar (frälser) mig.

4 Du är min klippa [en hög och ointaglig bergskam] och min borg (fästning).

För ditt namns skull ska du föra mig framåt (skapa möjligheter)

och leda (ha omsorg som en herde, leda mig i handen, bära) mig.

[Herren liknas vid en fast klippa och en fåraherde som har omsorg om sina får som bär de små lammen i sin famn, se Ps 23:2-3; Jes 40:11.]

5 Du ska dra mig ur det nät de i hemlighet har lagt ut för mig,

för du är mitt värn (min tillflykt, skydd, försvar, en säker fästning).

6 I din hand överlämnar (lämnar) jag min ande (mitt liv).

[Jesus citerar från första delen av denna vers på korset, se Luk 23:46. Det hebreiska ordet för överlämnar betyder att överlämna något i någons vård, men här finns också bilden på en deposition, där någon lämnar något och sedan får tillbaka det. Inom judendomen citeras ofta denna vers som avslutning på den dagliga kvällsbönen. Tanken är att man överlämnar sin ande till Gud för att han ska ha den i tryggt förvar under natten. I den judiska morgonbönen Modeh Ani finns sedan en fras där man tackar Gud för att han på nytt gett vår inre människa liv, se Ps 111:10.]

Du friköper mig, Herre (Jahveh),

du trofaste Gud (Elohim).

7 Jag hatar de som tjänar (vakar över, aktar på) fåfänglig tomhet [falska avgudar],

jag har full förtröstan på Herren (Jahveh).

8 Jag vill jubla och glädja mig över din nåd (omsorgsfulla kärlek),

att du har sett mitt lidande,

du känner till varje bekymmer i mitt liv (min själs ångest, trånga passager, känslomässigt pressade situationer).

9 Du har inte stängt in (överlämnat) mig i fiendens hand,

utan ställer mina fötter på en rymlig plats (stora vidder, ger mig frihet).

[Ordet för ”stänga in” används bl.a. om hur Gud ”stänger” dörren till arken, se 1 Mos 7:16. Applicerar vi denna psalm i ett messianskt perspektiv så kan det beskriva hur graven och döden inte kunde hålla kvar Jesus, se Matt 28:2; Apg 2:24!]

Del 2

10 Ge mig nåd (oförtjänt kärlek; favör), Herre (Jahveh),

för jag är i nöd.

Mitt öga [singular, syftar på synen] är svullet av gråt (jag ser inte klart),

[så även] hela min person (själ) och mitt inre (magen; känslor, tankar).

[Kombinationen av hebr. nefesh (själ) och beten (mage) beskriver hela personen.]

11 Mitt liv är på väg att sluta i sorg,

mina år i suckan;

min styrka (kraft) är borta (jag faller ihop) på grund av min synd [skuld, straff; grekiska översättningen har ”svaghet”],

benen i min kropp blir allt svagare (ger vika).

12 Bland alla mina fiender har jag blivit en som de föraktar,

och för mina grannar ännu mer [någon de hånar], de som känner mig är förskräckta över min situation,

när de ser mig ute (på gatan, publikt), vänder de sig bort (flyr de) från mig.

13 Jag är glömd, som en död, borta ur minnet (hjärtat);

jag har blivit som ett sönderslaget kärl.

[Lerkärl hade lågt värde, och ett trasigt kärl byttes lättvindigt ut mot ett nytt.]

14 För jag hör mig förtalas av många

– skräck (orsak att frukta) från alla håll (runt omkring mig)!

De konspirerar tillsammans mot mig,

de planerar att ta mitt liv.

[Uttrycket ”skräck från alla håll” är en vanligt återkommande fras i Jeremia, se Jer 20:10; 46:5; 49:29; Klag 2:22.]

[Vers 15-19 bildar en enhet och följer ett mönster med små avsnitt som alla har tre rader.]

15 Men jag förtröstar på (litar på) dig, Herre (Jahveh),

jag säger: ”Du är min Gud (Elohim)!”

16 Mina tider (hela mitt liv – min framtid) är i dina händer.

[Uttrycket är parallellt med vers 6 ”i din hand lägger jag min ande”. Hela mitt liv ligger i Guds hand, och han avgör min framtid. Ordet ”tider” används även i uttrycket ”tider av brist” under belägring, se Ps 9:10. Även ökenperioder är tidsbestämda. Det används också i Ps 1:3 om att bära frukt i ”rätt tid”. Det hebreiska ordet översätts med det grekiska ordet kairos som, till skillnad från chronos som beskriver mätbar tid, handlar om en speciell tid och ett avgörande tillfälle som förändrar situationen. Efter dessa tre rader som uttrycker förtröstan på Herren, följer nu tre rader med imperativ.]

Rädda (ryck bort) mig från mina fienders händer och de som förföljer (jagar) mig.

17 Låt ditt ansikte lysa över din tjänare [5 Mos 6:25],

rädda (fräls) mig i (genom) din trofasta nåd (omsorgsfulla kärlek).

18 Herre (Jahveh), låt mig inte skämmas (bli förödmjukad), för jag ropar [höjer min röst i bön] till dig;

låt [istället] de gudlösa (ogudaktiga, medvetet ondskefulla) skämmas (bli förödmjukade),

låt dem bli tystade (gå klagande, sörjande ner) i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).

[Fiender har anklagat psalmisten och det kommer att bli skam och vanära i något läger. David ber att sanningen ska fram och de som falskt anklagar ska bli förödmjukade. På samma sätt verkar situationen kräva någons död. Fienderna anklagar David för något som skulle kunna leda till dödsstraff. Om deras anklagelser visar sig falska, blir de istället ansvariga, skyldiga och drabbas av det straffet.]

19 Låt lögnaktiga läppar tystas,

de som talar arrogant (fräckt, oförskämt) mot den rättfärdige,

med högmod och förakt.

20 Hur stor (överflödande) är inte din godhet,

som du hållit gömd (lagrat; syftet med att dölja var för att skydda det) åt den som fruktar (vördar, respekterar) dig,

som du ger (verkar för att ge) till dem som tar sin tillflykt (söker skydd) i dig,

mitt framför människors (Adams barns) ögon. [I samband med bön talar Jesus om dolda rum med skatter, se Matt 6:6.]

21 Du beskyddar dem [som vördar dig och tar sin tillflykt till dig, vers 20] säkert i din närhet (i ditt ansikte)

från mänskliga sammansvärjningar (intriger, konspirationer).

Du gömmer (lagrar, syftet med att dölja är för att skydda) dem i din hydda (hebr. sukka)

från stridande (anklagande) tungor (elakt tal).

[Hebreiska ordet för hydda är sukka, som också har betydelsen ”att vara sammanflätad” och blir en kontrast till mänskliga onda sammansvärjningar. Den som vördar Gud blir skyddad i hans värn (Ps 27:5). Ordet för också tankarna till lövhyddohögtiden (sukkot), se 3 Mos 23:34. Högtiden firas för att komma ihåg Guds beskydd under ökenvandringen. Än idag bygger man små bås som kallas sukka där man studerar, äter och sover under högtidens sju dagar, se 3 Mos 23:42. Vers 20-21, som handlar om Guds beskydd, får ännu en dimension när den kopplas ihop till just denna högtid. Guds beskydd finns både i Guds närhet och i hans hydda. Sukkan har ett lövtak, men det måste vara glest så man kan se stjärnhimlen. Det går att skåda upp mot Guds ansikte i himlen genom taket i sukkan. Samtidigt är väggarna täta mot omgivningen och Gud blir en tillflykt ”mitt framför människors ögon”, se vers 20.

Psalmens titel ”till den strålande ledaren” (vers 1) och att Jesus citerar från psalmen (vers 6) indikerar att den har messianska undertoner. Johannes beskriver hur Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se Joh 7:2. Det finns flera paralleller. Allteftersom de gröna löven vissnar under den sju dagar långa högtiden blir mer och mer av himmelen synlig genom taket. När Jesus besöker Jerusalem är han inte synlig de första dagarna, se Joh 7:1, 10. På den sista dagen träder han dock fram och ropar med ljudlig stämma: ”Om någon är törstig, låt honom komma till mig och dricka”, se Joh 7:37, och vid samma tillfälle även: ”Jag är världens ljus”, se Joh 8:12. Jesus är Betlehemsstjärnan, se Matt 2:2, och morgonstjärnan, se Upp 22:16; 2 Pet 1:19.]

22 Välsignad (lovad, värd att lovsjungas) är Herren (Jahveh),

för han har visat sin nåd (omsorgsfulla kärlek) mot mig,

i en belägrad stad.

[Troligtvis en bild på en situation ”som en belägrad stad”, utan tillgång till förnödenheter och instängd utan frihet, se Ps 18:19-20. Det finns även rent bokstavliga tillämpningar, Jeremia levde i en tid då Jerusalem var belägrat, se Jer 32:1-2.]

23 Jag sa i min ängslan (irrationellt och hastigt):

”Jag är separerad (avskuren) från dina ögon (inte längre i din närhet, osynlig för dig).” [Ps 22:2]

Ändå hörde du mina böners ljud (mina ödmjuka förfrågningar om nåd),

när jag skrek ut till dig (ropade efter din hjälp).

Uppmaning till alla

24 Älska Herren (Jahveh), alla ni hans trogna (fromma, lojala) följare!

Herren (Jahveh) bevarar de trogna,

men han lönar (kompenserar) i fullt mått den högmodige (arrogante).

[Även om betydelsen är att Gud kommer straffa den högmodige är texten svår att översätta exakt. Lönar är hebreiska salem som har samma rot som ordet shalom. Det handlar om att Gud gör något fullständigt och helt. Sedan följer hebreiska al-jeter som kan betyda ”fullt mått” eller ”med en bågsträng” och då blir betydelsen ”med exakthet”, som en pil på en bågsträng skjuts iväg och träffar sitt mål. En annan möjlig betydelse är att det väntar en ”belöning” i proportion till deras högmod.]

25 Var starka och låt era hjärtan vara frimodiga,

alla ni som sätter ert hopp till (väntar ivrigt på, fokuserar sin blick mot) Herren (Jahveh).

[Den avslutande versen liknar den i Ps 27:14.]

32

Psalm 32 – Bekännelse och frihet!

[Psalmen beskriver tyngden av att bära på synd, men också lättnaden av att bekänna och få bli verkligt fri. Psalmen tar upp frågor som rör synd och lidande. Inom judendomen var välgång ett tecken på Guds välsignelse och sjukdom berodde på synd. Ibland finns det ett samband, men inte alltid. Där det finns till synes olika svar är det viktigt att läsa hela Bibeln och se att summan av Guds ord är sanning, se Ps 119:160. Paulus redogör för sambandet i 1 Kor 11:29-30. När Jesus helar den lame mannen, som hissats ner genom taket, antyds också sambandet, se Mark 2:1-12. Samtidigt säger Jesus att det inte fanns någon koppling mellan den blindfödde mannens sjukdom och hans eller hans föräldrars synd, se Joh 9:3. Job drabbas av sjukdom och Gud säger att han var en god och hederlig man, se Job 1:8. I Hebreerbrevet nämns hur kvinnor och män, just på grund av sin tro, fått lida och dö, se Heb 11:36-38. I Psaltaren finns också exempel där oskyldiga människor får lida, medan andra psalmer som denna, antyder att det kan finnas ett samband mellan personlig synd och sjukdom. Bibeln målar inte en svartvit bild, ibland kan sjukdom bero på personlig synd, vid andra tillfällen inte.

Bakgrund: Ingen bakgrund ges, men den skulle kunna höra ihop med Psalm 51, som uttryckligen beskriver Davids synd med Batsheva (Batseba), se Ps 51:2. David hade begått äktenskapsbrott och sedan mord för att dölja sin första synd, se 2 Sam 11. Under ett års tid hade David burit på denna hemlighet. Psalm 51 är hans bön om förlåtelse och Psalm 32 skulle kunna varit skriven efter detta, för att visa på Guds stora nåd och Davids lärdomar från denna händelse.

Citeras: Vers 1-2, citeras av Paulus i Rom 4:7-8.

Författare: David

Struktur:

1. Förlåtelsens välsignelse, vers 1b-2

2. Tyngden av obekänd synd, vers 3-5

3. Inbjudan att söka och glädja sig i Herren, vers 6-7

4. Var inte tyst, vers 8-9

5. Avslutande uppmaning – var glada, vers 10-11]

1 Av David, en sång med visdom (hebr. maskil).

[Hebr. maskil är en musikalisk eller litterär term, kan även betyda ”en välskriven sång”. Följande tretton psalmer har detta ord i sin titel, se Ps 42:1; 44:1; 45:1; 52:1; 53:1; 54:1; 55:1; 74:1; 78:1; 88:1; 89:1; 142:1. Ordet återfinns även i Ps 47:7.]

______

Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den

vars överträdelser (medveten rebelliskhet mot Gud) har förlåtits (lyfts av, burits bort),

vars synd (oförmåga att nå upp till Guds standard) är utplånad (övertäckt).

2 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den människa

som Herren inte tillräknar skuld (inre ondska, onda tankar) [skulden är helt avskriven och raderad],

som inte har falskhet (svek) i sin ande.

3 När jag var tyst [och vägrade att bekänna min rebelliskhet, inre skuld, synd och mina onda tankar]

förtorkade mina ben när jag jämrade mig (som ett lejons rytande) hela dagen lång.

4 För dag och natt

vilade din hand tung över mig;

min kraft försvann

som [en planta som tynar bort] under sommarens torka (perioder av extrem hetta).

[Det räcker med några timmar i den heta ökensolen för att kroppen ska bli uttorkad. Bilden som målas upp är hur både den inre och yttre människan dräneras på liv. Den obekända synden påverkar David både fysiskt och psykiskt.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

5 Då bekände jag (lät jag dig veta – bli intimt förtrogen med) min synd

jag dolde inte [längre] min missgärning (skuld).

Jag sa: ”Jag vill erkänna (med öppna händer lyfta upp)

mina överträdelser (mina rebelliska handlingar) inför Herren”,

och då (på en gång) förlät du mig min syndaskuld.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Därför ska alla (varenda en av) dina trogna (fromma, lojala) följare vädja (be) till dig,

i en tid av sökande (medan du går att finna).

[Den sista delen är inte helt tydlig i hebreiskan och går att tolka olika beroende på vem som är subjektet. Det kan vara Herren som söker den trogne, eller den trogne som söker Herren (Jahveh). Det kan vara i en tid då Herren söker, eller när han går att finna, se Jes 55:6. Ytterligare ett alternativ är att se det som att det är en tid då vi söker och rannsakar oss själva. En del sätter ihop ordet söka (hebr. metso) med nästföljande hebreiska ord raq, översatt till ”ja”. Gör man det bildas det snarlika ordet matsoq, som kan översättas till ”nödens tid”. Betydelsen blir då att de trogna ska vädja till Gud ”i nödens tid”. I alla dessa betydelser så är det en uppmaning att be och söka Herren (Jahveh). För ordet vädja se även Ps 5:3; 106:30.]

Ja, även om stora floder [bild på stora faror Ps 66:12; även dom över synd] kommer,

ska de inte nå dem. [De som ber och tar sin tillflykt till dig.]

7 Du är mitt skydd (gömställe),

du bevarar mig från nöd,

med glädjejubel över befrielsen omger du mig!

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

[Följande två verser kan tolkas som Herrens ord till psalmisten. Det kan också vara Davids uppmaning individuellt till var och en som hör eller läser psalmen. David har lärt sig vad bekännelse och förlåtelse innebär och vill nu föra den lärdomen vidare.]

8 Jag vill [varsamt och medvetet] vägleda dig (lära/instruera dig; ge dig insikt) och undervisa dig

om den väg du vandrar (peka ut din väg – den som du ska gå);

jag vill ge dig råd – med mitt [vakande] öga över dig.

9 Var inte som en häst eller mula

utan insikt,

som måste prydas med töm och betsel för att kontrolleras

om den ska komma till dig (ordagrant: annars kommer den inte nära dig).

[Frasen ”som måste prydas med” består av det hebreiska substantivet adi, som förutom ”huvudlag” och ”mun” också har betydelsen ”smycke”. Troligtvis är innebörden – i en nästan ironisk ton – att hästens ”utsmyckning” är töm och betsel. Detta substantiv är snarlikt ordet för galopp, och kan då även påminna om att djurets rörelse och temperament måste kontrolleras.]

10 Många är sorgerna (smärtorna; alla de själsliga bedrövelserna) som drabbar de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla),

men den som förtröstar på Herren (Jahveh) omsluts (ska bli omgiven) av nåd (omsorgsfull kärlek; trofasthet).

11 Var glada i Herren (Jahveh),

jubla (ordagrant: ”cirkla runt”; dvs. dansa i glädje och fröjd), ni rättfärdiga,

gläd er med sång (höj gälla triumferande jubelrop), alla ni rättsinniga (som har ärliga, uppriktiga hjärtan)!

[Psalmen ramas in av glädje, jämför vers 1-2 med vers 10-11. Bekännelse och förlåtelse lyfter en människa och ger sann glädje!]

33

Psalm 33 – Prisa Gud

[Föregående psalm avslutas med en uppmaning att vara glad och prisa Gud, och denna psalm tar vid och utvidgar denna uppmaning. Det finns även kopplingar i ordval som binder samman denna psalm med föregående och nästföljande. Ordet välsignad (hebr. ashre) finns centralt i psalmen i vers 12. Ordet återfinns även i Ps 32:1-2 och Ps 34:9.

Författare: Troligtvis David. Den grekiska översättningen av den hebreiska texten Septuaginta har tillägget ”av David”. I en av Dödahavsrullarna finns också titeln ”Av David, en sång” med. Även placeringen mellan Psalm 34 och 32, som båda är skrivna av David, kan ge en ledtråd till varför just Psalm 33 saknar titel. Psalmen har en nära koppling till Psalm 32 och det kan ha varit så att man sjöng Psalm 33 direkt efter 32 utan något avbrott.

Struktur:

1. Inledande inbjudan att prisa Gud, vers 1-3

2. Skäl att prisa Gud, vers 4-19

3. Avslutande uppmaning, vers 20-22]

Inledning – Prisa Gud

1 Jubla (höj gälla triumferande jubelrop) i Herren (Jahveh), alla ni rättfärdiga;

lovsång är passande (det enda lämpliga) för de uppriktiga (de ärliga) [som vandrar rakt fram på Guds väg].

2 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh) med kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor),

prisa (spela till) honom med tiosträngad nevel-lyra (hebr. nevel).

[Kinnor-harpan var ett bärbart instrument (1 Sam 10:5). Galileiska sjön heter på hebreiska jam Kinneret (Harpsjön), just för att formen på sjön liknar en harpa. Kinnor-harpan användes för att spela ljusare toner och hade sju eller tio strängar. Nevel-lyran var större och hade (enligt den judiske historikern Josefus) vanligtvis 12 strängar med djupare toner. Här nämns en snarlik version som hade 10 strängar. Det hebreiska ordet nevel betyder skinn och kan antyda att resonanslådan var av läder och liknande en banjo. En annan tolkning är att instrumentets form liknade en skinnsäck, se Job 38:37. Se även Ps 150:3; 2 Sam 6:5.]

3 Sjung en ny (fräsch, förnyad) sång till honom,

spela skickligt [knäpp helhjärtat på strängarna] med glädje [skapa musik, spela högt, ropa ut i segerjubel]!

[Uttrycket ”en ny sång” behöver inte betyda att sången är nyskriven, det kan också betyda att en gammal sång sjungs med en ny hängivenhet och förståelse av ordens innebörd. Nästa vers börjar med ”för” och ger flera anledningar till att prisa Gud. Gud är sanning, han är trofast, visar nåd och han är alltings Skapare! I GT används frasen ”en ny sång” sju gånger, se Ps 33:3; 40:4; 96:1; 98:1; 144:9; 149:1; Jes 42:10, och två gånger i NT, se Upp 5:9; 14:3.]

Skäl att prisa Gud

4 För Herrens (Jahvehs) ord är rätt (sant, rättfärdigt; leder rakt fram),

och han är trofast (hebr. emonah) i allt han gör (ordagrant: allt hans verk – i stadighet). [Detta är den första av 22 förekomster av hebr. emonah i Psaltaren – totalt används ordet 49 ggr i GT. Guds ord står stadigt och Gud är trofast!]

5 Han älskar rättfärdighet och rätt [han finner glädje i att döma rättvist],

jorden är full av Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed). [Nåden fyller hela jorden.]

6 Genom Herrens (Jahvehs) ord blev himlarna till,

och genom hans muns ande (utandning, andetag) hela dess här [skapades alla stjärnorna i skyn].

7 Han samlar havets vatten som i en hög (på en plats som en vall, damm eller i en vinlägel),

han lägger oceanerna (djupen) i [deras] förvaringsrum. [1 Mos 1:9]

8 Må hela jorden frukta (vörda) Herren (Jahveh),

må alla som bor i världen förundras av (respektera, hedra; bäva för) honom.

9 För han talade och det blev till,

han befallde och det stod där.

[I skapelsen talade Gud och det blev till, se 1 Mos 1:3, 6, 9, 11, 14-15, 20, 24, 26. I föregående vers nämns jorden och världen som står i feminin form. Här används maskulin form för ”det” två gånger. Referensen är dock ändå till ”allt” skapat som finns i världen. Ljus, mellanrum, vatten osv. som skapas i Första Moseboken har i hebreiskan maskulint genus.]

10 Herren (Jahveh) upphäver (annullerar) hednafolkens beslut (rådslag; gör hedningarnas planer om intet),

han hindrar (förbjuder, sätter stopp för, håller tillbaka) folkens planer (tankar).

11 Herrens (Jahvehs) beslut (planer, rådslut) står fast för evigt,

hans hjärtas planer (tankar) från släkte till släkte.

12 Rikt välsignat (saligt; mycket lyckligt) är det folk (den nation) vars Gud (Elohim) är Herren (Jahveh),

det folk som han har utvalt till sin egendom (sin arvedel) [2 Mos 19:5].

[Vers 12 är psalmens centrum.]

13 Från himlarna blickar Herren (Jahveh) ned,

han ser alla människors barn (Adams söner).

14 Från sin boning [där han sitter på sin tron] betraktar han

alla som bor på jorden.

15 Han som [precis som en krukmakare] formar [vart och ett av] deras hjärtan till en gedigen enhet;

han som förstår (ser, uppfattar) alla deras verk [intellektuellt kan urskilja allt de gör].

[Versen inleds ordagrant: ”Han som formar enhetligt/tillsammans deras hjärta”. Hjärtat syftar på den mänskliga naturen såsom intellekt, känslor och vilja. I hebreiskan är adverbet jachad placerat efter verbet för att forma, vilket gör att betydelsen inte är att han formar ”alla mänskliga hjärtan” utan snarare att ”varje individuellt hjärta” är format till en harmonisk enhet. Versens fortsättning har samma tema som Ps 94:9, nämligen: Den som skapat människans öra och öga, skulle han inte höra och se allt vad människorna gör?]

16 Ingen kung räddas av [kan få seger genom] en stor armé,

en hjälte (mäktig krigare) kan inte befrias (rädda sig själv) genom stor styrka.

17 En falsk trygghet är stridshästen [den eller någon annan världslig kraft garanterar inte seger],

trots att den har stor [fysisk] styrka kan den inte heller rädda [befria någon].

[Tre gånger används ordet ”stor” (hebr. rov) i vers 16-17. Det beskriver ett numerärt stort antal, ofta något mäktigt och imponerande. Stridshästen var den största militära tillgången vid den här tiden. Ordagrant inleder hebreiskan: ”en lögn är hästen för seger”.]

18 Se, Herrens (Jahvehs) öga är vänt till dem

som fruktar (vördar, respekterar) honom,

till dem som sätter sitt hopp till (förtröstar, väntar på) hans nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet),

19 för att rädda (rycka bort) dem från döden,

och hålla dem vid liv (upprätthålla/bevara dem) under [tider av] hungersnöd.

Avslutande uppmaning

20 Hela vår varelse (vår själ) väntar på [dröjer sig ivrigt kvar och längtar efter] Herren (Jahveh);

han är vår hjälp (hjälpare – hebr. ezer) och vår sköld (beskyddare). [Han kommer till vår undsättning!]

21 För i honom gläder sig vårt hjärta,

för vi förtröstar (vi har litat) på hans heliga namn.

22 Låt din nåd (omsorgsfulla kärlek), Herre (Jahveh), vara [vila] över oss,

på samma sätt som vi [tålmodigt] hoppas (väntar, förtröstar) på dig.

34

Psalm 34 – Alef-bet om en rätt gudsfruktan

[Psalmen handlar om galenskap och kaos, men i slutändan har Gud full kontroll. Det centrala budskapet finns i vers 10 och är att ha en sund och rätt gudsfruktan. Psalmen följer ett alfabetiskt mönster där varje rad utgår från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen ännu mer tydlig. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbol förklarar det varför ämnet i psalmen ibland skiftar tvärt.

Bakgrund:

På grund av fruktan för Saul flyr David till Gat. Han försöker vara anonym, men snart upptäcks hans verkliga identitet, och han grips, se Ps 56:1 Han blir rädd och låtsas vara galen och släpps fri. Väl fri begrundar David dessa händelser och förstår att han handlat utifrån människofruktan, snarare än gudsfruktan, se Ps 56:4-5. Han ödmjukar sig under Gud och skriver Psalm 56. Kanske i samband med detta, eller senare, skrivs Psalm 34. Här prisar David Gud för hur han har befriat honom, trots hans fruktan och synd, och vill visa på hur en rätt och sund gudsfruktan gör att vi inte behöver vara rädda för något.

Citeras:

Vers 9 citeras i 1 Pet 2:3

Vers 13-17 citeras i 1 Pet 3:10-12

Vers 19 citeras delvis i Matt 5:3

Vers 21 antyds i Joh 19:36.

Författare: David

Struktur: Alfabetisk – en vers för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.

Psalmen följer nästan hela det hebreiska alfabetet. Den sjätte bokstaven vav saknas som en egen vers med två rader och ett extra pe läggs till sist, se vers 6 och 23. Samma mönster finns även i den föregående akrostiska psalmen som också lägger till ett sista pe, se Ps 25:22. Inom judendomen finns många rabbinska förklaringar. Den första, mittersta och sista bokstaven, alef-Lamed-Pe, formar det hebreiska verbet för ”att lära”. Ett signifikant ord på pe är, Pidjom, som betyder återlösning, se Ps 49:8-9.]

1 Av David, när han spelade vansinnig (ordagrant: ”förändrade sitt sinne”) inför Avimelech [troligtvis en titel på filisteiska kungar i Gazaområdet, se 1 Mos 20:2; 26:1], som drev bort honom [David], och han kunde undkomma (gå därifrån).

[Bakgrunden till denna psalm är att David har besegrat filistéernas Goliat (1 Sam 17). Kvinnorna i Israel sjöng: ”Saul har slagit tusen, David tiotusen” (1 Sam 18:7). Detta gjorde David populär vilket skapade avundsjuka hos Saul. Med tiden växte hatet och David flydde från honom. I fruktan för Saul sökte David skydd hos filistéernas kung i Gat, Goliats hemstad. Väl där började ryktet sprida sig om vem han var och David greps av fruktan. Han låtsades vara galen och släpptes fri (1 Sam 21:10-15).

I Samuelsboken är den filisteiska kungens namn Akish, 1 Sam 21:10, men här i psalmen kallas han Avimelech. Den sista delen av namnet är melech, vilket betyder kung på hebreiska. Avimelech är troligtvis en generell titel på filisteiska kungar i Gazaområdet, på samma sätt som Roms kejsare eller Egyptens farao. Namnet Avimelech gör även att tankarna går till två händelser ungefär tusen år tidigare i samma område, se 1 Mos 20:2; 26:1. Abraham och Isak försökte också förleda en kung som hette Avimelech. Att samma namn används gör att deras berättelser också finns med som en bakgrund. Den som läser eller hör psalmen uppmuntras att tänka sig in i hur Abraham, Isak och David har konfronterat sin fruktan. Nyckeln till befrielse är att frukta Gud mer än människor och att lyda Gud mer än människor, se Apg 5:29.]

______

א – alef

2 Jag vill lova(prisa, upphöja, lovsjunga) Herren (Jahveh) alltid,

hans lov ska ständigt vara i min mun.

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. Det hebreiska ordet, som motsvarar svenska frasen ”Jag vill lova”, börjar med denna bokstav. Detta förstärker att det första och viktigaste beslutet vi kan göra är att lovsjunga och ära Gud.]

ב – bet

3 I Herren (Jahveh) ska hela min varelse (min själ, allt vad jag är, hebr. nefesh) berömma sig,

låt den ödmjuke höra och glädja sig.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Ordet ”I” börjar med denna bokstav vilket förstärker att den troendes hemvist och boning är i Herren (Jahveh).]

ג – gimel

4 Tillskriv storhet till(väx, förstora) Herren (Jahveh) med mig,

låt oss upphöja hans namn tillsammans!

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Bokstaven symboliserar rikedom och storhet. Här är det orden ”Tillskriv storhet till” som börjar med denna bokstav. Ordet används för att beskriva hur en människa växer fysiskt i längd, i auktoritet, om ljud som ökar i styrka, känslor som ökar i intensitet, osv. Ju mer vi lovar och prisar Herren (Jahveh) tillsammans, desto mer ser vi hans storhet och rikedom.]

ד – dalet

5 Jag frågade efter(sökte; tog min tillflykt till; närmade mig) Herren (Jahveh)

och han räddade (ryckte bort) mig från alla mina farhågor (var sak som ingav mig skräck och fruktan).

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Ordet för ”Jag frågade efter” börjar med denna bokstav som representerar beslut och belyser vikten av att välja rätt väg. Gud vill att vi först av allt ska söka honom, så kommer han – som redan vet vad vi behöver – att ta hand om oss på alla sätt. Vi uppmanas att inte ta ut bekymmer i förskott, se Matt 6:31-34. Herren välkomnar oss att ofta träda fram inför hans tron och be om vägledning – dörren står hela tiden öppen!]

ה – he (och kanske ו – vav)

6 De som ser upp mot honom [i tro och bön] strålar [av glädje, se Jes 60:5],

och deras ansikten behöver inte rodna av vanära (tappa fattningen på grund av skam eller förvirring).

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. I denna vers är det ordet för ”De som ser” som börjar med denna bokstav. Det förstärker hur viktigt det är att ha Guds perspektiv.

Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Andra delen i vers 6 börjar på vav med ordet ”och” – bokstaven finns alltså i rätt ordning, men inte som en egen vers med två rader som alla andra bokstäver. Det ska noteras att i hälften av alla psalmens 22 verser börjar den andra raden med vav, så det är inte en ovanlig kombination. Se även inledningen till psalmen för en utförligare diskussion.]

ז – zajin

7 Denne stackare (ödmjuke, betryckte) ropade (höjde sin röst i bön) [David själv],

och Herren (Jahveh) hörde,

och frälste (befriade) honom ur all hans nöd (ångest, svårighet; allt trångmål).

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Ordet för ”Denne” börjar med denna bokstav och visar på Guds ingripande när han hör sina barn kalla på honom.]

ח – chet

8 Herrens ängel (utsände budbärare)slår läger(vaktar) runt dem som fruktar (vördar, respekterar) honom [Herren],

och han befriar var och en av dem.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ordet ”slår läger” som börjar med denna bokstav. Ordet används om en armé som slår läger. Användningen här belyser hur Gud beskyddar den som vänder sig till honom.]

ט – tet

9 Smaka(pröva, undersök) [drick djupt från Guds källor] och se hur god Herren (Jahveh) är!

Välsignad (salig, lycklig) är den man (stridsman) [i sin bästa ålder] som förtröstar på (sätter sitt hopp till; tar sin tillflykt till) honom.

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I denna vers börjar det hebreiska ordet för ”smaka” på tet, och det förstärker uppmaningen att välja Gud som är god. Att ”smaka” på Guds godhet talar om ett inre liv tillsammans med Herren (Jahveh). Versen citeras av Petrus i 1 Pet 2:2-3.

Den hebreiska texten har ki-tov JHVH (ordagrant: ”för god Jahveh”). Här finns inget ord för ”är” med. Enligt det grekiska tänkesättet (som påverkat oss i väst) kan godhet existera oberoende av Gud. Godhet anses alltså inte som ett av Guds attribut. I den judiska världsbilden hör dessa två begrepp oskiljaktigt ihop. Det går inte att se godhet utan att se Gud. Att förneka Guds godhet är att förneka Gud själv. Det finns ingen godhet skild från Gud – Gud och godhet hör ihop.

Värt att notera är också att här används inte något av de vanliga hebreiska orden för människa, utan gever som beskriver en stridsman – en man i sina bästa år – full av egen styrka och kraft. Denna paradox visar på att verklig styrka inte finns i det yttre och synliga, utan handlar om att villigt böja sig inför Gud.]

י – jod

10 Frukta(vörda, respektera) Herren (Jahveh), ni heliga (Guds utvalda),

för de lider ingen brist, de som fruktar honom.

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Handen symboliserar styrka och kraft. Denna vers både inleds och avslutas med ordet ”Frukta” (hebr. jare), som börjar med denna bokstav. Här finns en koppling till Ordspråksbokens kända inledning där gudsfruktan är början till all kunskap, se Ords 1:7; 9:10.]

כ – kaf

11 Unga lejon[som vanligtvis är starka och kan skaffa föda] kan lida nöd och hungra,

men de som frågar efter (söker, tar sin tillflykt till, ofta träder fram inför) Herren (Jahveh) saknar inte något gott.

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”Unga lejon” med denna bokstav. Det förstärker att det inte är fysisk styrka och egen kraft som är avgörande för vår försörjning, utan om vi söker Guds rike först, se Matt 6:33; Jak 1:17.]

ל – lamed

12 Kom, barn, lyssna på mig,

jag ska lära er vördnad för Herren (Jahveh).

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I denna vers börjar ordet ”Kom” med denna bokstav och förstärker att Herren bjuder in oss att komma till honom för att få undervisning. Att inbjudan är riktad till ”barn” understryker att det handlar om ödmjukhet, se Ords 4:1; Matt 18:3.]

מ – mem

13 Vem är den människa, som älskar livet,

som önskar se många dagar och ha det gott?

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I denna vers börjar ordet ”Vem” på denna bokstav. Det förstärker frågan om det finns någon bland alla människor som vill leva ett liv till fullo? Föregående vers talade om att vörda Herren (Jahveh). Denna vers visar att sann gudsfruktan inte begränsar, istället är det vägen till verklig glädje.]

נ – nun

14 Vakta din tunga från ondska,

dina läppar från att tala falskhet (förtal, svek).

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. I denna vers börjar ordet ”Vakta” med denna bokstav. Det förstärker hur viktigt vårt tal är. Jakob uppmanar att vara snar att lyssna och sen att tala, se Jak 1:19. Tungan är en liten eld som kan sätta en stor skog i brand, se Jak 3:5.]

ס – samech

15 Vänd dig bort från det som är ont och gör [istället] gott,

sök frid – sträva efter den (jaga den).

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”Vänd” som börjar på den bokstaven. Nyckeln till frid är att aktivt vända sig bort från ondska, och även aktivt sträva efter det som är gott. Det ger en stabil frid.]

ע – ajin

16 Herrens (Jahvehs)ögon är vända till de rättfärdiga,

och hans öron till deras ångestfyllda rop (i djup vånda).

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”ögon” som börjar med denna bokstav. Det förstärker hur Gud ser de rättfärdiga. Att både ”ser” och ”hör” används parallellt förstärker att Gud är närvarande och aktivt involverad.]

פ – pe

17 Herrens (Jahvehs)ansikte är emot [i vrede för att döma, se Ps 21:10] dem som gör det onda,

för att utplåna deras minne från jorden.

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”ansikte” som börjar med denna bokstav, och förstärker hur Gud vänder sig mot de onda.]

צ – tsade

18 De [rättfärdiga, vers 16]ropar och Herren (Jahveh) hör,

och räddar dem (rycker bort; för dem ut) ur all deras nöd (alla deras trångmål och svårigheter).

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Ordet för ”ropar” (hebr. tsaaq) börjar med denna bokstav och förstärker de rättfärdigas rop på Gud.]

ק – qof

19 Herren (Jahveh) är nära dem som har ett förkrossat (brustet) hjärta,

han frälser (befriar) dem som har en bedrövad [fullständigt krossad och söndersmulad] ande.

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. Ordet för ”nära” börjar på denna bokstav, vilket betonar att Herren är nära den som har ett förkrossat hjärta. Det hebreiska ordet för ”förkrossat” kommer från verbet shavar (att brista/bryta sönder). Verbformen piel intensifierar och beskriver något som är krossat och slaget i bitar. I nästa strof används daka som i Ps 90:3 beskrivs som ”stoft”. Två väldigt grafiska framställningar av några som är helt beroende av Gud Ps 51:19; Jes 57:15; 61:1.]

ר – resh

20 Många är de svårigheter (problem, elakheter, bedrövelser) den rättfärdige får möta,

men Herren (Jahveh) räddar (befriar; rycker bort) honom ur dem alla.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Det hebreiska ordet för ”många” börjar på resh vilket förstärker insikten om att den rättfärdige måste gå igenom mycket lidande, men att Herren också ser allt och kommer med sin fullständiga frälsning, se Joh 16:33; Jak 1:2-4, 12; Rom 8:28; Fil 4:13.]

ש – shin

21 Han beskyddar alla hans ben,

inte ett enda av dem ska krossas.

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. Ordet ”beskyddar” börjar med denna bokstav och förstärker att Gud kommer att beskydda så att inte något av hans ben ”krossas”.]

ת – tav

22 Ondska dödar den ondskefulle (gudlöse, ogudaktige),

och de som hatar den rättfärdige ska dömas skyldiga.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”dödar” börjar med denna bokstav och förstärker att de gudlösa själva kommer drabbas av ondska. Det i kontrast till den rättfärdige som överlever och tar sig segrande igenom en mängd problem, se vers 20. En dag kommer också rättvisa att skipas.]

פ – pe (extra)

23 Herren (Jahveh)återlöser(befriar, gång på gång) sina tjänares liv,

ingen som tar sin tillflykt till honom ska stå där med skuld.

[En extra bokstav läggs till på slutet. Det är den sjuttonde konsonanten pe och den används redan i vers 17 där de onda beskrevs. Det kopplar ihop dessa verser och att Gud en dag kommer att döma all ondska. Verbformen på ordet ”återlöser”, som börjar på denna bokstav, förstärker också att detta handlande är karaktäristiskt för Gud.]

35

Psalm 35 – Låt inte fienden glädja sig över mig

[Psalmen är en bön om att Gud ska gripa in och skipa rättvisa. Språket är ett av de mest emotionella av alla psalmer. Ibland har kristenheten haft svårt att hantera dessa texter. Det är dock bra att komma ihåg att Jesus själv citerade från denna psalm och hade inte något problem med den.

Författare: David

Citeras: Vers 19 citeras av Jesus i Joh 15:25

Struktur:

Psalmen har tre delar som alla avslutas med lovprisning, se vers 9-10, 18 och 28:

Del 1, vers 1-10

Del 2, vers 11-18

Del 3, vers 19-28]

1 Av David.

______

Del 1

Herre (Jahveh), kämpa mot (anklaga) dem som kämpar mot (anklagar) mig,

strid mot (attackera) dem som strider mot (attackerar) mig.

2 Tag upp din mindre [runda] sköld och din stora [rektangulära] stridssköld,

res dig upp till min hjälp;

3 dra svärd och spjut,

för att möta (spärra vägen) dem som förföljer (jagar) mig.

Låt mig få höra dig säga (säg till min själ):

”Jag är din frälsning (räddning).”

[Gud liknas vid en stridsman. Vers 1-3 består av fyra rader som blir kortare och kortare, ett sätt att visa på hur brådskande situationen är. I nästa fyra rader, vers 4-6, ökar längden och fokus skiftar från behovet av hjälp till motståndarnas öde.]

4 Låt dem som är ute efter mitt liv,

bli förödmjukade och vanärade!

Låt dem som vill mig ont,

vända om förnedrade.

5 Låt dem bli som agnar för vinden,

när Herrens (Jahvehs) ängel (utsände budbärare) driver bort dem.

6 Låt deras väg [när de flyr] bli mörk och hal,

när Herrens (Jahvehs) ängel förföljer (jagar) dem.

[David önskar att rollerna vore ombytta, istället för att förfölja ska förföljarna bli förföljda, se vers 3. Flykten sker på natten genom smala bergsstigar med stenar som lätt rullar, och blir hala. Bilden av agnar för vinden var välbekant, mer skrämmande för dem som med egna ögon såg denna process varje år under skörden. Herrens ängel nämns bara här i vers 5-6 och Ps 34:8. Det är en Guds representant, se Jes 63:9; 2 Mos 23:20. Det kan vara Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens ängel innan han tar mänsklig gestalt.]

7 Utan orsak har de dolt (gömt) en nät-grop (fallgrop täckt med ett nät) för mig,

utan orsak har de grävt [en grop, snara, grav] för mitt liv [Ps 7:16].

[Att frasen ”utan orsak” upprepas förstärker att David är oskyldig, ordet återkommer även i vers 19.]

8 Låt katastrofen komma över honom [som förföljer mig] plötsligt (utan att han vet om det),

låt det nät han själv gömt fånga honom,

låt honom själv falla i den katastrofen (förintelsen).

[Hebreiska ordet shoah beskriver en katastrof och förintelse. I modern hebreiska används ordet för ”förintelsen” under andra världskriget, då nazisterna försökte utrota judarna.]

9 Men jag (hela min inre varelse) ska jubla (dansa, fröjda sig) i Herren (Jahveh),

glädja mig i hans frälsning (räddning).

[Det hebreiska ordet för jubla innebär att ”cirkla runt”, dvs. att dansa i glädje och fröjd.]

10 Alla mina ben ska säga:

”Herre (Jahveh), vem är som du?

Du som räddar (rycker bort) den svage från den som är starkare än honom,

ja, den svage och fattige från den som plundrar honom.”

[Dessa två verser avslutar den första sektionen. Referensen till ben (hebr. etsem) i vers 10 kompletterar hebreiska nefesh, översatt ”hela min varelse” i vers 9. Båda orden används om hela personen, men nefesh betonar mer den inre människan och benen, själva kroppen. Notera också att det inte är en skadeglädje över motståndarnas fall, glädjen är i Guds frälsning.]

Del 2

11 Laglösa (falska, våldsamma – hebr. chamas) vittnen träder fram,

de frågar mig om saker jag inte vet.

12 De lönar gott med ont [Saul erkände att han behandlat David så, se 1 Sam 24:17],

hela min inre varelse är övergiven (barnlös, i förtvivlan som en som förlorat sitt barn).

13 När de var sjuka,

klädde jag mig i sorgdräkt (säckklädnad) [Ps 30:12],

visade min sorg genom att fasta,

men min bön återvände till mitt knä (besvarades inte).

14 Jag agerade som om sorgen gällde min vän eller bror,

jag böjde mig (bedrövad, nedtyngd, se Ps 38:7) i sorg (nattsvart mörker) som en mor

[i djup sorg över ett barn som hon förlorat, se vers 12].

15 Men när jag stapplade, gladde de sig och samlades,

de samlade (gaddade ihop) sig mot mig,

angripare som jag inte kände,

de rev mig [som vilddjur som attackerar], utan uppehåll.

16 Som gudsfientliga gycklare vid fester,

gnisslar de tänder [ett tecken på outtalad fiendskap och hat] mot mig. [Ps 37:12]

17 Herre (Adonai), hur länge ska det dröja innan du ser [och agerar]?

Rädda (ta tillbaka) mig från deras förgörelse,

mitt liv från de unga lejonen [som vill slita mig i stycken].

18 Jag ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig i den stora församlingen [templet],

bland många (ett stort mäktigt) folk ska jag prisa dig. [Ps 22:23, 26]

Del 3

19 De ska inte glädja sig över mig, de som attackerar mig på falska grunder,

de som är mot mig utan skäl, och blinkar med ögonen.

[Har hemliga planer och signaler eller använder magi, se Ords 6:12-13; 10:10]

20 De talar inte frid (vänligt, fred, andras välgång – hebr. shalom),

utan mot de som bor stilla i landet,

planerar de lögnaktiga ord.

21 De spärrar upp sina [fula] gap mot mig,

och säger: ”Haha, haha (hebr. heach heach – ett uttryck för skadeglädje), våra ögon har sett det.”

[De har sett psalmisten lida, och troligtvis även ser för sina ögon hur deras planer att fälla honom kommer att lyckas och tar ut segern i förskott. Det är en ordlek mellan denna och nästa vers. Fiendens ögon har sett, men Guds ögon har också sett i vers 22.]

22 Du har sett allt [deras planer, allt hyckleri], Herre (Jahveh) – var inte tyst;

min Herre (Adonai), var inte långt borta från mig!

23 Vakna, stå upp till mitt försvar,

min Gud (Elohim) och Herre (Adonai), för min talan.

24 Döm mig enligt din rättfärdighet, Herre (Jahveh) min Gud (Elohim),

låt inte dem [mina fiender] glädja sig över mig.

25 Låt dem inte tänka (säga i sina hjärtan):

”Haha (hebr. heach), vi fick som vi ville!”

De får inte säga: ”Vi har slukat honom!”

26 Låt alla dem som gläder sig över min olycka,

bli förödmjukade och vanärade.

De som förhäver sig över mig,

måste bli klädda med skam och förödmjukelse.

27 Låt alla jubla (höja gälla triumferande jubelrop) och glädja sig,

alla de som vill se mig upprättad (bryr sig om min rätt, uppskattar min rättfärdighet).

De ska alltid säga: ”Herren (Jahveh) är stor,

han som vill se (unnar) sin tjänare i frid (välgång, allt gott – hebr. shalom)!”

28 Då ska min tunga berätta om (förkunna; begrunda – hebr. hagah) din rättfärdighet

och prisa dig hela dagen lång!

36

Psalm 36 – Din trofasta kärlek når till himlen

[Psalmen är en bön. Den börjar med en inblick i hur den ogudaktige tänker.

Författare: David

Struktur: Psalmen har tre delar:

1. Den ogudaktige, vers 2-5

2. Lovprisning över Guds nåd, vers 6-10

3. Bön, vers 11-12]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av Herrens (Jahvehs) tjänare David.

[Bara denna och Psalm 18 har denna inledning med ”Herrens tjänare”, se Ps 18:1.]

______

2 Synden [upproret mot Gud personifierad] förkunnar (säger, proklamerar) till den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) djupt i hans hjärta,

det finns ingen gudsfruktan (respekt och vördnad för Elohim) i hans ögon,

3 för den smickrar honom själv i hans egna ögon,

så att han inte ser sin egen synd och hatar den. [Han förleder sig själv, utjämnar, slätar över, är hal, tror inte att Gud kommer hålla honom ansvarig.]

[Den hebreiska texten beskriver ondskan personifierad som talar mot Gud. Det första som tas upp är gudsfruktan. Bibeln är tydlig med att en hälsosam gudsfruktan är det första steget till vishet, se Ords 1:7. I Paulus genomgång av synden i brevet till Rom är just brist på gudsfruktan klimax i hans porträtt av synden, se Rom 3:18. Både första och andra versen är svåröversatta. Vissa manuskript har ”hans hjärta” andra ”mitt hjärta”. Troligtvis beskriver David den ogudaktige i tredje person, men han skulle också kunna inkludera sig själv och sitt eget hjärta. Det mänskliga hjärtat är opålitligt, se Jer 17:9; Ords 28:26.]

4 Orden i hans mun är onda och svekfulla;

han har slutat vara vis (insiktsfull) och göra gott.

5 Han planerar ondska på sin bädd [privat, dolt],

han träder in på den väg (livsstil) som inte är god,

han tar inte avstånd från ondska.

[Han planerar under natten för att kunna utföra sina onda planer på dagen, se Mika 2:1.]

6 Herre (Jahveh) –

Din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet)

finns i himmelen,

Din trofasthet (sanning)

sträcker sig till molnen (skyarna).

[Herrens nåd och trofasthet är obegränsad.]

7 Din rättfärdighet (trofasthet)

är som de högsta bergen (Guds majestätiska berg).

Dina domar

är som det djupaste hav [outgrundligt].

Du beskyddar (bevarar, hjälper)

både människa och djur (mänskligheten och djurriket),

Herre (Jahveh).

[Vers 6-7 ramas in av Herrens namn. De två ytterligheterna som beskrivs, ”himlen och molnen” och ”högsta berg och djupaste hav”, visar på omfattningen av Herrens trofasthet. Det finns ingen gräns på hans kärlek, se Rom 8:35-39; Ps 139:7-12. Ordvalet i vers 11, att sträcka ut din trofasta kärlek, binder fint samman denna del med psalmens avslutande bön!]

8 Hur dyrbar är inte din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet), o Gud (Elohim)!

Mänskligheten (Adams barn) tar sin tillflykt under dina vingars skugga.

9 De är mättade med mat från ditt hus,

du låter dem dricka från din flod av ljuvlighet (dina delikatesser, ditt överflöd och din glädje).

[Ordagrant: ”från floden Eden”, dvs. samma namn som paradiset där allt var perfekt.]

10 För hos dig är livets källa (livets ursprung, källflöde),

i ditt ljus ser vi ljus.

11 Fortsätt med (sträck ut till sin fulla längd) din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) till dem som känner dig,

din rättfärdighet till de rättsinniga (som har ärliga, uppriktiga hjärtan)!

12 Låt inte de högmodigas fot trycka ner mig,

eller de gudlösas (ogudaktigas, ondskefullas) hand tvinga bort mig.

13 Där [titta, där] ligger de slagna, de som gör ondska,

de är omkullkastade (nedkastade) och de kommer inte att resa sig.

[Meningen inleds med ett adverb ”där” (hebr. sham) som ger en dramatisk effekt: Titta där ligger de! Verbformen i meningen ändras också och antyder att de ondas fall har skett mitt framför ögonen på bedjaren. Men hur har det skett? Svaret finns i verbet ”omkullkastade” (hebr. dachah) i den andra delen av vers 13. Verbformen är passiv, vilket indikerar att det är någon som har orsakat deras fall. Gud har gripit in. Det blir helt tydligt i den sista delen av meningen som bekräftar att de inte kommer att resa sig igen och fallet är slutgiltigt!]

37

Psalm 37 – Alef-bet om den rätta vägen

[Psalmen försäkrar att även om de ogudaktiga kan verka lyckas för tillfället så kommer de inte att bestå. Det finns risk att snegla på deras skenbara framgång, bli arg och kanske även frestas att överge den rätta vägen och följa deras exempel. Flera gånger uppmanar psalmen oss att inte bära på en sådan ilska, se vers 1, 7 och 8. Den orättfärdige kommer inte finnas kvar, se vers 9, 22, 28, 34, 38. Ett återkommande uttryck är att den rättfärdige ska ”ärva landet”, se vers 9, 11, 22, 29, 34. Tredje gången denna fras används är i vers 22, det är i mitten och centralt i psalmen. Vers 21-22 faller under den tolfte hebreiska bokstaven lamed, som inleder psalmens andra halva.

Psalmen har ett alfabetiskt mönster där varje rad utgår från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen ännu mer tydlig.

Citeras: Vers 11 citeras av Jesus i Matt 5:5.

Författare: David, troligtvis på ålderns höst, se vers 25.

Struktur: Alfabetisk – två verser för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8. Psalmen är också en kiasm i flera nivåer. Centralt i vers 21-31 upprepas tre punkter:

A Upprörs inte av ogärningsmän – förtrösta på Herren, vers 1-11

  B Den gudlöse konspirerar mot den rättfärdige, vers 12-20

    C1 De ogudaktiga lånar utan att ge igen, vers 21

    C2 De rättfärdiga ska ärva jorden, vers 22

    C3 Herren gläder sig över och leder den rättfärdiges steg, vers 23-24

    C1 De rättfärdiga lånar ut, vers 25-28a

    C2 De rättfärdiga ska inta landet, vers 28b-29

    C3 Den rättfärdiges steg vacklar inte, vers 30-31

  B Den gudlöse håller utkik på den rättfärdige, vers 32-33

A Vänta på Herren – de orättfärdiga kommer att förgöras, vers 34-40]

1 Av (för) David.

______

א – alef

Upptänds inte av vrede över (reta inte upp dig på) de onda [när de verkar ha framgång],

avundas inte dem som gör orätt [som begår orättfärdiga handlingar].

2 För de ska snabbt torka ihop (falla ner, klippas av) som det gröna [ängar med betesmark],

och vissna som spirande gräs [som snabbt växer upp men inte har någon rot].

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I dessa verser är det ordet ”inte” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker att det första och viktigaste beslutet är att inte uppröras över onda människor. Den hebreiska formen på ”upptänds” är hitpael vilket antyder att handlingen av verbet riktas inåt på personen. Det ger en nyans av en ilska som inte får utlopp. Av de närmare hundra gånger verbet används är det bara fyra som har denna verbform. Tre av dem är i denna psalm, se Ps 37:1, 7, 8; Ords 24:19.]

ב – bet

[Istället för att vara fylld av negativa känslor över de ogudaktigas kortvariga framgång:]

3 Förtrösta på (lita på; luta dig emot) Herren (Jahveh)

och gör det goda;

bo (bosätt dig; var kvar) i landet

och föd [följ efter – vaka som en herde över; livnär dig på] trofasthet (sanning, integritet).

4 Och ha din lust (njut och känn välbehag; var ömsint, mild och mjuk) i Herren (Jahveh) –

då ska han ge dig ditt hjärtas önskningar (böner, planer – hebr. mishalah).

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett tält eller ett hus. Bokstaven symboliserar den plats man bor på, eller dem som är i huset – familjen. Ordet ”Förtrösta” börjar med bet och förstärker uppmaningen att sätta sin tilltro till Herren, han som låter den trofaste bo i landet, se även vers 9b. Det ovanliga hebreiska ordet anag – att ha sin lust, njuta och uppleva välbehag, återfinns även i vers 11b, där det tematiskt knyter an till vers 3-4. Det ovanliga ordet mishalah kommer från verbet fråga, be och önska (hebr. shaal), se även Ps 20:6.]

ג – gimel

5 Överlämna(anförtro, rulla över) din väg (din framtid) till Herren (Jahveh),

förtrösta på (lita på, luta dig emot) honom och han ska agera [i ditt ställe].

6 Och han ska låta din rättfärdighet (ditt försvar) komma fram som ljuset [efter nattens mörker],

och din rätt som middagssolen [då den lyser som starkast, lika öppet och tydligt kommer din rätt fram].

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Bokstaven symboliserar rikedom och storhet. Kamelen vandrar långa sträckor utan vatten genom torra landskap och når fram till målet. Här är det ordet ”Överlämna” som börjar med denna bokstav vilket förstärker att Herren strider för den som överlämnar sitt liv i hans hand, se 2 Mos 14:14; Ps 34:20; Ords 16:3.]

ד – dalet

7 Var stilla inför (vila i) Herren,

vänta tålmodigt på honom.

Bli inte upprörd (irritera dig inte, låt dig inte upptändas av vrede) över den som har [skenbar] framgång,

en människa som utför (verkar lyckas med) onda planer.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”Var stilla” börjar med denna bokstav och förstärker hur viktigt det är att inte rusa i väg för kortsiktiga vinster, utan vila i Gud i alla beslut vi tar. Här finns också en koppling till vers 1 att inte uppröra sig över de ondas kortvariga framgång.]

ה – he

8 Släpp vreden, överge (lämna) ilskan,

reta inte upp dig (låt dig inte upptändas av vrede), det leder till ondska [då blir du själv ond].

9 För de onda ska bli utplånade,

men de som sätter sitt hopp till (väntar på) Herren (Jahveh)

de ska inta (ärva) landet.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det ordet ”Släpp” som börjar med denna bokstav. Det förstärker hur viktigt det är att ha Guds perspektiv, att inte ta rätten i egna händer och hämnas, se Rom 12:19; 5 Mos 32:35. En dag kommer varje människa att stå inför Gud på domens dag, se Dan 7:9-10; Upp 20:11-15; 2 Pet 3:9.]

ו – vav

10 Och ännu en liten tid, och den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) finns inte mer,

ja, fast du söker (noggrant ser) efter på hans plats – så är han borta.

11 Men de ödmjuka (förtryckta) ska inta (ärva, äga) landet,

och njuta (ha sin lust, känna välbehag, bli tillfredsställda; vara ömsinta, milda och mjuka) i stor frid (i ett överflöd av fred och välfärd).

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. Orden ”Och”, ”Men” osv. börjar med vav. Ordvalet förstärker sambandet till föregående stycke i vers 9, Gud kommer att gripa in, det kommer att ske ett skifte där de ödmjuka ska ärva landet. Något som Jesus försäkrar kommer att ske, när han citerar från vers 11, se Matt 5:5.

Att vara ödmjuk innebär inte att vara svag och menlös. Utifrån sammanhanget i denna psalm definieras en ödmjuk person som någon som kan släppa vreden och lita på att Gud kommer ge en rättvis dom, se vers 8 och även Rom 12:19. Inom judendomen definieras ödmjukhet utifrån det parallella uttrycket i Ps 22:27 ”den som söker Gud”. Att vara ödmjuk är att söka Herren (Jahveh). Mose var ödmjuk, se 4 Mos 12:3, och Jesus hade ett ödmjukt hjärta, se Matt 11:29. Ordet ödmjuk används i Amos 2:7 när någon blir exploaterad och kränkt i rätten. En konsekvens av att de orättfärdiga regerar är att den ödmjuke då kommer att bli betryckt och kanske ses som ”svag” eftersom han inte hämnas och ger igen med samma mynt. Detta är just temat här i Psalm 37. Att vara ödmjuk handlar om att kontrollera sina känslor, inte ta rätten i egna händer, inte vara arrogant och högmodig, göra ett medvetet val och böja sig inför Gud och söka honom.]

ז – zajin

12 Den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle)konspirerar(gör upp onda planer) mot den rättfärdige,

och de gnisslar tänder [ett tecken på outtalad fiendskap och hat] mot honom. [Ps 35:16]

13 men Herren (Jahveh) [är inte förfärad, han] ler [Ps 2:4],

för han vet (ser) att hans dag kommer.

[Hans dag kan syfta på Herrens dag eller den dag då den ondes planer och makt stoppas.]

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Ordet ”konspirerar” börjar med denna bokstav och förstärker att Gud kommer att agera. Det finns även koppling till nästa grupp som visar på vad som kommer hända med de ogudaktiga. Både vers 14 och 15 börjar med ordet svärd, och beskriver hur det vänds och går in i deras eget hjärta. Det nästföljande stycket, vers 14-15, är också längre än normalt och har tre rader istället för två.]

ח – chet

14 De gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) drar svärdet,

och spänner sin båge,

för att fälla den som är betryckt (ansatt) och fattig [helt beroende av dig Gud],

för att slakta dem som går på rätta vägar (lever ett rättfärdigt liv).

15 Deras svärd ska tränga in i deras eget hjärta,

och deras bågar ska brytas sönder.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Ordet ”svärd” börjar med denna bokstav och återfinns både i vers 14 och 15. Stycket formar en kiasm där svärd och båge ramar in. De ogudaktigas mål är inte bara att fälla utan att helt förgöra den som vill följa Gud. Dock vänds deras vapen mot dem själva och de förgörs.]

ט – tet

16 Bättre det lilla den rättfärdige har,

än de många gudlösas (ogudaktigas, ondskefullas) överflöd (tumult, oväsen, turbulens).

17 För de gudlösas (ogudaktigas, ondskefullas) makt (kraft, ordagrant: ”armar”) ska smulas sönder,

men Herren (Jahveh) upprätthåller ständigt de rättfärdiga.

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. Den här versen börjar med ordet ”Bättre” och förstärker hur det är bättre att böja sig inför Herren och lita på honom. Ordet för armar används också bildligt om kraft och makt, verbformen förstärker ironin att de trolösa inte kan bära allt sitt överflöd i sina armar. Detta speciella ord för ”överflöd” har flera betydelser. Huvudbetydelsen är tumult, oväsen och larm. Det används om ljudet av en stor armé och beskriver i detta sammanhang ett kaosartat överflöd, Jer 47:3. Slutsatsen är att om Herren bär dig, räcker det med lite. Däremot om Herren inte gör det, räcker inte ens ett överflöd av rikedom.]

י – jod

18 Herren(Jahveh)känner(vet) de uppriktigas dagar(han tar hand om de helhjärtade) [Ps 18:24],

deras arv består för evigt.

19 De ska inte komma på skam i svåra (onda) tider,

i tider av hunger ska de bli mättade [2 Mos 16:8].

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Handen symboliserar styrka och kraft. Vers 18 börjar med tre ord som alla börjar med jod. I hebreiskan är de i ordningen ”känner”, ”Herren” och ”dagar”. Herren är aktivt involverad i den troendes liv. Han är dagligen involverad i den som lever med integritet och Gud förser med dagligt bröd, se Matt 6:11.]

כ – kaf

20 För de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) förgås,

de som hatar Herren (Jahvehs fiender).

Som de mest dyrbara ängarna försvinner de,

i rök försvinner de.

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”För” med denna bokstav och binder ihop med tidigare stycken som handlat om hur Gud mättar trots tider av hungersnöd. I den andra raden som består av fem hebreiska ord börjar fyra av dem med bokstaven kaf, det är bara ”rök” som inte gör det. Ordet kan både tolkas ”i rök” eller ”som rök”, i så fall betecknar det flyktigheten i de ogudaktigas liv. Ordet för ”äng” är det ovanliga hebreiska ordet ”karim”, troligen valt eftersom det börjar med k. En av kopplingarna till tidigare stycken kan vara att bördiga fält brinner upp, vilket orsakar hungersnöd. Även i nästa vers fortsätter samma tema. Det är i svåra tider människor behöver låna och skuldsätter sig.]

ל – lamed

21 Den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle)lånar och betalar inte tillbaka,

den rättfärdige visar nåd (oförtjänt kärlek; favör) och ger [känner sympati och lånar ut frikostigt, se vers 26].

[Verbformerna beskriver ett vanemässigt beteende.]

22 För de som välsignas [av Herren] ska inta (ärva, äga) landet,

men de som förminskas (förringas, förbannas) ska utplånas.

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I denna vers börjar ordet ”lånar” med denna bokstav. Det finns två ord som översätts till förbanna. Det ord som används som motsats till välsigna är hebr. arar. Här används inte det ordet utan qalal som snarare berör effekten av att något förminskas. Välsignelsen adderar medan motsatsen är att förminska.]

מ – mem

23 Med Herren blir stegen hos en stark man (stridsman) [en man i sina bästa år] fasta (de är förberedda),

och han [Herren] gläds över (är känslomässigt engagerad, har behag i) hans väg.

[Sista raden kan också översättas: ”han, den starke mannen, gläder sig i Herrens väg.”]

24 Även om han faller (misslyckas) ska han inte störta ner (ligga kvar, bli utkastad)

för Herren upprätthåller (stödjer) kontinuerligt hans hand.

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I hebreiskan börjar de två första orden med mem. Först kommer ”Med” Herren följt av ett ovanligt ord för ”steg”, det har nyansen av att marschera i takt eller en procession. Bland alla jordens folk ser Gud, och gläder sig över den som vandrar rättfärdigt, i takt med Guds vilja.]

נ – nun

25 Jag har varit ung och nu är jag gammal,

men jag har ännu inte sett den rättfärdige övergiven (utan stöd)

eller deras barn (avkomma) behöva tigga bröd.

26 Han visar alltid (alla dagar) oförtjänt nåd (är generös) och lånar ut [utan ränta],

och hans barn (avkomma) är välsignade.

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. I denna vers börjar ordet ”ung” med denna bokstav. Användandet i detta stycke förstärker hur Gud är trofast i generation efter generation. Enligt lagen ska inte ränta tas ut för lån, se Ps 15:5; 2 Mos 22:25. Att låna ut pengar kan ses mindre generöst än att ge, men det är inte alltid sant. Ett lån ger större värdighet för mottagaren, se även Matt 5:42; Luk 6:35.]

ס – samech

27 Vänd dig bort från ondska och gör gott,

och du ska få bo kvar för alltid.

28 För Herren (Jahveh) älskar det rätta,

han överger inte sina fromma.

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”Vänd” som börjar på denna bokstav. Nyckeln till frid är att aktivt vända sig från ondska, och aktivt sträva efter det som är gott. Det ger en stabil frid.]

ע – Ajin

De blir bevarade för evigt(lång tid),

men de gudlösas (ogudaktigas) barn (avkomma) blir utplånade.

29 De rättfärdiga ska inta (ärva, äga) landet,

och för evigt bo där.

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Det symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”för evigt” som börjar med denna bokstav. Ordet har en preposition, ”le”, men ordets rot börjar på ajin. Det första ordet som verkligen börjar på ajin är det sista ordet i vers 29, ”där”. Placeringen illustrerar hur vi behöver ha Guds tidsperspektiv. Den ogudaktige kan verka ha framgång här på jorden, men han förgås, bara den rättfärdige har ett evigt hopp.]

פ – pe

30 Den rättfärdiges mun yttrar (hebr. hagah) vishet [lågmält upprepande],

hans tunga talar det som är rätt [kan avgöra och ta rätta juridiska beslut].

31 Hans Guds (Elohims) undervisning (hebr. Torah) finns i hans hjärta [Jer 31:33],

hans steg vacklar inte (han tappar inte fotfästet – står fast).

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”mun” som börjar med den bokstaven, och förstärker hur stycket handlar om att tala.]

צ – tsade

32 Den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle)håller utkik(är som en vaktpost som aktivt spejar) på den rättfärdige,

och söker ett tillfälle att döda honom,

33 Herren (Jahveh) överlämnar inte honom i hans [den orättfärdiges] hand (våld),

och låter inte honom bli dömd när han ställs inför rätta.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok och symboliserar ofta rättfärdighet och en rättfärdig man, hebreiska tzaddik. Ordet ”håller utkik” börjar med denna bokstav. Som generell regel överlämnar inte Gud en rättfärdig i ogudaktigas våld, men det finns exempel där det skett. Abel dödades av Kain och Navot fälldes i en korrupt rättegång, se 1 Mos 4:8; 1 Kung 21:13; Heb 11:36-40. Den sista raden har flera perspektiv. Gud låter generellt sett inte den rättfärdige bli dömd. Det finns också ett längre perspektiv. Den orättfärdige ”spejar” här i jordelivet, men den rättfärdige ser längre. I den slutgiltiga domen kommer Gud döma alla människor rättvist, se 2 Kor 5:10.]

ק – qof

34 Vänta på (sök ivrigt, bind dig samman med) Herren (Jahveh),

håll dig på hans väg.

Han ska upphöja dig till att inta (ärva, äga) landet,

du kommer att få se (bevittna) de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) bli utplånade.

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det ordet ”Vänta” som börjar på den bokstaven. Det förstärker att Herren finns nära den som söker och väntar på honom.]

ר – resh

35 Jag såg en gudlös (ogudaktig, medvetet ondskefull person), en hänsynslös (kallblodig våldsverkare),

han bredde ut sig (exponerar sig, blir naken) som ett inhemskt (icke flyttat) grönskande träd [som rotat sig väl].

36 Men jag gick förbi igen, och han var borta,

jag sökte efter honom, men han kunde inte bli funnen.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”såg” börjar på den bokstaven. Det tillsammans med att sista ordet i vers 34 är ”se” förstärker versens tema att titta på vad som händer med den ogudaktige. Ett av psalmens huvudord är just den ogudaktige, hebreiska rasha, som börjar med hebreiska bokstaven R – resh. Det finns också en intressant språklig detalj som förstärker att den ogudaktige är borta. Från och med frasen ”håll dig på hans väg” i vers 34 fram till ”och han var borta” i vers 36 är det 15 hebreiska ord. Alla dessa innehåller bokstaven resh någonstans i ordet. Däremot den sista frasen ”jag sökte efter honom, men han kunde inte bli funnen” består av fem hebreiska ord där inget av dem har bokstaven resh. En språklig detalj som förstärker att på samma sätt som bokstaven resh inte längre finns i något ord, kan den ogudaktige inte hittas!]

ש – shin

37 Observera(betrakta noggrant) den oskyldige (den som är ren och vill leva rätt), se på den uppriktige (den ärlige, som vandrar rakt fram på Guds väg),

för det finns en framtid för fredens (fridens) man.

38 Men överträdarna (de som gör uppror), ska alla förgås,

de gudlösas (ogudaktigas, ondskefullas) framtid skärs av (utplånas).

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I detta stycke är det ordet ”Observera” som börjar med denna bokstav och förstärker att Gud kommer att ge den oskyldige som söker frid en framtid.]

ת – tav

39 Men frälsningen(segern) för de rättfärdiga kommer från Herren (Jahveh),

han är deras värn (tillflykt, beskydd, försvar) i tider av brist (torka, nöd).

40 Och Herren (Jahveh) hjälper dem och befriar dem,

räddar dem från de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) och frälser dem,

eftersom de tar sin tillflykt i honom.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”frälsning” börjar nästan med denna bokstav. Det har ett prefix ”vav” som binder ihop med föregående vers, se vers 10-11. Huvudordet är det ovanliga tesua som börjar på tav. Genom hela psalmen har det funnits en förväntan på frälsning, och nu för första gången nämns den. Som sista punkten är det en lämplig signatur som avslutar detta akrostiska mönster i denna psalm. Vi anar också hur denna frälsning finns i Jesu hebreiska namn Jeshua.]

38

Psalm 38 – Lidande och synd

[Psalmisten är hårt ansatt. Han tillrättavisas av Gud på grund av personlig synd, och plågas av fiender. I detta mörka tillstånd ber han till Herren att befria honom. Hans hopp står till Herren som han bekänt sina felsteg inför. Den hebreiska konjunktionen ki, oftast översatt ”för” eller ”ty”, finns sju gånger i psalmen. Den ger orsaken till bönen, se vers 3 och 8; orsaken till plågan, se vers 5 och 18; och orsaken till psalmistens respons, se vers 16, 17 och 19.

De akrostiska psalmerna 34 och 37 ramade in fyra psalmer som handlade om oskyldigt lidande, se Psalm 34-37. Direkt efter dessa psalmer följer nu fyra psalmer om skyldigt lidande, se Psalm 38-41. Vetskap om denna uppdelning hjälper den som lider att kunna be och applicera ”rätt” psalm beroende på om lidandet drabbats av omständigheter som personen inte kan rå över eller orsakats av egna medvetna felsteg.

Författare: David

Struktur:

1. Vädjan om hjälp, vers 2-3

2. Lidandet beskrivs, vers 4-9

3. Längtan, hjärtslag, vers 10-11

4. Utanförskap, vers 12-15

5. Önskningar till Gud, vers 16-21

6. Avslutande bön om hjälp, vers 22-23]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David, för att minnas (komma ihåg). [Till påminnelse för att få Guds uppmärksamhet.]

[Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”för sabbaten”.]

______

2 Herre (Jahveh), straffa (tukta, tillrättavisa) mig inte i din vrede,

disciplinera mig inte i din glöd!

3 För dina pilar har trängt in i mig,

din hand ligger tung på mig.

4 Hela min kropp är sjuk (inget är friskt) på grund av din vrede [straff],

inte ett ben är helt (hela mitt inre är trasigt) på grund av min synd (mina felsteg).

5 För mina felsteg (synder, skulder) överväldigar mig (rör sig över mitt huvud)

[som flodvågor som håller på att dränka mig];

de är som en tung börda [omöjlig att bära].

6 Mina sår stinker och varar (är infekterade, rinner),

på grund av min dårskap (oförstånd, galenskap, otålighet).

7 Jag går krokig och böjd,

hela dagen går jag sörjande.

[Lidandet beskrivs med de yttre tecknen, krokig och böjd, och går vidare med ett inre känslomässigt tillstånd av sorg.]

8 För mina höfter brinner av smärta (feber, skam),

det finns inget helt i min kropp [allt är i obalans].

9 Jag är kraftlös (förlamad, bortdomnad) och förkrossad – till det yttersta,

jag jämrar mig (ropar – ”ryter”) [som ett lejon] i mitt hjärtas ångest.

10 Herre (Adonai), inför dig [helt öppet] är all min längtan,

min klagan (mitt suckande) är inte dold för dig.

[Texten indikerar ett tydligt underförstått: ”Nej, den är verkligen inte dold!”]

11 Mitt hjärta slår-slår (slår häftigt, vandrar bort), min kraft har övergett mig

mina ögons ljus, även det är borta från (inte med) mig.

[Ordet för ”slår” är hebreiska sachar. Formen här är unik, de två sista bokstäverna upprepar sig vilket ger ett nytt ord: sachar-char. Det nya ordet kan kanske indikera ett hastigt, upprepat och ovanligt hjärtslag. Grundordet har också betydelsen att vara på vandring, och används om köpmän, eftersom de reser fram och tillbaka med varor, se 1 Mos 23:16. Även den betydelsen att vara på vandring kan antydas, och då bildligt för hur hjärtat har vandrat bort, kraften har övergett mig och det är tomt på insidan.

Eftersom både hjärta och ögon nämns i denna vers, är den primära betydelsen av uttrycket ”mina ögons ljus som är borta” försämrad syn, se 1 Sam 3:2. Samtidigt anas också uttryckets mer abstrakta syftning på förlorad livsenergi, se 1 Sam 14:27; Ps 13:4; Matt 6:22, och det finns även en koppling till sorg och gråt, se Ps 6:8; Job 17:7.]

12 [Nu förändras fokus. Hittills har det bara handlat om psalmisten och Gud. Nu kommer även vänner och fiender in i bilden.]

Mina kära (de som älskar mig) och mina vänner (de som förknippas med mig) [mina nära och kära],

håller sig undan för [håller sig borta när de ser] min plåga [det slag som har drabbat mig].

Mina närmaste håller sig på avstånd,

13 och de som står efter mitt liv lägger ut snaror.

De som söker min olycka talar om undergång (schismer, skadligheter, ödeläggelser – i plural)

[planerar sådant som bryter ner och slukar som ruiner],

de mumlar (tänker på) bedrägligheter [de sviker och upprepar falska löften lågmält] dagen lång.

14 [Nu beskrivs hur psalmisten hanterar dessa attacker:]

Men jag är som en döv, som inte kan höra,

som en stum, som inte kan öppna sin mun.

15 Jag har blivit som en man som inte hör,

oförmögen att argumentera emot dem.

16 För jag sätter mitt hopp till (väntar ivrigt på, fokuserar min blick mot) Herren (Jahveh),

du ska svara mig Herre (Adonai), min Gud (Elohim).

17 För jag säger (tänker, ber): ”Låt dem inte få glädja sig över mig,

låt dem inte fira när min fot vacklar [på den smala vägen].”

18 För jag är redo att falla [jag står på klippkanten],

och min smärta (sorg, själsliga bedrövelse) är ständigt närvarande (framför mig).

19 För jag berättar om (bekänner) min skuld (missgärning),

jag är orolig (bekymrad, ängslig) på grund av min synd (mitt felsteg).

20 Mina fiender lever, och är många (mäktiga),

de som utan orsak hatar mig ökar i antal.

21 De som lönar gott med ont,

anklagar (attackerar) mig, bara för att jag strävar efter (följer) det som är gott.

[Psalmen avslutas som den började med en bön. På samma sätt som i vers 2 är det två negationer. Den tredje raden och det sista verbet blir positivt, och ber inte bara om ett ingripande, utan ett ingripande nu, se vers 23.]

22 Överge (lämna) mig inte Herre (Jahveh),

min Gud (Elohim), var inte långt borta (stanna inte borta) från mig.

23 Skynda till min hjälp [nu på en gång],

min Herre (Jahveh), min frälsning.

[Psalmen avslutas med ett desperat rop på hjälp. Det hebreiska ordet för frälsning som används sextio gånger i Psaltaren är jeshua, det hebreiska namnet på Jesus. Psaltarpsalmerna pekar på var vår frälsning finns.]

39

Psalm 39 – Lär mig att livet är kort

[David har kommit till insikt om hur kort livet är och kastar sig mot Gud som är hans enda hopp. Situationen liknar den i Psalm 38: Tystnad i närvaro av andra, se Ps 38:13-14; 39:3; Guds handlande mot synd, se Ps 38:2-4; 39:10-12; Gud som enda hoppet, se Ps 38:16, 22, 23; 39:8. Fokus är dock lite olika. I Psalm 38 hade sjukdomen exponerat synd och behovet av förlåtelse. I Psalm 39 har sjukdomen gjort att livets bräcklighet blivit uppenbar. Bönen mynnar ut i en längtan om en ljusare tid innan livet är slut, se vers 14.

Citeras: Orden ”gäst och främling” i vers 13 citeras i Heb 11:13; 1 Pet 2:11.

Författare: David, troligtvis när han är äldre. Frasen ”främlingar och gäster”, se vers 13, återfinns i 1 Krön 29:15. Där har David på ålderns höst avslutat en insamling till tempelbygget som hans son ska genomföra.

Struktur:

1. Psalmistens tystnad, vers 2-4

2. Livets bräcklighet, vers 5-7

3. Gud – mitt enda hopp, vers 8-12

4. Bön, vers 13-14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till (för) Jedutun. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[Jedutun var en av de tre stora sångledarna på Davids och Salomos tid, se 1 Krön 16:41, 42; 2 Krön 5:12. Han omnämns i tre psalmer, denna och Ps 62:1; 77:1. Det finns även en Jedutun några hundra år senare på Josias tid, se 2 Krön 35:15. Namnet kommer från ordet jada som betyder ”prisa”. Frasen ”för Jedutun” betyder ordagrant ”för lovprisning”. Inom judendomen tolkas det som om det rör en viss typ av instrument som Jedutun använde. På samma sätt som olika artister förknippas med olika musikstilar idag, kan frasen indikera en speciell känsla eller stil som Jedutun och hans kör hade.]

______

Jag var tyst

2 Jag sa: ”Jag ska vaka över mina vägar (mitt liv, mina beslut),

så att jag inte syndar med min tunga;

jag ska tygla (sätta munkavle för) min mun,

så länge den gudlöse (ogudaktige, ondskefulle) är framför mig (i min närhet).”

3 Jag blev stum (bunden), i tystnad (stilla) [inför mina fiender],

jag sa ingenting, inget gott.

[Psalmen inleds med att David har beslutat sig för att vara tyst, i alla fall för en period. Även om det finns uppmaningar i Ordspråksboken att avhålla sig från att tala är beslutet att vara helt tyst ett ovanligt förhållningssätt. Lovprisning i Psaltaren karaktäriseras av att skapa ljud. Psaltaren avslutas med att allt som andas ska prisa Herren, se Ps 150:6! Frasen ”inget gott” kan antingen tolkas som att David höll tillbaka och inte ens sa det som var gott. Det kan också vara en beskrivning att när han var tyst, så var det inte något gott. Utifrån fortsättningen verkar frasen beskriva att det inte var bra att vara tyst.]

Min smärta, den upprördes,

4 mitt hjärta blev brinnande inom mig (jag blev arg på insidan).

När jag mumlade (tänkte på det) brann en eld,

jag talade med min tunga.

Lär mig förstå att mina dagar är räknade

5 Hjälp mig att förstå mitt slut (att jag en gång ska dö), Herre (Jahveh),

att mina dagar snart är räknade,

låt mig inse hur kort (flyktigt) mitt liv är.

[Hjälp mig att ta tillvara varje dag.]

6 Se, mina dagar är som några korta handsbredder.

[Dåtidens minsta längdmått, bredden av fyra fingrar, ca 8-9 cm.]

Och min livslängd är ingenting ur ditt perspektiv (ordagrant: inför dig) [2 Pet 3:8].

Ja, även i sina bästa dagar [när allt verkar säkert och lugnt]

är människan ändå bara en vindfläkt (något kort, flyktigt; fåfänglighet – hebr. hevel).

[En livslängd är bara ett andetag. Jesus använder liknande liknelser, se Matt 6:26-30; Luk 12:24-26.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

7 [Refräng:]

Ja (det är verkligen så att), människorna passerar genom livet som en skuggbild (som i ett stumt skådespel).

Ja (det är verkligen så att), de samlar på sig värdelösa rikedomar

utan att veta vem som en gång ska få dem.

Gud – du är mitt enda hopp

8 Så nu, vad ska jag sträva efter (vänta på, sätta mitt hopp till) Herre (Adonai, fokus på Guds storhet och makt)?

Du är mitt enda hopp (jag ser med förväntan fram mot vad du ska göra)!

[Det finns en parallellism och en kontrast mellan de två raderna i vers 8. Verbet qavah, översatt ”sträva efter”, i första raden och substantivet tohelet, översatt ”hopp” i andra raden är synonymer. Men de används som en kontrast. Först ställs en fråga vad en människa ska söka och sträva efter. Svaret på den gavs i föregående vers och visade sig vara ingenting. Denna värld är en skuggbild och samlade rikedomar försvinner, se vers 7. Det krävs ett paradigmskifte och psalmisten skiftar från ”vad” till ”vem”. Istället för att vänta på någonting materiellt vänds hoppet till en person. Insikten om att livet är kort ger inte slutsatsen att försöka njuta av det så mycket man kan så länge man kan. Istället leder det till Gud. Han ger fullständig tillfredsställelse både i detta jordeliv och i evighet.]

9 Rädda (ryck bort) mig från mina överträdelser (medveten rebelliskhet mot Gud),

låt mig inte bli hånad (förnedrad) av dårar (oförnuftiga).

10 [Nu återgår temat till orsaken till tystnaden i vers 2-3, ordet ”stum” från vers 3 upprepas.]

Jag är stum (bunden), öppnar inte min mun,

för det är du som har gjort det.

11 Vänd bort din plåga från mig,

jag går snart under på grund av din tillrättavisning (din hands slag).

12 När du tuktar någon för hans skuld (synd),

och förtär som en mal det han älskar.

[Refräng:]

Ja (det är verkligen så att), alla människor är bara ett andetag (som en vindpust; fåfänglighet).

[I vers 7, efter ordet selah kom en refräng, nu upprepas samma tanke, dock före ordet Selah. I vers 7 talades om rikedomar. Det var vanligt att man byggde förrådsbyggnader för att samla dåtidens investeringar som var konstföremål i metall som rostade, och dyrbara kläder som mal förstörde. Jesus använder samma bild av den jordiska rikedomens flyktighet som rostar och mal äter upp, se Matt 6:19-21.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Bön

13 Hör min bön, Herre (Jahveh),

lyssna på (vänd ditt öra till) mitt rop (i kval, djup vånda),

var inte tyst vid mina tårar;

för jag är en främling hos dig,

en temporär gäst som alla mina förfäder.

[Det finns ett rabbinskt uttryck som beskriver tre typer av böner, i ökad grad av intensitet: tyst bön, bönerop med hög röst och slutligen tårar. Tårarna är det starkaste uttrycket för bön. Det finns ingen stängd dörr som inte tårar kan tränga igenom står det i en kommentar i Mishna (det första skrivna verket som sammanfattar Torah och den muntliga traditionen) se Berachot 32b. Uttrycket ”främlingar och gäster” har sitt ursprung från 1 Mos 23:4, där Abraham köper ett markområde i Hebron för att begrava sin hustru Sarah. Gäst och främling beskriver också människans flyktighet och korta tid på jorden, se 1 Krön 29:15; Heb 11:13; 1 Pet 2:11. I 3 Mos 25:23 äger Gud landet och israeliterna är ”främlingar och gäster hos Gud”. Utifrån hela sammanhanget i hela kapitlet i 3 Mos 25 framträder ännu en poäng. På samma sätt som israeliterna skulle ta hand om främlingen finns en önskan hos David att Gud ska ta hand om honom.]

14 Vänd bort din blick från mig, så jag kan le igen,

innan jag går bort och inte finns mer [innan jag dör, och inte finns kvar på jorden].

[Paradoxalt är psalmens sista önskan att Herren ska vända bort sin blick från David. Det verkar motsäga önskan i vers 13 om att höra hans bön och se hans tårar. Dock förstår vi att David rannsakar sig själv och sin skuld, se vers 9. Det finns likheter med Job som har samma önskan om att Gud inte ska se, syna och pröva, se Job 7:19; 9:27; 10:20; 14:6. Herrens hand som tillrättavisade i vers 11 var olidlig, så David önskar en lättnad. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter ”låt mig gå” och ”bespara mig” din blick. Innebörden är troligtvis ett uttryck för att han nu tycker att det räcker med prövningar. Det är intressant att i nästa psalm befinner sig David i en djup mörk grop, oförmögen att ta sig upp själv. Där griper Gud in och lyfter upp honom och ger honom en ny sång, se Ps 40:1-4.

Den första boken i Psaltaren, Psalm 1-41, närmar sig sitt slut. På samma sätt som den ofta handlar om Davids liv, handlar flera av dessa sista psalmer om Davids ålderdom och sjukdomar, se Ps 37:25; 38:4, 8, 11. Psalmen har konstaterat att livet är kort. David har accepterat döden, men det betyder inte att han ger efter för hopplöshet. Det finns en önskan och bön att få glädja sig åt livet och få ”le” igen.

Eftersom israeliterna hade en tro på människans fortsatta existens i dödsriket, Sheol, är det inte troligt att de sista orden ”jag inte finns mer” skulle syfta på ett tillstånd av icke-existens. Bibeln är tydlig med att det finns en dubbel utgång, evigt liv och evig död, se Dan 12:2; Matt 25:46; Joh 3:16. Psalmen avslutas med en önskan om Guds ingripande här medan David ännu levde, se Ps 6:5-6.]

40

Psalm 40 – Räddad

[Psalmen börjar med bön och tacksägelse. Den sista delen, vers 14-18, återfinns som en separat psalm i snarlika ordalag i Ps 70.

Citeras:

Vers 7-9, citeras i Heb 10:5-7

Vers 18 i Matt 5:3

Författare: David

Struktur:

1. Lovsång – räddad ur gropen, vers 2-6

2. Offer och Guds vilja, vers 7-11

3. Bön om befrielse, vers 12-18]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av David, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Tacksägelse för befrielse

2 Jag väntade tålmodigt på (sökande sökte jag ivrigt efter) Herren (Jahveh),

och han böjde sig till mig

och hörde mitt rop (rop på hjälp; nödanrop).

[I versens inledning intensifieras och förstärks det hebreiska verbet qavah (som i sin grundform betyder att ivrigt söka och uthålligt vänta) genom att det upprepas och då kan uttryckas ”sökande jag sökte”. Verbet har även betydelsen att tvinna sig samman som en tråd. Det är en bild på en aktiv väntan där den som söker Gud blir sammanflätad med honom. Ordet för rop är det något ovanligare shavah som David just använt för sin vånda i psalmen innan, se Ps 39:13. Nu beskriver han sitt bönesvar:]

3 Han drog mig upp ur fördärvets (tumultets) grop (grav, cistern, brunn),

ur lerans [djupa] dy.

Han ställde mina fötter på en klippa [en hög och ointaglig bergskam],

han gjorde mina steg fasta.

[Jeremia kunde säkert relatera till denna psalm när han några hundra år senare hissades ner i en vattencistern i Jerusalem, se Jer 38:6-7. Ordet för ”fördärv” är ovanligt och beskriver också vågors dån och brus. Bilden skiftar helt i versens andra del. Det är inte bara en temporär räddning till en klippavsats – utan till ett högt berg! Att bestiga ett sådant berg är riskfyllt, men Herren gjorde stegen fasta. Det hebreiska ordet för steg, ashshur, används ofta om vandringen med Gud (Ps 17:5; 37:31; 44:19; 73:2) och ger en antydan om att Herren inte bara räddade psalmistens liv, utan även grundlade, möjliggjorde och etablerade hans fortsatta vandring med Gud.]

4 Han lade i min mun en ny sång,

en lovsång till vår Gud (Elohim).

Många ska se och frukta (vörda, ära),

och förtrösta (lita) på Herren (Jahveh).

[Orden för att se (som det är böjt i verbformen här) är jiro och frukta är snarlika jirao och följer varandra naturligt. Här uttrycker David en bön och önskan att många ska se vad Gud har gjort, och själva få tro och förtröstan på att Herren vill göra samma sak för dem.]

5 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den man (stridsman – hebr. gever) [en man i sin krafts dagar]

som valt att göra Herren (Jahveh) till sin trygghet,

som inte vänder sig till de stolta och de som viker av till lögn [avgudar].

6 Herre (Jahveh), min Gud (Elohim),

du har gjort så många fantastiska under

och har så många planer för oss.

Ingen kan mätas med dig.

Om jag skulle försöka tala och berätta om dem alla,

så går det inte, de är fler än man kan räkna.

[I denna vers skiftar psalmen första gången från ”min” till ”oss”. Psalmisten är del av ”den stora församlingen”, ett uttryck som ramar in vers 10-11.]

7 Slaktoffer och matoffer kan inte tillfredsställa dig (det är inte vad du främst vill ha).

Du har gett mig förmågan att höra och lyda,

du frågar inte efter brännoffer och syndoffer. [Hos 6:6]

8 Därför säger jag:

”Här är jag [jag kommer som jag är och överlämnar mig till dig].

I bokrullen står vad jag ska göra. 9 Jag vill göra din vilja (behaga dig), min Gud.

Din undervisning (hebr. Torah) är i mitt hjärta (ordagrant: buk – hebr. meeh).”

[Vers 7-9 citeras i Heb 10:5-7.]

10 Jag har predikat de glada nyheterna om din rättfärdighet,

i den stora församlingen (alla de som tillber i templet).

Jag håller inte tillbaka några ord,

du Herre (Jahveh) vet att det är sant.

11 Jag har inte dolt din rättfärdighet i mitt hjärta,

utan har talat om din trofasthet (sanning, fasthet) och frälsning (räddning).

Jag har inte undanhållit din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) och sanning

från den stora församlingen.

12 Du, Herre (Jahveh), kommer inte att hålla tillbaka

din barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd) mot mig.

Låt din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) och din sanning (stabilitet, fasthet, trofasthet)

alltid (fortsättningsvis – både dagligen och evigt) bevara mig.

[Nåd och sanning i vers 11-12 (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Ordet för barmhärtighet är hebr. rachamim. Det förekommer bara i plural och visar på Guds oändliga nåd, se Ps 25:6.]

13 För ondska [plural] har omringat mig,

mer än jag kan räkna.

Mina skulder (felsteg, synder) har hunnit ifatt mig,

och jag kan inte se;

de är fler än mina huvudhår,

mitt hjärta sviktar (mitt mod lämnar mig).

[Ordet ondska är i plural. I närmsta kontext syftar det på skulder. Det hebreiska ordet avon har betydelsen att ”vika av från vägen”. Det beskriver ett handlingssätt där man överträtt Guds lag, men också den skuld som felsteget innebär. Eftersom psalmen har messianska undertoner så finns det inget som hindrar att den kan appliceras på Jesu syndfria liv. Eftersom ondska är i plural är det inte bara skulden/synden som omringar, utan även hotande yttre fiender, se vers 15.]

Avslutning – fortsatt angelägen bön

[Vers 14-18 avslutar psalmen och blir på nytt en bön för att Gud ska gripa in. Stycket återfinns som en separat psalm i snarlika ordalag, se Ps 70:2-6.]

14 Visa välvilja (ge din villkorade nåd; ha välbehag i mig – hebr. ratsah) [välkomna min bön]!

Herre (Jahveh), rädda (ryck bort; lyft) mig!

Herre (Jahveh), skynda till min hjälp!

15 Må skam och förvirring drabba alla dem

som försöker ta mitt liv.

Må de som önskar mig olycka (har sin glädje i att skada mig)

vika tillbaka och bli offentligt förödmjukade.

16 Må de som ropar: ”Haha, haha” (driver med mig; hebr. heach heach – ett uttryck för skadeglädje),

tvingas fly på grund av sin förödmjukelse.

17 Må alla som söker dig

vara glada och jubla i dig.

Må de som älskar din befrielse alltid säga:

”Herren (Jahveh) är stor (han ska lovas, upphöjas).”

18 Jag är betryckt (ansatt) och fattig [helt beroende av Gud, se Matt 5:3],

men Herren [Jahveh] tänker på mig (”väver” – planerar, tänker och räknar ut för mig).

Min hjälp och min befriare är du,

min Gud (Elohim) – dröj inte!

41

Psalm 41 – En bön från sjukbädden

[Detta är den sista psalmen i den första av de fem böckerna i Psaltaren. De binds ihop genom att de börjar med samma ord, välsignad, se Ps 1:1.

Citeras: Jesus citerar från vers 10 när han talar om förrädaren Judas, se Joh 13:18.

Författare: David

Struktur:

1. Välsignad är den som är omtänksam, vers 2-4

2. Bön om hjälp, vers 5-11

3. Förtröstan, vers 12-13

4. Avslutande lovprisning (sektion mellan bok ett och två), vers 14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Välsignad är den omtänksamme

2 Välsignad är den som ser (reflekterar, agerar; på ett vist sätt hjälper) den fattige;

på den onda dagen ska Herren (Jahveh) rädda honom.

[Det hebreiska ordet sakal betyder både att fysiskt se något, men också själva processen att tänka och fundera över situationen och slutligen också att agera. Ordet för fattig är i singular. Här avses inte alla fattiga i hela världen, utan en specifik person och dess unika situation. Bibeln blir personlig och får oss att tänka, vem i min närhet är den fattige? Det handlar om att sätta sig in i personens behov och utifrån det göra en vis bedömning av vad den andra personen bäst blir hjälpt av. Det kan innebära allt från undervisning, praktisk och ekonomisk hjälp, men också bön och att räkna med Guds ingripande, se Apg 3:6. Den andra delen ”på den onda dagen ska Herren rädda honom” tolkas ibland som att det syftar på den som ser den fattige. Det blir i så fall en gudsbild där man kan ”köpa sig” frälsning. Troligare, även textmässigt, är att det är en uppmaning att se hur Gud har omsorg och räddar den fattige, ett sådant exempel är Lasarus, se Luk 16:19-31.

Eftersom Jesus citerar från psalmen, och den har messianska undertoner i inledningen, kan vi även se en djupare innebörd här. Vi uppmanas att se, studera och begrunda Jesu liv. Han var rik men blev fattig för vår skull, se 2 Kor 8:9. Gud grep in och uppväckte Jesus och lät honom öppet visa sig, se Apg 10:40.]

3 Herren ska bevara honom och upprätthålla (återge) hans liv,

han ska kallas välsignad i landet.

Inte ska du överlämna honom åt hans fienders vilja.

4 Herren ska upprätthålla honom på sjukbädden;

i hans lidande förvandlar du hans bädd.

Bön om hjälp

5 [Vers 5-11 ramas in av bönen att Herren ska vara nådig.]

Jag säger Herre (Jahveh): ”Visa nåd (oförtjänt kärlek; favör) mot mig;

hela min själ (mitt liv), för jag har syndat mot dig.

6 Mina fiender talar ont om mig:

’När ska han dö och hans namn utplånas?

7 Om han kommer på besök,

då talar han tomhet.

Hans hjärta samlar på ondska;

när han går ut, sprider han det.’

8 Tillsammans viskar (hebr. lehesh) alla mina ovänner om mig,

de smider onda planer mot mig.

[Viskar är ett onomatopoetiskt (ljudhärmande) ord som låter som en orms väsande ljud, se även Jak 3:5-10.]

9 [De säger om mig:] ’Något ondskefullt (hebr. belijaal) har sköljts över honom,

han ligger där och reser sig aldrig mer.’

[I Dödahavsrullarna framställs Belijaal som en person vilken är Guds fiende som lockar till avfall. Paulus använder ordet i den betydelsen när han retoriskt frågar vilken samhörighet Messias kan ha med Belijaal (Beliar), se 2 Kor 6:15.]

10 Ja, min vän,

en som jag litade på,

en som åt mitt bröd [vid samma måltidsbord],

lyfter sin häl mot mig (förråder mig).”

[Jesus citerar denna psalm under den sista måltiden och refererar till Judas, se Matt 26:23; Mark 14:18; Luk 22:21; Joh 13:18. I Davids liv kan denna falska vän syfta på Ahitofel. Vi läser hur han var Davids rådgivare och nära vän, se 2 Sam 15:12. Han var troligtvis även Batshevas farfar, se 2 Sam 11:3; 23:34. Det kan förklara varför Ahitofel så villigt går med i Avshaloms kupp mot David, se 2 Sam 15:12. Han hade personliga skäl att hämnas David som hade betett sig illa mot hans barnbarn Batsheva (David hade ju dödat hennes man och sedan tagit henne som hustru). Det kan förklara hans första råd att sexuellt vanära Davids bihustrur, se 2 Sam 16:15-23. Även i hans andra råd till Avshalom, att döda David, kan man ana att det finns ett personligt motiv, se 2 Sam 17:1-2. Det finns en parallell mellan Ahitofel och Judas i hur de dog. Båda tog sina egna liv genom att hänga sig, se 2 Sam 17:23.]

11 Men du, Herre (Jahveh), visa nåd (ge mig favör; var välvillig),

upprätta mig så jag kan återgälda (återförenas med) dem.

[Hebreiska sillem har samma rot som ordet shalom. Ordet har att göra med upprättelse och att en relation blir hel. Det ligger helt i linje med Bibelns undervisning att söka frid och återupprätta relationer, se Ords 20:22; Rom 10:17-19. David sörjde djupt sin son Absaloms död, 2 Sam 18:33.]

Förtröstan

12 Genom detta vet jag att du har behag till mig,

att min fiende inte jublar över mig.

13 Du upprätthåller min integritet,

och låter mig stå inför ditt ansikte (i din närhet) för evigt!

______

Avslutande lovprisning

[Den första boken avslutas med lovprisning. Strofen återkommer även i avslutningen av Bok 2, 3 och 4, se Ps 72:18-20; 89:53; 106:48.]

14 Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud,

från evighet till evighet!

Amen och amen.

42

ANDRA BOKEN (Psalm 42-72)

[Den andra boken i Psaltaren består av 31 psalmer, Psalm 42-72. Ett av bokens särdrag är att det är den enda av Psaltarens fem böcker som nämner Korachs söner i titeln. Hälften av bokens psalmer har två hebreiska ord med oklar betydelse i titeln. Det hebreiska ordet maskil, som troligtvis har att göra med instruktion, finns i Psalm 42, 44-45 och 52-55. Hebreiska ordet michtam, som verkar att ha att göra med ”inskription” finns i Psalm 16 och 56-60. I den första boken användes ofta Guds personliga namn Jahveh, här i andra boken är det vanligare med ordet Elohim.]

Psalm 42-43 – Törstar efter Gud 1 

[Psalm 42 och 43 är antagligen en och samma psalm. Psalm 42 har en titel, medan Psalm 43 inte har det. Samma refräng återfinns också två gånger i Psalm 42 och en gång i Psalm 43, se Ps 42:6; 42:12; 43:5.

Författare: Korachs söner nämns i titeln. Prepositionen kan översättas ”av” eller ”till”. En del hör Davids röst i psalmen, skriven då han är på flykt undan sin egen son Absalom. Han kommer ihåg hur han har lett processionen till Guds hus, se vers 5, och sången skrivs till lovsångarna som är kvar i Jerusalem. Det finns även en koppling till Korach och revolt, se 4 Mos 16:1-2, och hur Absalom har gjort revolt.

Citeras: Vers 6 citeras delvis av Jesus i Getsemane, se Matt 26:38; Mark 14:34.

Delar av vers 7 citeras, se Joh 12:27.

Struktur:

Del 1, Ps 42:2-5

Refräng, Ps 42:6

Del 2, Ps 42:7-11

Refräng, Ps 42:12

Del 3, Ps 43:1-4

Refräng, Ps 43:5]

Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) av (till) Korachs söner (ättlingar).

[Betydelsen av det hebreiska ordet maskil är osäker. Ordet kommer från ett verb med betydelsen att vara vis, och då att komma fram till rätta praktiska beslut i komplexa situationer. Troligtvis har det med innehållet i psalmen att göra, det är instruerande och ger praktiska tips och råd för hur vi ska tänka vist. Psalmen handlar om att sätta ord på känslor, och uttrycka sin längtan efter Gud. Det kan också vara en musikalisk term, eller skulle kunna betyda en välskriven sång. Följande tretton psalmer har maskil i sin titel, se Ps 32:1; 42:1; 44:1; 45:1; 52:1; 53:1; 54:1; 55:1; 74:1; 78:1; 88:1; 89:1; 142:1. Ordet återfinns även i Ps 47:7.

Elva psalmer är skrivna av eller till Korachs söner eller ättlingar i senare led, se Ps 42, 44-49, 84-85 och 87-88. Korach var av Levis stam och kusin till Mose; han ledde ett uppror mot Mose, se 4 Mos 16:1. Som leviter tjänstgjorde Korachs ättlingar som musiker, sångare och vakter i tabernaklet under ökenvandringen och senare i templet, se 1 Krön 9:19; 26:1-19; 2 Krön 20:19.]

______

Del 1

2 Som hjorten trängtar (flämtar; ropar ut sin längtan)

efter [forsande] vattenbäckar (strömmande vatten),

så trängtar (flämtar, ropar) allt jag är (hela mitt inre, min själ – hebr. nefesh),

efter dig, o Gud (Elohim).

[Det hebreiska ordet för att trängta (arag) är ovanligt och används endast tre gånger – två här i denna vers och en gång i Joel 1:20. Det beskriver inte bara en tyst längtan utan också ett ljudligt rop. Bilden som målas upp är ett ökenlandskap med en uttorkad flodbädd (en wadi) som bara undantagsvis blir vattenfylld efter ett kraftigt regn i de intilliggande bergslandskapen. Hjorten kommer fram till en sådan fåra, ser att den är tom och ger ifrån sig ett sorgset och ljudligt rop efter detta forsande och friska vatten. Det är denna desperata längtan efter Gud som den här psalmen sätter ord på, se även Ps 143:6. Djuret i liknelsen är inte en kamel (som kan klara sig längre tider utan vatten) utan en hjort som behöver ha daglig tillgång till vattenkällor för att överleva.]

3 Hela min varelse (själ – hebr. nefesh) törstar efter Gud (Elohim),

den levande Guden (El).

När får jag komma

och se Guds ansikte (träda fram inför Elohim)?

4 Mina tårar är mitt bröd (min mat) [vad jag lever på],

dag och natt,

samtidigt säger man dagarna i ända:

”Var är [nu] din Gud?”

[Samma plågsamma fråga som kommer utifrån gnager även inom psalmisten själv: Min Gud, var är du någonstans, har du övergivit mig? Se även Ps 3:3; 22:9.]

5 När jag tänker på det som varit [och hur min situation ser ut nu],

är det som hela min varelse brister (smälter, mina känslor väller över mig av sorg).

Jag gick med folkhopen (hebr. sach), ledde processionen till Guds hus (boning),

med glädjerop och tacksägelse tillsammans med dem som firar högtiden.

[Versen är delvis svåröversatt. Hebreiska substantivet sach används bara här. Det kan betyda ett stort antal, och då syfta på en stor folkskara, vilket passar bra in här. Det betyder också något som är täckt, i så fall kanske täckta vagnar, se 4 Mos 7:3. Ordet har samma rot som sukkot och kan också syfta på lövhyddohögtiden (sukkot). Då blir betydelsen att ”gå in i sin sukka”. Ett exempel där David gläder sig i dans är när arken förs in i Jerusalem, se 2 Sam 6:14-15.]

Refräng

6 Varför är du så bedrövad (tyngd, nedböjd), min själ (mitt inre; hela min varelse – hebr. nefesh),

varför så orolig [som ett upprört hav] inom mig?

Förtrösta (hoppas; vänta aktivt; lita) på Gud (Elohim),

för jag ska på nytt få tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] honom,

för frälsning (räddning) som kommer genom hans närvaro (ansikte).

Del 2

7 Gud (Elohim), jag är deprimerad (hela min varelse är bedrövad inom mig),

därför ber jag till dig (kommer jag ihåg dig)

från [övre] Jordans land och Hermons höjder [plural],

från det lilla (unga) berget (Misars berg).

[Israels norra gräns var Hermons höjder. Misars berg är okänt. Hebreiska ordet misar betyder ”mindre” och kan syfta på någon av de mindre topparna i Hermons bergsmassiv. Troligtvis nämns dessa som exempel på platser långt från Jerusalem och templet. Inom judendomen tolkas platserna som en del i berättelsen om uttåget ur Egypten mot löfteslandet. De korsade Jordan, och landet sträcker sig till Hermon i norr. Berget Misar tolkas som det ”yngre” (tidigare) berget Sinai där Mose fick stentavlorna och Gud förlät israeliternas avgudadyrkan av guldkalven.]

8 Djup (hebr. tehom) ropar (höjer sin röst i bön) till djup,

i dånet (som rösten) av dina vattenfall (kanaler – hebr. tsinor),

Alla dina bränningar och vågor,

har sköljt över mig.

[Djup (hebr. tehom) används om vatten från djupen i 1 Mos 7:11. Där forsar också vatten fram från himmelens fönster. Frasen ”djup ropar till djup” kan förstås som den mänskliga själens djup i all sin torrhet som ropar efter att bli fylld av Guds djupa fullhet. Referensen till Hermon och Jordanfloden i föregående vers, kan höra ihop med bilderna med forsande vatten och vågor i denna vers. Jordanflodens källflöden kommer från Hermon och forsar ner genom flera dånande vattenfall. Bilden som målas upp är hur psalmisten är på väg att drunkna. Det finns också ett tema med vatten från vers 2-3, där var det brist på vatten, i vers 4 droppar tårar för att här bli stora vatten som är en dödlig kraft. Ordet för djup är samma ord som används om de väldiga djupa vattenmassorna som täckte jorden i begynnelsen, se 1 Mos 1:2. Beskrivningen med djup och vågor är samma ord Jona använder, se Jona 2:3. Psalmen har messianska undertoner, se vers 1. Dessa kopplingar syns i erfarenheten Jona hade i valens buk, som också liknas vid Jesu död, se Matt 12:40. Jesus använder fraser från vers 6-7 i sin kvalfyllda bön i Getsemane, och utifrån den bakgrunden kan språket här i vers 8 beskriva hur världens synd sköljdes över Jesus, se Matt 26:39, 42.]

9 Om dagen ska Herren (Jahveh) befalla sin nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) [mot mig],

om natten är hans sång hos mig

– en bön till mitt livs Gud (den levande Elohim).

10 Jag vill säga till Gud, min klippa (min ointagliga bergskam och bergsklyfta):

”Varför har du glömt mig?

Varför måste jag gå (sörjande) i mörker på grund av mina fienders förtryck?”

11 Det är som om man krossade benen [i min kropp – det skär ända in i märgen],

när mina motståndare hånar (förtalar, kränker) mig.

Hela dagen säger de till mig:

”Var är [nu] din Gud?” [Fienden ställer samma fråga i vers 4.]

Refräng

12 Varför är du så bedrövad (tyngd, nedbruten), min själ (hebr. nefesh),

och varför är du så orolig [som ett upprört hav] inom mig?

Förtrösta (hoppas; vänta aktivt; lita) på Gud (Elohim),

för jag ska åter få tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] honom,

min frälsning (ordagrant: mitt ansiktes befrielse/räddning) och min Gud (Elohim).

[Som så ofta när det gäller repetitioner i hebreisk poesi är de inte helt ordagranna. Jämfört med vers 6 (där det är Guds ansikte) är det här psalmistens ansikte som refereras till. Ansiktsuttrycket speglar ju känslor, så här uttrycks hur psalmistens sorg och mörker (se vers 10) har vänts till ljus och glädje.]

43

[Psalm 43 är en fortsättning på Psalm 42, se inledningen till Psalm 42.]

Del 3

1 Döm mig (ge en rättvis dom), Gud (Elohim),

försvara mig (avgör min sak),

från ett kärlekslöst (trolöst) folk,

från en falsk och ond människa [folk i kollektiv singular, eller en specifik person],

rädda (befria) mig.

2 För du är den Gud (Elohim) som är mitt värn (min tillflykt, skydd, försvar)!

Varför har du förkastat mig?

Varför måste jag gå runt i sorg,

förtryckt av fienden?

3 Sänd ditt ljus och din sanning [som lyser upp vägen],

må de leda mig [till dig].

De kan föra mig till ditt heliga berg [Sion, Moria berg],

till dina boningar [templet i Jerusalem].

4 Så jag kan komma till Guds (Elohims) altare [2 Sam 6:17, det yttre brännofferaltaret och det inre rökelsealtaret],

till Gud, min överväldigande glädje (hebr. El simchah gijil; ”Gud, min jublande glädje”)!

Jag ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig med kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa],

Gud (Elohim), min Gud (Elohim)!

Refräng

5 Varför är du så bedrövad (tyngd, nedbruten), min själ (hebr. nefesh),

och varför är du så orolig [som ett upprört hav] inom mig?

Förtrösta (hoppas; vänta aktivt; lita) på Gud (Elohim),

för jag ska åter få tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] honom,

min frälsning (ordagrant: mitt ansiktes befrielse/räddning) och min Gud (Elohim).

[Den tredje refrängen är ordagrann upprepning av den andra refrängen, se Ps 42:12. Tre gånger behöver psalmisten påminna sig själv om varför han är bedrövad och orolig (den första refrängen finns i Ps 42:6). Till skillnad från t.ex. Psalm 22 har inte Psalm 42-43 någon vändpunkt. Trots det är Gud väldigt närvarande. Gud, hebreiska Elohim, nämns 22 gånger i dessa två psalmer. Titlarna visar på en personlig Gud som är närvarande. Några av namnen är: Den levande Guden, Guds ansikte, min Gud, min levande Gud, min klippa, min tillflykt, Gud min jublande glädje, osv. I en psalm som klagar på Guds frånvaro är han ironiskt nog väldigt närvarande! Teologen Konrad Schaefer skriver att Guds frånvaro är smärtsam, men ironiskt nog är smärtan att vara separerad från honom ett sätt att känna hans närvaro!]

44

Psalm 44 – Varför döljer du ditt ansikte?

[I en tid av nationell nöd, troligtvis under Davids regeringstid, är denna psalm både en påminnelse om hur Gud har gripit in tidigare i historien och en bön om att han ska göra det igen. Tematiskt hör den ihop med den föregående dubbelpsalmen, psalm 42-43, där psalmisten beskriver ett folk som saknar templet. På samma sätt som Psalm 73 och Jobs bok beskriver psalmisten frågan om oskyldigt lidande, men här är det en nations lidande snarare än personligt lidande.

Författare: Korachs söner

Citeras: Vers 23, Rom 8:36.

Struktur:

1. Dåtid, vers 2-9

2. Nutid, vers 10-23

3. Framtid, vers 24-27]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av (till) Korachs söner (ättlingar). En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil).

[Inledningen är snarlik föregående psalm, enda skillnaden är att ordföljden på Korach och Maskil är omvänd, se Ps 42:1.]

______

Dåtid

[Psalmen börjar med en unison del där ”vi” prisar Gud för vad han har gjort. Temat är hur Gud var med israeliterna under intåget i Kanaans land. I vers 5 skiftar subjektet mellan singular och plural, vilket kan indikera en försångare och kör. Det personliga pronomenet ”vi” används i vers 2-4, 6, 8-9 och ”jag” i vers 5 och 7.]

2 [Kör:] Gud (Elohim), vi har hört med våra öron,

våra förfäder har återberättat för oss,

om det du gjort för oss [singular, hur vi fick landet Israel],

i forna dagar 3 då du grep in med din hand (makt).

Du fördrev hednafolken och planterade [våra förfäder],

du krossade folken som levde där, men lät dem [våra förfäder] breda ut sig [som vinrankor, se Ps 80:12].

4 För det var verkligen inte genom deras svärd [israeliternas militära styrka] som de intog (ärvde) landet [Kanaans land],

deras arm [kraft] gav dem inte seger. [Jerikos murar föll genom Guds ingripande, se Jos 6:1-27. Se även Jos 24:11-12.]

Det var din högra hand (personliga engagemang), din arm (styrka och kraft), ditt ansiktes ljus [med välvilja, nåd och frid, se 4 Mos 6:25; Ps 4:7; Pred 8:1],

eftersom du visade dem nåd (villkorad nåd; favör, älskade dem – hebr. ratsah).

5 [Solist:] Du är min konung, o Gud (Elohim),

ge befallning för Jakobs [Israels folks] seger!

6 [Kör:] Med din hjälp kan vi slå ner (stånga) våra fiender,

i ditt namn kan vi trampa ner våra motståndare.

7 [Solist:] För jag litar inte på min båge,

och mitt svärd kan inte befria (rädda) mig.

[Jag förtröstar inte på den här världens vapen, de kan inte rädda mig.]

8 [Kör:] Du räddade oss från våra fiender,

och har förödmjukat dem som hatar oss.

9 Vi har lovat (prisat, hyllat) Gud (Elohim) varje dag,

vi ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn för evigt!

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Nutid

[Vers 11-15 börjar alla med den hebreiska bokstaven ”Tav”. Bokstaven uttalas ”t” och ger en stackatoeffekt med ljudmässigt korta anslag med ett tydligt avbrott som förstärker hednafolkens förakt. Hebreiskan växlar också mellan två verbformer, qatal och yiqtol, i dessa verser. Båda formerna beskriver en dåtida händelse som har en pågående påverkan i nutid. Även om de oftast översätts perfekt översätts yiqtolformen till presens så skillnaden framkommer, se vers 10, 11, 12, 13, 14 och 15.]

10 Ändå har du föraktat och förnedrat oss,

du drar inte ut med våra härar.

[Som du gjort tidigare, se 2 Mos 15:3; 2 Krön 20:20-21.]

11 Du tvingar oss att vända tillbaka från fienden,

de som hatar oss har tagit byte.

12 Du utlämnar oss som får (lamm, småboskap) att bli [slaktade och] slukade (uppätna) [se vers 23],

du har förskingrat oss [i exil] bland hednafolken.

13 Du säljer ditt folk för inget,

du har inte satt ett högt pris på dem. [Jes 52:3; Amos 2:6]

14 Du gör oss till åtlöje för våra grannar,

till spott och spe för dem som bor omkring oss.

15 Du gör oss till ett ordspråk (talesätt – hebr. mashal) bland hednafolken,

en anledning till att de skakar på huvudet åt oss.

16 Ständigt är min vanära (smärta, som ett öppet sår) inför mig,

mitt ansikte är täckt i skam,

17 från rösten av förolämparen och smädaren (från verbet ”att skära och såra”),

från ansiktet [synen] av fienden och hämnaren.

[Röst och ansikte kompletterar varandra, både hörsel- och synintryck påverkar. Vers 16 har framträdande k-ljud och i vers 17 är m-ljudet framträdande. Vers 17 är på hebreiska miqqol meharep umageddep mipene oyeb umitnaqqem. Med hjälp av allitteration och assonans, vokalrim på bokstaven ”e”, kulminerar beskrivningen av fienden.]

18 Allt detta har kommit över oss, och vi har inte glömt dig

eller svikit (varit falska mot) ditt förbund.

19 Våra hjärtan har inte vänt sig bort,

våra steg har inte vikit av från din stig (välkända, upptrampade gångväg),

[Hjärta och steg beskriver tillsammans hela personen, det inre livet och det yttre med handlingar.]

20 Ändå har du krossat oss i schakalernas (ormens, sjömonstrets) plats [förvirring och tumult],

och höljt oss i ett djupt mörker (mörkaste ravin, skuggor av död). [Ps 23:4]

21 Om vi hade glömt vår Guds (Elohims) namn [hans auktoritet, se Jer 23:27],

och sträckt våra händer [i bön] till en främmande gud (hebr. el),

22 skulle då inte Gud (Elohim) upptäckt det (sökt, utrannsakat detta),

han som känner hjärtats alla hemligheter?

23 På grund av dig (för din skull) dödas vi dagligen (alla dagar),

vi räknas som får (lamm, småboskap) som ska slaktas. [Jes 53:7; Rom 8:36]

Framtid

24 Vakna upp! Varför sover du Herre (Adonai)?

Res dig upp! Förkasta oss inte för alltid!

[Jesus sov mitt i stormen, se Matt 8:23.]

25 Varför döljer du ditt ansikte (vi upplever inte din närvaro),

och glömmer (ignorerar) vår svaghet och vårt förtryck?

26 För vår själ (hela vår varelse, allt vad vi är – hebr. nefesh) har sjunkit ner i stoftet,

vår kropp (ordagrant ”buk, mage”) ligger nedtryckt mot marken.

27 Stå upp och hjälp oss!

Återlös (befria, köp tillbaka) oss på grund av din nåd (trofasta, omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed)!

45

Psalm 45 – En bröllopssång

[Psalmen beskriver ett kungligt bröllop mellan en israelitisk kung och en brud från ett annat land, se vers 11. Psalmen har en språklig dubbeltydighet där kungen jämställs med Gud, se vers 8. Detta har gjort att en del judiska kommentarer förringat den versen och tolkat att kungens tron är ”given av” Gud. Många tolkar dock psalmen messianskt. I Targum (en arameisk tolkningsskrift från andra tempelperioden) finns en kommentar till vers 3: ”Din skönhet, o kung Messias, är större än människors barn.” Att psalmen också talar om Jesus som kung och brudgum bekräftas av hur psalmen citeras i Hebreerbrevet. Psalmen har alltså en dubbel tolkning, dels ett dåtida kungabröllop, men också ett framtida bröllop mellan Jesus och hans brud.

Ordet kung, hebreiska malek, används sju gånger, se vers 2, 6, 10, 12, 14, 15 och 16. Psalmen har två delar där först brudgummen och sedan bruden prisas. Psalmen karaktäriseras av inramningar. Skrivarens hjärta och tunga ramar in kungen, se vers 2. Kungens hållning och svärd ramar in Gud, se vers 3-4. De kungliga attiraljerna – tronen, spiran och kläderna – ramar in hur Gud har smort honom, se vers 7-9. Kungen ramas in mellan två folk, brudens familj och folket från Tyros, se vers 11-13. Hela psalmen ramas in av poetens inledning och avslutning, se vers 2 och 18. Även ord ramar in början och slutet. Ordet ”därför” används i vers 3, 8, 18 och ”för evigt”, hebreiska olam, i vers 3, 7 och 18.

Författare: Korachs söner (ättlingar)

Citeras: Vers 8 citeras i Heb 1:8-9, brudgummen är kung Jesus.]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till liljorna [en symbol för skönhet, kan syfta på en då känd melodi eller kanske ett sexsträngat instrument], av (till) Korachs söner (ättlingar). En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) – en kärlekssång.

[Frasen till liljorna (hebr. al-shoshannim) kan vara relaterat till ett egyptiskt ord för en näckros eller en stor vit blomma. Det finns även en koppling till akkadiska ordet shushu som betyder sex sidor, därav kopplingen till en lilja med sex blad. Salomo hade en förkärlek till just liljor och templet var utsmyckat med sådana sexbladiga blommor, se 1 Kung 7:19, 22, 26. Kanske härrör även Davidsstjärnan med sex uddar från liljans form. Ordet symboliserar ofta skönhet, se Höga V 2:2. Här i Psaltaren kan det syfta på en dåtida melodi vid det namnet eller kanske ett instrument med sex strängar eller pipor. Ordet används i titeln på fyra psalmer, denna och Ps 60:1; 69:1; 80:1.]

______

Psalmistens introduktion

2 Mitt hjärta flödar (bubblar, fylls med inspiration) med ett gott ord;

jag talar [presenterar, sjunger] mitt verk [plural, musikaliska komposition] inför kungen;

min tunga är som en penna hos en erfaren (snabb) skrivare (stenograf).

Hyllning till brudgummen

3 Du är den mest stiliga bland människor (Adams barn),

nåd (oförtjänt favör – hebr. chen) flödar från dina läppar [Ords 22:11],

därför har Gud (Elohim) välsignat dig för evigt.

4 Fäst ditt svärd vid din sida, du hjälte (mäktig krigare),

[fäst] din ära och majestät, 5 och träd fram i majestät!

Rid ut (dra ut i strid) för sanningen, ödmjukheten och rättfärdigheten,

din högra hand (makt) ska visa dig väldiga (underbara) gärningar.

6 Dina pilar är vässade – folken faller inför dina fötter –

de [sylvassa pilarna] träffar kungens fiender i hjärtat.

7 Din tron, o Gud (Elohim), består för alltid och evigt.

[Här jämställs kungen med Gud. I Mellanöstern ansågs kungar vid den här tiden vara gudomliga, men så var inte fallet i Israel. Versen har messianska undertoner. Något som bekräftas i nästa vers som citeras och tydligt refererar till Jesus i Hebreerbrevet. Hur förklaras då psalmens ursprungliga kontext som verkar handla om en jordisk kung? Genom att använda ordet ”Elohim” sträcks det hebreiska språkets bredd till det yttersta, liknande användning finns även i Ps 8:6 där människan ”nästan är en Gud”. En jordisk kung kan aldrig leva upp till dessa förväntningar. Denna dubbelhet gör att denna och andra kröningspsalmer som t.ex. Ps 2, talar om den kommande Messias.]

Din kungliga spira är en rättvisans spira.

8 Du älskar (tillägnar dig, verkar aktivt för) rättfärdighet och hatar orättfärdighet.

Därför, Gud (Elohim), har din Gud (Elohim) smort dig

med glädjens olja mer än dina jämlikar.

[Kungar smordes med olja när de kröntes, se 1 Sam 10:1; 16:13. Denna vers citeras i Heb 1:8-9 och refererar tydligt till Jesus.]

9 Dina kläder doftar [underbart] som myrra, aloe och kassia (kanel);

från smyckade palats (elfenbenspalats) [hörs musik från] stränginstrument som gläder dig!

[Tre aromatiska oljor som alla framställdes från träd. Myrra och kanel var ingredienser till templets smörjelseolja, se 2 Mos 30:22-24, se även Ords 7:17; Höga V 4:14.]

Hyllning till bruden

10 Kungadöttrar bland dina mest ärade kvinnor,

vid din högra sida [Neh 2:6] står drottningen [din blivande brud], i guld från Ofir.

[Ofir nämns även i Jes 13:12; Job 28:16 och beskriver värdefullt guld. Exakt var det låg är okänt, allt från Indien till Afrika har föreslagits.]

11 Lyssna, dotter, se och hör (böj ditt öra, lyssna uppmärksamt nu);

glöm ditt folk [hemland] och din faders hus (familj).

[I vanliga fall var det sonen som skulle lämna sin fars hus, se 1 Mos 2:24. Här verkar bruden komma från ett annat land. Hon var tvungen att lämna sin gamla kultur, lojaliteter och sin religion. Här är Rut ett fint exempel som både lämnar sitt land och sin kultur, se Rut 1:15-16, medan Salomos och Ahabs fruar inte ger upp sin religion. I ett messianskt perspektiv behöver Guds församling lämna det gamla livet och avskilja sig för Jesus, se Ef 5:25-27.]

12 Låt kungen [den kommande Messias] längta efter din skönhet,

eftersom han är din herre (hebr. adonai), ska du böja dig inför honom.

13 Dotter Tyros söker din favör (ditt ansikte) med en gåva,

de rikaste folk med 14 dyrbara ägodelar (härlighet).

[Enda gången uttrycket ”dotter Tyros” används i GT, det är troligtvis en poetisk beskrivning av folket i staden på motsvarade sätt som ”dotter Sion” och ”dotter Babylon” används, se Ps 9:15; 137:8. Tyros låg i Fenikien, nuvarande Libanon, och var känd för sin rikedom.]

Kungadottern (prinsessan) därinne (i gemaket),

med en dräkt av guldvirkat tyg, 15 vackert broderad i många färger,

blir förd till kungen.

Brudtärnor bakom henne, hennes vänner,

förs fram till dig.

16 Under glädje och jubel leds de fram;

de tågar in i kungens palats.

Psalmistens avslutning

17 [Kungen tilltalas:]

Dina söner ska ta över i dina fäders steg (gå i fädernas fotspår);

du ska insätta dem som ledare i landet.

18 Jag vill göra ditt namn ihågkommet i generation efter generation,

därför ska folken tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig för evigt och i oändlighet.

46

Psalm 46 – Gud är med oss!

[I Psalm 45 firades ett kungligt bröllop. Nu följer tre psalmer som fokuserar på hur Gud regerar över jorden från Jerusalem. Även om inte Jerusalem eller Sion nämns uttryckligen är det underförstått utifrån benämningen ”Guds stad”, se vers 5. Det finns ingen flod i dagens Jerusalem, men i det nya Jerusalem finns en flod, se Upp 22:1.

Bakgrund: Den mirakulösa befrielsen av Jerusalem omkring år 701 f.Kr. ser en del som tänkbar historisk bakgrund. Då hade den assyriske kungen Sanherib belägrat staden och Gud grep in och räddade Jerusalem. Händelserna beskrivs i 2 Kung 18:13-19:35; Jes 36-37.

Författare: Korachs söner (ättlingar)

Struktur: Psalmen har tre sektioner som var och en slutar med ordet selah. De två sista har också en refräng som upprepas, se vers 8 och 12.

1. Naturen i uppror, vers 2-4

2. Hednafolk i uppror, vers 5-7

    Refräng, vers 8

3. Fred på jorden, vers 9-11

    Refräng, vers 12]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av (för) Korachs söner. En sång för alamot.

[Det hebreiska ordet alamot betyder jungfrur och syftar antagligen på en musikstil. Kanske är psalmen skriven för att sjungas av en flickkör. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter ”till dolda ting”, och har även tillägget ”För ändens tid” i inledningen, samma fras som inleder många psalmer.]

______

Naturen i uppror

2 Gud (Elohim) är vår tillflykt och [vår] styrka (starkhet, makt),

en hjälp (en hjälpare) i nöden (motgångarna, svårigheterna) – väl beprövad.

[Även med betydelsen: ständigt och mycket närvarande – alltid där.]

3 Därför ska vi inte frukta (vara rädda) även om jorden förändras (ger vika, skälver, skakar)

och bergen störtar ner i havens djup,

4 även om vågorna är i uppror och skummar (svallar),

och bergen skakas på grund av stora forsande vattenmassor.

[Bergen kan i detta sammanhang även syfta symboliskt på städer och riken, och haven på hednafolk. Vi ska inte frukta även om jorden skakas av ekonomiska, politiska och sociala problem som aldrig tidigare skådats.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Hednafolk i uppror

5 Det finns en flod vars flöden ger glädje åt Guds (Elohims) stad,

den Högstes (Elions) heliga boning.

6 Gud (Elohim) bor i staden, den kan inte falla (skakas).

Gud (Elohim) räddar den när morgonen gryr.

7 Hednafolk är i uppror, och riken skakas.

Då hörs hans röst, och jorden (marken, invånarna) smälter.

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

8 [Refräng:]

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är med oss (på vår sida),

Jakobs Gud (Elohim) är vårt försvarstorn (värn; vår fästning, säkra höjd).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Fred på jorden

9 Kom, se (skåda) Herrens (Jahvehs) gärningar (verk)

– ödeläggelser (fruktansvärda gärningar) gör han (har han gjort och kommer att göra) på jorden [Jes 13:9].

10 Han stillar strider till jordens ände (gör slut på krig över hela jorden),

bryter bågen [i bitar] och bräcker (hugger itu; klyver) spjutet,

bränner vagnarna i eld.

[Den grekiska översättningen Septuaginta har ”häpnadsväckande ting” istället för ”ödeläggelser” i vers 9 och ”sköldarna” istället för ”vagnarna” i vers 10.]

11 [Nu hörs Guds röst som talar:]

”Var stilla (låt det vara; släpp taget; kapitulera) [lägg ner era vapen] och besinna (vet, var väl förtrogen med) att jag är Gud (Elohim)!

Jag är [har varit och ska alltid vara] upphöjd bland nationerna (hednafolken),

jag är [har varit och ska alltid vara] upphöjd på jorden.”

12 [Refrängen från vers 8 upprepas:]

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är med oss (på vår sida),

Jakobs Gud (Elohim) är vårt försvarstorn (värn; vår fästning, säkra höjd).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

47

Psalm 47 – Gott nytt år!

[Psalmen firar hur Gud är kung över hela världen och uppmanar till jubel. I vers 7-8 används ordet lovsjung (hebr. zamar) fem gånger! Historiskt sett var Gud med israeliterna när de intog Kanaans land, samtidigt finns en eskatologisk aspekt, se Upp 21:3. I vers 6 nämns hur man ska blåsa i shofar. Eftersom 3 Mos 23:24 nämner att shofarhögtiden (jom teroah) ska firas med shofarstötar, har denna psalm en central roll och citeras sju gånger i den moderna judiska liturgin på rosh hashana (som denna högtid också kallas sedan 1600-talet).

Författare: Korachs söner (ättlingar)

Struktur: Psalmen har två delar, vers 2-6 och vers 7-10. Delarna är symmetriskt uppbyggda och följer samma mönster. De inleds med en uppmaning att ljudligt prisa Gud, se vers 2 och 7. Följt av dessa två inledande fraser kommer ordet ”för” som ger anledningen till att prisa Gud, se vers 3 och 8. Vers 4 och 9 hör ihop och beskriver hur Gud regerar. Vers 5 och 10a beskriver hur Jakob är utvald men även hur hedningarna har en plats i Abrahams familj. Båda avsnitten avslutas med hur Gud stiger upp, se vers 6 och 10b.

Del 1, vers 2-6

Del 2, vers 7-10]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av Korachs söner, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Del 1

2 Alla folk,

klappa [era] händer (applådera)!

Ropa till Gud (Elohim) med jublande [hög] röst [väsnas triumferande inför honom]!

[En ordagrann översättning från hebreiskan lyder ”Alla folk, klappa hand!”. Det är en uppmaning att stå enade i lovprisning inför Gud. Ordet för ljud/röst (hebr. qol) beskriver ofta ett högt rop, en signal eller buller. Det används även om shofarhornets stötar i vers 6, och ramar in psalmens första sektion tillsammans med ordet för jubel (hebr. rua), som också används i vers 2 och 6.]

3 För Herren (Jahveh), den Högste (Elion) [som regerar över alla folk], är värd att fruktas (vördas, högaktas),

han är en stor kung över hela jorden.

4 Han lägger (talar – hebr. davar) [och genom hans ord tvingas] folk under oss,

och hednafolk (länder) under våra fötter.

[Det vanliga hebreiska ordet för tala (hebr. davar) används här. Ordet har att göra med kommunikation men har en bredare betydelse i att skapa och orsaka följdeffekter. En del ser att ordet här och i Ps 18:48 är en homonym – ett ord som stavas likadant men har en annan betydelse. Det kan vara så, men oavsett finns kopplingen till ”att tala” i betydelsen ”att regera”. I Uppenbarelseboken har Jesus ett svärd i sin mun. Där och på flera ställen finns samma koppling mellan ord och makt, se Jes 2:3-4; Upp 1:16; 19:15. Den omedelbara kontexten och den troliga associationen för dem som sjöng psalmen i templet är hur Gud var med israeliterna när de intog Kanaans land. Samtidigt pekar den hebreiska verbformen i dessa verser på något som sker nu men som kommer att fullbordas i framtiden.]

5 Han utväljer åt oss vår arvedel [vårt landområde, landet Israel, se Ps 105:11; 135:12; 136:21-22],

Jakobs upphöjdhet [Juda bergsbygd] som han älskar [Mal 1:1-3; Rom 9:13].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Gud har farit upp (blivit upphöjd) under [ett larmande] jubel (härskri),

Herren (Jahveh), under [det höga] ljudet (rösten – hebr. qol) av shofar (horn, basun).

[Samma hebreiska ord för att fara/gå upp finns även i vers 10 och kan beskriva en kungs seger/kröning. I psalmens kontext har Gud stigit ned för att rädda sitt folk och när han stiger tillbaka upp på sin tron förtjänar han lovprisning, se även Ps 68:19; 98:6. Texten anspelar även på hur Herren steg ner på Sinai berg, se 2 Mos 19:16, 20. Här finns även en profetisk koppling till hur Jesus steg ned i ödmjukhet och vann segern på korset, se även Joh 3:13; Ef 4:9; 1 Thess 4:16-17.]

Del 2

7 Lovsjung Gud (Elohim), lovsjung,

lovsjung vår Kung, lovsjung.

8 För Gud (Elohim) är kung över hela jorden,

lovsjung med en välskriven sång (undervisning, vishet – hebr. maskil).

[Betydelsen av det hebreiska ordet maskil är osäker. Ordet kommer från ett verb med betydelsen att vara vis, och då att komma fram till ett rätt praktiskt beslut i komplexa situationer. Det har att göra med vishet men kan också vara en musikalisk term, eller skulle kunna betyda en välskriven sång. Följande tretton psalmer har detta ord i sin titel, se Ps 32:1; 42:1; 44:1; 45:1; 52:1; 53:1; 54:1; 55:1; 74:1; 78:1; 88:1; 89:1; 142:1. I den första av dessa vishetspsalmer sätts tonen: Rikt välsignad är den vars överträdelser förlåtits, vars synd är utplånad, se Ps 32:1.]

9 Gud (Elohim) regerar (är kung) över hedningarna,

Gud (Elohim) har satt sig på sin heliga tron.

10 Folkens furstar (ädla, villiga tjänare) har samlats,

tillsammans med Abrahams Guds folk [som alla folk ska bli välsignade i, se 1 Mos 12:1-3].

För jordens sköldar [folkens furstar; ledare som beskyddar, se även Ps 84:10-11] tillhör Gud,

mäktigt (högt) har han gått upp (blivit upphöjd)!

[Ordet ”gått upp” är samma hebreiska ord alah som i ”farit upp” i vers 6. Det tredje och sista ”för” i psalmen förstärker Guds allmakt. Hedningar och judar förenas som ett folk, se Upp 21:24.]

48

Psalm 48 – Guds stad

[Psalmen är en sång om Sion – Jerusalem. Den hör tematiskt ihop med de två föregående psalmerna. Psalmen firar Guds styre och seger över kaos och alla fiender.

Författare: Korachs söner (ättlingar)

Citeras: Vers 3 citeras i Matt 5:35

Struktur: Psalmen är välstrukturerad och består av 106 ord (förutom de 4 första orden i inledningen). Den matematiska mittpunkten finns i vers 9. Den första sektionen (vers 2-5) och den sista (vers 13-15) har exakt 24 ord vardera. Summan (24 + 24) är 48, vilket är det antal ord som flera andra Sion-psalmer har, se Ps 87; 126. Talvärdet för Sion på hebreiska är också 48. I vers 8 som leder upp till crescendot nämns öst och väst. Guds namn och lov kommer att sträcka sig över hela världen, se vers 11. Intressant är att de fyra väderstrecken finns nämnda i psalmen:

Norr – vers 3

Öst – vers 8

Högra handen (söderut) – vers 11

Bakom (västerut) – vers 14.

A Sion – Guds stad, vers 2-4

  B Fientliga kungar, vers 5-8

    C Gud bevarar Sion – den centrala versen, vers 9

  B Begrunda Guds egenskaper, vers 10-13

A Undersök Sion, vers 13-15]

1 En sång, en psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) Korachs söner.

[Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”för veckans andra dag”, vilket är måndag.]

______

Sion – Guds stad

2 Stor är Herren (Jahveh) och högt är han prisad

i vår Guds (Elohims) stad.

Hans heliga berg 3 är den vackraste höjden,

hela jordens fröjd (glädje). [Klag 2:15]

Sions berg [tempelberget i Jerusalem] är [som] nordsidan [som gudaberget Tsafon i norr],

den store Kungens stad. [Matt 5:35]

[Hebreiska tsafon är det vanliga ordet för ”norr”. Tsafon identifieras i ugaritiska och andra kanaaneiska myter som boningsplatsen för stormguden Baal-Tsafon och ansågs även vara en samlingsplats för andra gudar. Platsen identifieras som berget Jebel Aqra på gränsen mellan moderna Syrien och Turkiet vid mynningen av floden Orontes, några mil norr om Ugarit.]

4 Gud (Elohim) bor i dess palats (borgar),

han har gjort sig känd som ett försvarstorn (värn; en fästning, en säker höjd).

Kungar flyr i skräck

[Vers 5-7 har likheter med den sista striden i Ps 2. Här i Psalm 48 beskrivs hur arméer samlas och deras hastiga reträtt. Det ovanliga ordet för bävan readah används här i vers 7 och Ps 2:11. Verben i vers 6 följer på varandra vilket intensifierar hur de såg och på en gång häpnade, blev skräckslagna och flydde.]

5 Se, när kungarna samlade sig,

de ryckte fram tillsammans [mot Israel].

6 De såg, de häpnade,

de blev skräckslagna, de flydde.

7 Bävan (fruktan) grep dem där,

vånda (ordagrant ”med vridande”, smärta) som hos en födande kvinna.

[Vers 6-7 har liknande språk som i 2 Mos 15:15]

8 [Ett skifte i psalmen markeras här genom att verbformen ändras, även en metafor med skepp introduceras. Psalmisten riktar sig också nu direkt till Gud i bön och tacksägelse:]

Med en östanvind,

krossade du (förgör du fullständigt, gång på gång) skepp från Tarshish [väst]

[Tarshish kan referera till Spanien eller en ö i Medelhavet, se Jona 1:3. I denna vers möts väderstrecken öst och väst. Stora lastskepp var också en symbol på mänsklig storhet och ekonomisk välgång, se Jes 2:16.]

Gud bevarar sin stad!

[Vers 8 och vers 10-12 är riktade till Gud. Här i vers 9 växlar psalmen på nytt till att tala om Gud. Denna vers är psalmens mittpunkt, vilket också förstärks av det avslutande Selah.]

9 Det vi har hört, det fick vi se

i Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) stad,

i vår Guds (Elohims) stad,

som Gud bevarar till evig tid.

Selah.

[Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Vad var det fienderna såg i vers 6 som fick dem att fly? Det är inte Jerusalems murar, utan Guds närvaro som beskyddar staden, se även Hes 10.]

Vi begrundar din nåd

[På nytt skiftar psalmen till en bön. På samma sätt som kungarna som flydde beskrevs med fyra adjektiv, beskrivs fyra av Guds egenskaper som beskyddar staden: Hans nåd, hur hans namn och lov når hela världen, hans rättfärdighet och hans domar.]

10 Vi begrundar din nåd (omsorgsfulla kärlek), Gud (Elohim),

här i ditt tempel.

11 Liksom ditt namn, Gud (Elohim),

når ditt lov till jordens ändar.

[Vers 11b-12 formar en kiasm som ramas in av rättfärdighet/domar:]

Av rättfärdighet är din högra hand full.

12 Låt Sions berg [tempelberget i Jerusalem] glädja sig.

Låt Juda döttrar [städerna i Juda] fröjda sig,

på grund av dina domar.

Tåga runt Sion

13 Tåga runt Sion [Jerusalem], vandra omkring det,

räkna hennes torn.

14 Lägg märke (sätt ditt hjärta) till dess murar (befästningar),

gå igenom dess palats (borgar),

så att ni kan återberätta om dem för en generation (ett släkte) som kommer (som följer, bakom),

15 att sådan är Gud (Elohim).

Vår Gud (Elohim) för alltid och evigt,

han ska leda oss förbi döden (till slutet, vid/till döden – hebr. al mot).

[Den sista frasen al mot liknar ordet alamot som används i Ps 9:1 och i Ps 46:1.]

49

Psalm 49 – Kan någon undgå döden?

[Detta är den sjunde och sista psalmen av Korachs söner i den andra boken. Temat är döden och mänskligt välstånd och makt. I vers 6-7 formuleras frågan varför jag skulle frukta i svåra tider, när bedragare omger mig som litar på sin rikedom och sitt inflytande i samhället? I vers 5 används orden ”ordspråk” och ”mysterier”. Mysteriet formuleras i vers 6-7 och själva svaret och ordspråket återkommer i refrängen i vers 13 och 21.

Författare: Korachs söner (ättlingar)

Struktur:

1. Introduktion, vers 2-5

2. Mysteriet, vers 6-7

3. Första svaret på frågan, vers 8-13

4. Summering, vers 14-16

5. Andra svaret på frågan, vers 17-21]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av Korachs söner, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Introduktion

2 Hör detta alla folk (stammar – hebr. am),

lyssna (ge ert öra – lystring, hör upp) alla livsspann (alla som glider förbi, lever i världen – hebr. cheled) [allt liv som passerar],

3 både mänsklighetens söner (”låga” – hebr. bene adam),

som mäns söner (”höga” – hebr. bene ish) [alla],

såväl rik

som fattig.

4 Min mun ska tala visdom,

mitt hjärtas begrundan (tanke) ska vara förstånd.

5 Jag vill böja mitt öra till ordspråk (visa ord – hebr. mashal) [talesätt med många bottnar; ibland även profetiska ord],

jag vill förklara (öppna) mina mysterier (mörka och förbryllande ord) vid kinnor-harpan (kitharan – hebr. kinnor) [mindre harpa, se Ps 33:2].

Frågeställning – mysterium

6 Varför skulle jag vara rädd (frukta) när det är oroliga tider,

när mina förföljares ondska omger mig,

7 de som förlitar sig på sina ägodelar (sin egen styrka, förmåga),

och skryter över sina stora rikedomar?

Första svaret

8 Ingen människa kan rädda sin broder,

man kan inte betala en tillräckligt stor lösensumma till Gud (Elohim).

9 Lösensumman för ett människoliv är för hög (kostsam),

det går inte att betala ett pris 10 för att få leva för evigt

och undgå att se graven.

11 Det är faktiskt så att även

de visa en dag kommer att dö. [Döden är ofrånkomlig.]

På samma sätt kommer också

dårar och andligt okänsliga (oförnuftiga) att en gång dö

och de lämnar kvar sina ägodelar åt andra [inte ens till sina barn].

12 De trodde att deras hus (gods) skulle bestå för evigt,

att deras boning [skulle gå i arv] i generation efter generation,

de uppkallade platser (landområden) efter sina namn.

[I stället blir graven deras eviga boning.]

13 [Refräng:]

En människa i allt sitt välstånd (rikedom) förblir knappast (övernattar knappast – hebr. bal lon),

hon liknar (hebr. mashal) boskapen som förgår. [Refrängen återkommer med en liten variation i slutet på psalmen, se vers 21. Liknar (hebr. mashal) har samma rot som ordspråk i vers 5.]

Summering

14 Detta är vägen (slutresultatet) för dem som (dåraktigt) litar till sig själva,

och dem [deras efterföljare] som godkänner (gläder sig i; har mänsklig godtycklig nåd i – hebr. ratsah) deras tal [deras stora mun].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

15 Som en fårhjord (flock med småboskap) är de på väg mot Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

med döden som sin herde.

De rättfärdiga ska regera över dem när på morgonen [när upprättelsens dag gryr, när Gud griper in];

deras gestalt (form) tynar bort i Sheol (dödsriket),

långt bort från deras höga boning [deras imponerande stora hus].

16 Men (ja) Gud (Elohim) ska återlösa mitt liv (min själ) från Sheols (underjordens) makt (kraft, hand),

för han ska ta emot (ta upp) mig. [Samma ord som när Gud ”tog” Henok, se 1 Mos 5:24.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Andra svaret

17 Frukta inte när en människa blir rik,

och hans hus (familj, ägodelar) växer i härlighet [och hans inflytande ökar, se vers 6-7],

18 för när han dör kan han inte ta någonting med sig,

hans härlighet följer inte efter honom ner.

19 Även om han prisar sig själv under livet [Ps 10:3; Luk 12:19]

– andra lovordar (tackar, berömmer, applåderar) dig när du lyckas väl –

20 men han ska gå till sina fäders släkte [följa dem i familjegraven],

de ska aldrig mer se ljuset.

21 [Refräng:]

En människa i allt sitt välstånd (rikedom) är utan förstånd (har ingen urskiljning – hebr. lo bin),

hon liknar (hebr. mashal) boskapen som förgår.

[Refrängen är nästan identisk med vers 13. Psalmisten byter ut en fras, ”knappast förbli/övernatta” i vers 13 till att här istället vara ”utan förstånd/urskiljning”. Det betonar dårskapen i att bara se till materiellt välstånd som kan försvinna över en natt, se Luk 12:20.]

50

Psalm 50 – Sann tillbedjan

[Denna psalm är skriven som en domstolsförhandling där Herren ställer frågor till sitt folk. Det finns likheter med Jes 1:2-20. Gud värdesätter äkta tillbedjan framför tomma religiösa ritualer. Detta är den första psalmen som tillskrivs Asaf.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Introduktion, vers 1-6

2. En rätt tillbedjan, vers 7-15

3. En rätt livsstil, vers 16-21

4. Slutsats, vers 22-23]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, denna och Ps 73-83.]

______

Gud (El), Herrarnas Gud (Elohim Jahveh) [Gudarnas gudar – den mäktige Guden],

har talat och kallat (namngett) jorden

från solens uppgång till dess nedgång [från öst till väst – över hela jorden].

[Det var genom att tala som allting blev till i skapelsen, här påminns om hur Guds tal är skapande. Kombinationen av Guds namn El Elohim Jahveh är ovanlig, se även vers 14 och 22.]

2 Från Sion [templet i Jerusalem], skönhetens fulländning, har Gud (Elohim) strålat fram (visat sig i glans),

3 vår Gud (Elohim) kommer och han tiger inte (kan inte tiga).

En förtärande eld stormar kraftigt framför honom

och runt omkring honom.

4 Han kallar på himlarna däruppe

och på jorden, till att döma sitt folk. [Himlarna och jorden är Guds vittnen när han dömer, se 5 Mos 32:1.]

5 Samla mina heliga till mig,

dem som har ingått förbund med mig genom ett offer.

6 Himlarna berättar om hans rättfärdighet,

för Gud (Elohim) själv är domare.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

7 [Vers 7-15 riktar sig till folket i stort:]

Hör mitt folk och jag ska tala,

Israel och jag ska vittna mot dig.

Gud, din Gud (Elohim Elohim) det är jag.

8 Jag tillrättavisar dig inte för dina offer,

dina brännoffer är ständigt inför mig.

9 Jag har inget behov av en tjur från ditt hus,

eller boskap från din fålla.

10 Alla skogens djur är mina,

boskapen på tusen kullar.

[Ett uttryck för att allt levande tillhör Gud, han har ju skapat allting till sig själv.]

11 Jag känner alla bergets fåglar

och fältets vilda djur är mina.

12 Om jag blev hungrig, skulle jag inte säga det till dig [Israel],

världen tillhör mig och allt som finns i den. [Ps 24:1; 89:12]

13 Äter jag tjurars kött

eller dricker jag getters blod?

14 Offra tacksägelsens offer till Gud (Elohim) [3 Mos 7:11-18]

och uppfyll dina löften till den Högste (Elion).

15 Och ropa till mig på nödens dag [då du är trängd och möter svårigheter],

jag ska befria dig och du ska ära mig.

16 [Vers 16-23 riktar sig personligt:]

Men till den gudlösa (ogudaktige, ondskefulle) säger Gud (Elohim):

”Vad gör du (vad har du för dig)?

Räknar (återger) du mina förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chukim) och tar mitt förbund i din mun?

[Hur vågar du tala som om du kände mig? Jämför 2 Tim 3:5.]

17 Du hatar tillrättavisning

och kastar mitt ord bakom dig (vänder ryggen till det).

18 När du ser en tjuv är du belåten med honom,

och din del är tillsammans med äktenskapsbrytare.

19 Du har öppnat din mun för ondska,

och din tunga främjar svek och bedrägeri.

20 Du sitter och talar mot din broder,

skvallrar om din egen mors son.

21 Dessa saker har du gjort. Skulle jag då vara tyst?

Du tänker att jag är likadan som du,

men jag förebrår dig och ställer detta inför dina ögon.

22 Betänk nu detta, du som glömmer bort Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden],

annars ska jag slita dig i stycken utan att någon räddar (rycker bort) dig.

23 Ett lovets offer ärar mig,

och till den som styr sina steg rätt

ska jag visa Guds (Elohims) frälsning.”

51

Psalm 51 – Ge mig ett nytt hjärta!

[Psalmen är en bön om förlåtelse. Bakgrunden är hur David har begått äktenskapsbrott med Batsheva (Batseba) och även beordrat hennes man Urias död. David inser att hans synd inte bara är mot andra människor utan först och främst Gud själv. Psalmen hör på många sätt ihop med Ps 32 som kan ha varit skriven efter denna bön och bekännelse för att visa på Guds stora nåd och lärdomar från denna händelse.

Citeras: Vers 6 citeras av Paulus i Rom 3:4

Författare: David

Struktur: Psalmen är formad som en kiasm med två huvudstycken:

Del 1

A Utplåna mina överträdelser, vers 3

  B Tvätta mig – rena mig, vers 4

   C Jag vet, vers 5

     D Jag har syndat, vers 6a

       E Du är rättfärdig, vers 6b

     D ... i synd, vers 7

   C … så jag förstår, vers 8

 B Rena mig – tvätta mig, vers 9

A Utplåna min skuld, vers 10-11

Del 2

A Rent hjärta – ståndaktig ande, vers 12

 B Förkasta inte – ta inte, vers 13

   C Din frälsning, vers 14

     D Jag ska undervisa om dina vägar, vers 15

   C … min frälsnings Gud, vers 16

 B Inte behag, inte tillfredställelse, vers 18

A Bruten ande – krossat hjärta, vers 19

Det går också att se ett linjärt mönster:

1. Bön om nåd, vers 3-4

2. Bekännelse, vers 5-8

3. Vädjan, vers 9-14

4. Löfte, vers 15-17

5. Avslutande ord, vers 18-19

6. Bön för Sion, vers 20-21]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av David, 2 när profeten Natan kommer till honom efter att han gått in (kommit) till Batsheva (Batseba).

[Samma hebreiska ord används för hur Natan ”kom” till David och hur David ”kom” till Batseba.]

______

Del 1

3 Var mig nådig (visa mig oförtjänt kärlek) Gud (Elohim) i enlighet med din nåd (omsorgsfulla kärlek)

för din stora barmhärtighets (medkännande nåds) skull, utplåna (radera, omintetgör) mina överträdelser (rebelliska handlingar).

[Här vädjar David till Gud om nåd med tre av de fem ord för nåd som finns i hebreiskan. De hebreiska orden för nådig, nåd och barmhärtighet är chen, chesed och rachamim. Psalmisten inser att inget annat än Guds nåd kan rädda honom ur den situation som han själv har försatt sig i.]

4 Gång på gång, tvätta mig (gör mig helt ren)

från min skuld (synd och dess konsekvens – singular)

från min synd [singular],

rena mig. [Jes 1:16]

[Denna vers börjar med verbet herev som betyder öka och göra något upprepade gånger. Sedan följer fyra ord som alla har en ändelse i första person singular – jag/mig. På hebreiska: kabisini meaoni vmechatati tahreni. Denna vers är ett exempel på vokalrim (assonans). Versen är också en mindre kiasm som ingår i en större kiasm. På samma sätt som tre olika ord för nåd användes i vers 3, används tre olika ord för synd i vers 3-4. Orden överträdelser, skuld och synd är hebreiska pesha, avon och chattat. Samma ord finns i 2 Mos 34:7 där Gud förlåter.]

5 För jag är väl medveten om mina överträdelser (rebelliska handlingar)

och min synd är alltid inför mig.

6 Mot dig (Gud), enbart mot dig, har jag syndat

och gjort det som är ont i dina ögon.

Du är rättfärdig när du talar

och du är rättvis när du dömer.

[Detta är centrum i den första delen – Gud är rättfärdig och rättvis.]

7 Se, jag är född i skuld (synd och dess konsekvens – singular)

och i synd föddes jag av min mor.

[Psalmistens poäng är att han har varit en syndare ända sedan han föddes. Det är vad första raden i vers 5 säger, sedan ger han extra tyngd åt det när han går tillbaka ända till befruktningen. Det är ett typiskt litterärt sätt i hebreisk poesi där den andra raden antingen ger en motsats eller förstärker den första raden. Här förstärker den första raden att han är en syndare. I kontext av hela psalmen så är David tydlig med att psalmen handlar om hans otrohetsaffär med Batsheva och den skuld han känner, se vers 2. Det är hans skuld: ”Tvätta mig ren från min skuld, rena mig från min synd, för jag känner mina överträdelser och min synd är alltid inför mig.” Även om versen har använts (ur sitt sammanhang) för att säga att all sexualitet är syndig, så stämmer ju inte det med Bibelns helhetssyn på detta där det är något gott i ett äktenskap.]

8 Se, sanning i det innersta är din önskan, det som behagar dig,

gör mig därför sådan att jag förstår vishet i mitt innersta, i djupet av min varelse.

9 Rena mig med isop så att jag blir ren [jag var som en spetälsk],

tvätta mig, så att jag blir vitare än snö. [Jes 1:18] [Samma ord för att ”tvätta” återkommer här, se vers 4.]

10 Låt mig höra fröjd och glädje,

så att benen som du har krossat (tillintetgjort) kan bli glada igen. [Benen används symboliskt för människans innersta.]

11 Göm ditt ansikte från mina synder

och utplåna (radera, omintetgör) all min skuld (alla mina synder och dess konsekvenser) [plural].

Del 2

12 Skapa [1 Mos 1:1] ett rent hjärta i mig, Gud (Elohim),

och förnya en ståndaktig (upprätt, stark) ande i mig. [Gör min ande motståndskraftig mot synd.]

13 Förkasta mig inte från ditt ansikte

och ta inte din helige Ande ifrån mig.

14 Låt mig få tillbaka glädjen över din frälsning

och låt villighetens ande upprätthålla mig. [Hebr. roach nadiv kan också ha betydelsen av en generös/ädel inställning.]

15 Då ska jag undervisa överträdarna dina vägar

och syndarna ska återvända till dig.

[Central vers – jag ska undervisa dina vägar.]

16 Rädda (ryck bort) mig från blodskuld Gud (Elohim),

min frälsnings Gud (Elohim),

så ska min tunga sjunga om (höja gälla jubelrop i triumferande glädje över) din rättfärdighet.

17 Herre (Adonai) öppna du mina läppar

och min mun ska berätta (förkunna) ditt lov.

18 Du har inte behag till offer, annars skulle jag ge dig det;

du finner ingen tillfredsställelse i brännoffer. [Hos 6:6]

19 Ett offer till Gud (Elohim) är en brusten ande,

ett brustet och krossat (tillintetgjort) [ångerfullt] hjärta, o Gud (Elohim), det ska du inte förakta (ringakta, avvisa).

20 Gör gott i din nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) över Sion [tempelberget i Jerusalem],

bygg upp Jerusalems murar.

21 Då ska du njuta av rättfärdiga offer, av brännoffer och heloffer,

då ska man offra tjurar på ditt altare.

52

Psalm 52 – Två livsvägar

[Psalm 52 uppfyller löftet i föregående psalm att undervisa överträdarna om deras vägar, se Ps 51:15. Undervisningen sker genom att visa två livsval. Det finns bara ett rätt sätt att leva sitt liv och det är att förtrösta på Herrens nåd, se vers 10-11.

Författare: David

Struktur:

1. Vägen för den som är emot Gud, vers 3-6

2. Guds framtida dom, vers 7

3. Vägen för den rättfärdige, vers 8-11]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) av (till) David. 2 När Doeg, edomiten, kom till Saul och berättade för honom att David kommit till Ahimeleks hus.

______

Den ogudaktiges väg

3 Varför förhäver du dig själv med ondska (skryter med din ondska), mäktige man?

Guds (Els) nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) varar oavbrutet.

4 Din tunga tänker ut fördärv,

som en skarp kniv arbetar den bedrägligt.

5 Du älskar ondska istället för det goda,

lögn mer än att tala det rättfärdiga.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Du älskar bara förtärande ord,

du förrädiska tunga.

Guds respons

7 [I psalmens centrum ändras nu subjektet till Gud.]

Gud (El) ska på samma sätt slå ned dig för alltid,

rycka upp dig och kasta ut dig ur ditt tält

och utrota dig ur de levandes land.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

De rättfärdigas väg

8 De rättfärdiga ska se det och frukta (Herren),

de ska skratta åt honom.

9 Se, detta är den man (stridsman – hebr. gever) [en man i sin krafts dagar]

som inte gjorde Gud (Elohim) till sitt värn (sin tillflykt, skydd, försvar, en säker fästning).

Istället litade han på sin myckna rikedom

och styrkte sig själv med sina onda önskningar.

10 När det gäller mig är jag som ett grönskande olivträd

i Guds (Elohims) hus.

Jag litar på Guds (Elohims) nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet)

i all evighet.

11 Jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig för evigt

för allt som du gjort.

Jag hoppas på (ser till) ditt namn för det är gott,

i närvaron av dina heliga.

53

Psalm 53 – Gudlöshetens dårskap

[Psalm 53 är snarlik Psalm 14. Introduktionen skiljer sig lite åt. Här finns ytterligare två hebreiska ord, mahalat och maskil. Gudsnamnet Elohim används genomgående här medan psalm 14 använder Jahveh, se Ps 14:2, 6, 7. Vers 5-6 är annorlunda. Istället för en försäkran om att Gud är de rättfärdigas tillflykt och en klagan på de orättfärdiga i Ps 14:5 beskrivs här de ondas ben som redan skingrade, se Ps 53:6. I Psalm 53 beskrivs det profetiska uppfyllandet av det som Psalm 14 talar om.

På Bibelns tid var det en självklarhet att tillvaron hade en andlig dimension. Frasen ”det finns ingen Gud” i vers 2 syftar snarare på en praktisk ateism än vår tids västerländska teoretiska ateism. Psalmens budskap riktar sig därför även till den som säger sig tro, men lever sitt liv som om Gud inte finns. Det hebreiska ordet för dåre är naval och kommer från navel som beskriver något som tynar bort, faller ner och vissnar. Detta ord beskriver inte någon som är dum eller ointelligent. Istället handlar det om moralisk dårskap. Den som gång på gång går emot sitt samvete dör till sist inombords och kväver sitt andliga liv. Bilden som målas upp är en moral som skrumpnar och förtvinar, se även inledningen till Ordspråksboken för de olika orden för dåre i hebreiskan. I Första Samuelsboken berättas om en man som just hette Naval. Under en period när David var på flykt från Saul ville Naval inte kännas vid David trots att David varit god mot honom, se 1 Sam 25:25. När David nu sjunger ut det hebreiska ordet naval i denna psalm, finns säkert associationen till denne man med samma namn som personifierar dårskap i Davids bakhuvud.

Citeras: Vers 1-3 citeras sammanfattande i Rom 3:10-12

Författare: David

Struktur:

1. Dårens gärningar, vers 1b-4

2. Guds dom, vers 5-6

3. Bön om frälsning, vers 7]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till mahalát. En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) av (till) David.

[Ordet mahalat finns bara här och i inledningen till Psalm 88, se Ps 88:1. Troligtvis har det att göra med sorg, och indikerar en sorgsen melodi.]

______

2 Dåren (den moraliskt förtvinade, den som är på väg att tyna bort) säger i sitt hjärta (till sig själv):

”Det finns ingen Gud (han bryr sig inte).” [Ps 10:4]

De [människor som inte vill veta av Gud] är fördärvade (förstörda, som ödelagda städer),

de har begått avskyvärda handlingar,

ingen gör det goda.

[Ordet ”fördärvade” används första gången om tillståndet på jorden innan syndafloden, se 1 Mos 6:11.]

3 Gud (Elohim) skådar ner från himlen på människosläktet (Adams barn),

för att se om det finns någon som är förståndig (lever vist),

någon som frågar efter (söker, tar sin tillflykt till, ofta träder fram inför) Gud.

[Även denna vers för tankarna tillbaka till Första Moseboken och hur Gud kom ner för att se vad människorna gjorde när de byggde Babels torn, se 1 Mos 11:5.]

4 Alla har vikit av [från den rätta vägen, söker inte Gud],

tillsammans, alla har blivit moraliskt korrupta (har de härsknat och stinker);

ingen gör det som är rätt,

inte en enda en.

[Paulus citerar från denna vers, se Rom 3:10-12. Den leder till slutsatsen att ”alla har syndat och saknar härligheten från Gud.” Ordet för ”har blivit moraliskt korrupta”, hebreiska alach, är ovanligt. Det återfinns bara i parallellpsalmen Ps 14:3 och i Job 15:16. Det används om mjölk som blivit sur och kött som ruttnar, men också om moraliskt förfall. Människan var god från början, men har blivit moraliskt fördärvad. Kontrasten förstärks också av att första ordet är ”alla” och det sista är det lägsta antalet ett, och inte ens ”en enda”. Se också Matt 5:13; Rom 1:22; Kol 4:6.]

5 Förstår de ingenting (lär de sig aldrig),

de som gör det onda?

De äter (förtär) mitt folk på samma sätt som de äter (förtär) bröd,

de ropar inte (höjer inte sin röst i bön) till Gud (Elohim).

[Lika naturligt och alldagligt som att äta bröd, slukar och förgör dessa onda Guds folk. De söker inte Herren, de förkastar Guds existens och hans sanningar.]

6 Där står de, helt skräckslagna (ordagrant ”förskräckta förskräcks de”),

utan att det finns något att vara rädd för

eftersom Gud (Elohim) har skingrat benen (låtit dem försvinna) på dem som belägrade dig,

du har fått dem att skämmas eftersom Gud har förkastat dem.

[Det är här i denna vers den största skillnaden är mellan Psalm 14 och 53, se Ps 14:5. I Psalm 14 fanns en förvissning om att Gud skulle skydda de rättfärdiga. Här är det profetiska löftet fullbordat, deras ben är skingrade och de är förkastade av Gud.]

7 O, att Israels frälsning

skulle komma från Sion [poetisk bild på Jerusalem, platsen för Guds närvaro].

När Gud (Elohim) vänder sitt folks öde (återupprättar sitt folk, för dem tillbaka från fångenskap),

då ska Jakob jubla och Israel glädjas!

54

Psalm 54 – Namnet som räddar

[Psalm 54 är en bön. Det är den första av en grupp psalmer som uttrycker förtröstan på Gud, se Psalm 54-59 och 61-63.

Författare: David

Struktur:

1. En bön om hjälp mot fiender, vers 3-5

2. Förtröstan på Guds ingripande, vers 6-7

3. Tacksägelseoffer och bekännelse, vers 8-9]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

På stränginstrument. En undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) av (till) David, 2 när zifiterna [en klan från staden Zip, strax sydost om Hebron] kom till Saul och sa att David gömmer sig själv bland vårt folk. [1 Sam 23:19; 26:1]

[Bakgrunden till psalmen är att David är på flykt från Saul, se 1 Sam 23:15-28.]

______

3 Gud (Elohim), i ditt namn, fräls mig (rädda mig)

och försvara mig med din styrka.

4 Gud (Elohim), hör min bön,

lyssna på (ge ditt öra till) orden från min mun.

5 Främlingar har rest sig mot mig,

ondskefulla och våldsamma män söker efter min själ (står efter mitt liv),

de har inte Gud (Elohim) som sitt rättesnöre.

[De ser inte Gud som ett föredöme för sina handlingar.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Dock, Gud (Elohim) är verkligen min hjälpare,

Herren (Adonai) är den som upprätthåller min själ (håller mig vid liv).

7 Han ska löna de onda som sitter och väntar på mig,

i din sanning ska du förgöra dem.

8 Jag ska offra ett frivilligt offer till dig,

jag ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn, Herre (Jahveh), för det är gott.

9 Han har räddat (ryckt bort) mig ur nöd (trångmål och svårigheter)

och mina ögon har fått se mina fiender (ge vika).

55

Psalm 55 – Kasta din börda på Herren

[Psalmen är en bön om hjälp när fiender hånar från alla håll. Det som smärtar David är att bakom allt detta förakt finns en person som tidigare varit hans nära vän. Psalmen uttrycker starka känslor och ibland önskar han fly bort från allt. Psalmen är delvis svåröversatt. Den innehåller fem hebreiska ord som bara förekommer här i hela GT, fyra andra ord har en osäker rot och tio rader är svårtydda.

Författare: David

Citeras: Vers 23 citeras av Petrus i 1 Pet 5:7

Struktur:

1. Bön till Gud, vers 2-4

2. Klagan och önskan att fly bort, vers 5-8

3. En stad fylld med ondska och terror, vers 9-12

4. En väns svek, vers 13-15

5. Hopp – Gud hör min röst, vers 16-19

6. Smickrande ord, men hat i hjärtat, vers 20-22

7. Förtröstan på Herren, vers 23-26]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

På stränginstrument, en undervisning (instruktion, välskriven sång – hebr. maskil) av (till) David.

______

2 Lyssna (vänd ditt öra), Gud (Elohim), till min bön

och göm inte dig själv från min bön om hjälp (ignorera mig inte).

3 Ge akt (lyssna uppmärksamt) på mig, hör (svara) mig;

jag är rastlös [irrar från en tanke till en annan] i min klagan (fundering, i mitt lågmälda grubblande) och upprörd.

4 På grund av min fiendes röst (rop, oväsen),

på grund av de ondas förtryck,

för de kastar elände över mig

och i sin ilska förföljer de mig.

5 Mitt hjärta vrider sig i mig

och dödens terror har övermannat mig.

6 Fruktan och bävan (jordbävning, skakningar) har kommit över mig,

skräck har övertäckt mig.

7 Och jag säger: Om jag ändå hade (Vem skulle ge mig) vingar som en duva (hebr. jonah),

då skulle jag flyga iväg och finna vila.

8 Säkerligen skulle jag ta mig långt bort,

jag skulle stanna i öknen.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

9 Jag skulle skynda till min tillflyktsort,

bort från stormvinden och ovädret.

10 Fördärva, Herre (Adonai), dela deras tunga (förvirra och förbrylla deras tal) [1 Mos 11:1-9],

för jag ser våld och kiv i staden,

11 dag och natt

går de runt den [staden] på dess murar.

Överträdelser och elände råder därinne,

12 ondska och ruiner finns i hennes [stadens] mitt.

Förtryck och bedrägeri

lämnar inte hennes torg.

13 Om en fiende hade hånat mig,

hade jag uthärdat det.

Om min motståndare hade förhävt sig själv över mig

hade jag kunnat gömma mig för honom.

14 Men det är du, en man lik mig själv,

min kompanjon och min nära vän!

15 Vi hade en underbar gemenskap tillsammans,

i Herrens (Elohims) hus brukade vi vandra runt med (bland) folkmassorna.

16 Låt ödeläggelse komma över dem,

låt dem gå ner levande i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

för det onda är mitt ibland dem i deras hem.

17 Jag vill ropa (höja min röst i bön) till Gud (Elohim)

och Herren (Jahveh) ska (kommer) frälsa (rädda, befria) mig.

18 Kväll och morgon och vid middagstid

begrundar (funderar, reflekterar) jag och stönar (ropar högt);

och han har hört min röst.

19 Han har återlöst hela mig (min själ – hebr. nefesh) i frid (shalom, hel och väl)

från striden mot mig (så att ingenting kan komma nära mig),

för det var många som stred med [eller mot] mig.

[Hebr. immadi betyder ”med mig” och kan antingen betyda att David hade många som var på hans sida, eller att hans motståndare som stred mot honom var många. Utifrån kontext och det generella temat i många psalmer, där psalmisten förtröstar på Gud och inte människor, så syftar det här troligen på fiender som stred mot honom, se vers 4, 20]

20 Gud (El) ska höra och ödmjuka dem,

han som tronar sedan urminnes tid.

[Här används hebr. kedem, öster, som också beskriver dåtid.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Ingenting förändras,

de fruktar (vördar, aktar) inte Gud (Elohim).

21 Min kompanjon sträcker fram sin hand mot dem som lever i fred med honom

och samtidigt vanhelgar han sitt förbund.

22 Mjukare (halare) än smör var hans mun (tal),

ändå hade han krig i hjärtat –

hans ord [var]

lenare än olja,

ändå var de dragna svärd.

[Vers 22 formar en kiasm där hans ord står centralt och ramas in av två jämförelser.]

23 Kasta det som är dig givet (din lott – hebr. jehav) på Herren (Jahveh),

så upprätthåller han (understödjer, bevarar, livnär) [kommer han alltid att ta hand om] dig. [1 Pet 5:7]

Han låter aldrig någonsin

den rättfärdige vackla (falla; bli omkullkastad).

24 Men, du Gud (Elohim), ska störta (kommer att dra) ner dem

i fördärvets grop –

blodtörstiga och bedrägliga människor –

de ska inte leva [de når inte ens] hälften av sina dagar.

Men jag, jag förtröstar [kommer alltid att lita] på dig.

[Substantivet jehav används bara i vers 23 och kommer från det hebreiska verbet för ”att ge”. Här beskriver det något som har blivit tilldelat – en given lott i livet – mitt i den situation och tid man befinner sig i. Det kan innefatta både det som är tungt och svårt, men också det som är lätt och glädjefyllt. Eftersom Gud hela tiden är med och hjälper och stöttar, så betonas här möjligheten till befrielse från det som upplevs som en börda. Det är troligen därför den grekiska översättningen Septuaginta använder ordet merimna, som just betyder oro och bekymmer. Det är den översättningen Petrus refererar till i sitt brev där han också vidgar betydelsen till att kasta all oro och varje bekymmer på Herren, se 1 Pet 5:7.]

56

Psalm 56 – Tro på Gud

[Detta är den första av sex psalmer, alla är personliga böner av David, som inleds med hebreiska ordet Michtam. Det är anmärkningsvärt. Den judiska kulturen bygger på det gemensamma och de flesta psalmerna användes för unison sång. I dessa sex psalmer framträder en personlig Gud som berör det innersta hos psalmisten och som graverar sitt ord i hans hjärta, se Jer 31:33; 2 Kor 3:3.

Författare: David

Struktur:

1. Bön – rädda mig från mina fiender, vers 2-3

2. Förtröstan, vers 4-5

3. Fiendens handlingar, vers 6-7

4. Vädjan till Gud att agera, vers 8-10

5. Förtröstan, vers 11-12

6. Tacksägelse för befrielse, vers 13-14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

”Den stumma duvan i fjärran.” Av (för) David, en Michtam (en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras), när filistéerna grep honom i [Goliats hemstad] Gat. [1 Sam 21:10-15; Ps 34]

[Betydelsen av det hebreiska ordet michtam är oviss. Ordet används i titeln här och i följande psalmer: Ps 16:1; 57:1; 58:1; 59:1; 60:1. I Jes 38:9 används det snarlika ordet michtav om den sång som Juda kung Hiskia skrev när han hade varit sjuk och blivit frisk igen. I 2 Mos 39:30 används det ordet också om att ”skriva en guldgraverad skrift”. Det finns även andra likartade hebreiska ord som betyder ”något dolt” och ”guld”. Den grekiska översättningen Septuaginta från ca 200 f.Kr. översätter med ”inskription i sten” vilket tyder på att det var en av huvudtolkningarna då. Allt detta sammanfattat gör att psalmen har kallats en dyrbar guldpsalm, kan ha dolda element och beskriver något som är värt att gravera in för all framtid.]

______

2 Var mig nådig (ge mig favör; visa mig oförtjänt kärlek), Gud (Elohim), för människor vill sluka mig,

hela dagen strider de och förtrycker mig.

3 Mina fiender ligger på lur (i bakhåll) mot mig hela dagen,

för att sluka mig (för att trampa ner mig). Det är många som i arrogans strider (krigar) mot mig.

4 Dagar (dagen) när fruktan (rädsla) kommer över mig,

förtröstar jag på (sätter jag mitt hopp till) dig.

5 I Gud (Elohim) – jag vill prisa hans ord –

i Gud (Elohim) har jag min förtröstan (mitt hopp, min tillit).

Jag ska inte frukta,

vad kan kött (människor) göra mig?

6 Hela dagen förvränger de (missuppfattar medvetet) mina ord,

deras tankar mot (om) mig är onda.

7 De samlar sig tillsammans och väcker strid, de gömmer sig,

de vaktar på mina steg, ivriga (redo) att fånga min själ (de är ute efter mitt liv).

8 Ska de få fly trots sådana synder?

Kasta ut dem i din brinnande vrede, Gud (Elohim)!

9 Du har räknat (skrivit ned) min vandring.

Samla du mina tårar i din flaska (ditt kärl),

finns de inte i din bok?

10 Sedan ska mina fiender komma tillbaka

den dag jag ropar [höjer min röst i bön].

Det vet jag, att Gud (Elohim) är för mig. [Rom 8:31]

11 I Gud (Elohim) – jag vill prisa hans ord –

i Herren (Jahveh) – jag vill prisa hans ord –

12 i Gud (Elohim) har jag min förtröstan (mitt hopp, min tillit).

Jag ska inte frukta; vad kan människor göra mot mig?

[I vers 5 används ordet kött (hebr. basar), här används människa (hebr. adam).]

13 Dina löften är över mig (gäller för mig), Gud (Elohim);

jag vill löna (fullfölja) dig med tackoffer.

[Ordet ”löna” är shalem vars rot är shalom.]

14 För du har räddat (ryckt bort) mitt liv (min själ – hebr. nefesh) från döden,

Ja, du har hindrat mina fötter från fall (att bli omkullknuffade – hebr. dechi).

[Fallet är inte att snava, utan att fiender medvetet försöker fälla.]

Jag kan vandra inför Gud

i de levandes ljus.

57

Psalm 57 – Från grottan till himlarna

[En bön om hjälp. Den inledande frasen ”var mig nådig, Gud” är identisk med föregående psalm, se Ps 56:2. Även löftet att prisa Gud i Ps 56:13 och Ps 57:10 binder samman dessa psalmer. De sista fem verserna återfinns med viss variation i Ps 108:1-5 och vers 11 är nästan identisk med Ps 36:6

Författare: David

Struktur: Psalmen är välstrukturerad i ett kiastiskt mönster som ramas in med bön. Den består också av två strofer som båda avslutas med en refräng, se vers 6 och 12.

A Bön, vers 2-3

  B Fiender, vers 4-5

    C Refräng, vers 6

  B Fiender, vers 7-8a

A Bön och tacksamhet, vers 8b-11

  C Refräng]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Fördärva (ödelägg) inte. Av (för) David, en Michtam (en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras). När han flydde från Saul och var i grottan.

[Troligtvis utspelar sig händelserna i Adullam strax sydväst om Jerusalem, se 1 Sam 22:1-5, men ett annat alternativ är Ein Gedi vid Döda havet, se 1 Sam 24, se även Ps 142:1 som också nämner grottan.]

______

2 Var mig nådig (ge mig favör; visa mig oförtjänt kärlek), Gud (Elohim), var mig nådig

– för i dig har min själ (hela min varelse) tagit sin tillflykt (förtröstat; sökt sitt skydd och hopp)

och under (i) skuggan av dina vingar ska jag ta min tillflykt [Rut 2:12; Matt 23:37]

tills farorna (olyckorna, oroligheterna, ogärningarna) dragit förbi.

[Till skillnad från Ps 56:2 upprepas ”var mig nådig” en gång till här och förstärker Davids vädjan om nåd. Verbet ”ta sin tillflykt” används också två gånger. Först i perfekt, ”har tagit min tillflykt”, vilket troligtvis beskriver en avslutad handling med ett pågående resultat – David har sin trygghet och säkerhet hos Herren (Jahveh). När verbet upprepas är formen i imperfekt, något som i hebreiskan ofta används för att beskriva futurum ”ska jag ta min tillflykt” – tillsammans uttrycker detta hopp om en ständig tillflykt. Det finns också en association till kerubernas vingar som överskuggar nådastolen i tabernaklet, se även Ps 17:8; 36:8; 61:5; 63:8; 91:4.]

3 Jag vill ropa (höja min röst i bön) till Gud den Högste (Elohim Elion),

till Gud (El) som fullbordar (avslutar, gör klart) det för mig.

4 Han [Gud] ska sända [hjälp] från himlen

och frälsa mig när den som vill sluka mig hånar (talar föraktfullt om mig).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Gud ska komma med sin

nåd (omsorgsfulla kärlek) och sanning.

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

5 Jag (min själ) är bland (omringad av) lejon,

jag ligger bland människor (Adams barn) som andas eld (vill förgöra mig) [med sina lögner].

Deras tänder är som spjut och pilar

och deras tungor som skarpa svärd.

6 [Refräng:]

Må du vara upphöjd över himlarna Gud (Elohim),

må din ära (bokstavligt ”tyngd”) finnas över hela jorden.

[Den första strofen avslutas med en refräng som också återkommer efter den andra strofen, se vers 12.]

7 De har förberett ett nät för mina steg,

jag (min själ, hela min varelse) är nedböjd [missmodig],

de har grävt en grop framför mig,

men de har själva fallit ner i dess mitt.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

8 Mitt hjärta är redo (jag är förvissad, förtröstansfull), Gud (Elohim),

mitt hjärta är redo (jag är förvissad, förtröstansfull).

Jag vill sjunga och lova,

9 vakna min ära (min tyngd).

Vakna nevel-lyra [bärbart instrument med vanligtvis tolv strängar] och kinnor-harpa [mindre harpa med ljusare toner, se Ps 33:2]

Jag vill väcka gryningen.

10 Jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig bland folken, Herre (Adonai),

jag vill sjunga ditt lov bland folkslagen.

11 För din nåd (omsorgsfulla kärlek) är stor, den når till himlarna,

och din sanning når till skyarna

[Ännu en gång kommer begreppet ”nåd och sanning”, se vers 4].

12 [Refräng:]

Du är upphöjd över himlarna, Gud (Elohim),

högt över hela jorden din ära (din tyngd).

58

Psalm 58 – Gud ska döma de orättfärdiga

[En bön om hjälp från onda människors attacker. Det finns en djup förtröstan att Gud ska agera. Även om psalmen använder svåra ord, komplicerad syntax, analogier och förbannelser finns det en klar struktur och ett klart budskap. De system som finns för rättvisa här på jorden är korrupta, men Gud kommer att döma rättvist.

Författare: David

Struktur: Det finns flera olika sätt att strukturera psalmen. Nedan är en linjär struktur:

1. Fienderna beskrivs, vers 2-6

2. Önskan att Gud ska agera – sju förbannelser, vers 7-10

3. De rättfärdigas glädje, vers 11-12

Det går också att se ett kiastiskt mönster:

A Domare som inte dömer, vers 2-3

  B Liknelser – de ogudaktiga, vers 4-6

    C Bön att Herren ska agera, vers 7

  B Liknelser – de ogudaktiga, vers 8-10

A Domaren som ska döma, vers 11-12]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Fördärva (ödelägg) inte. Av (för) David, en Michtam (en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras).

______

Orättfärdiga ledare

2 Talar ni verkligen rättfärdighet, ni gudar (elem) [tysta domare]?

Dömer ni med rättvisa människosläktet (Adams barn)?

3 Nej, i hjärtat tänker ni ut orättfärdighet;

era händer sprider ut (banar väg för) ondska på jorden.

[Hebreiska elem i vers 2 kan översättas både som gudar i plural eller hänföras till roten alam som betyder tyst, tigande. Den inledande frasen blir till en ironisk fråga: ”Talar ni rättfärdighet i tysthet?” Det finns en dubbelhet i vad ”gudar” syftar på. Det kan syfta på änglar och då särskilt onda makter, se Ps 82:1; Dan 10:13. Det kan också tala om korrupta ledare här på jorden. Uttrycken ”era händer”, ”på jorden” och beskrivningen i vers 4-6 antyder att det gäller onda domare. De är ”tysta” och talar inte för rättfärdighet och sanning vilket gör att ondskan sprider ut sig på jorden.]

Liknelser om de ogudaktiga

[I vers 4-6 beskrivs nu de ogudaktiga som främlingar och ormar. Stycket hör ihop med vers 8-10 som beskriver deras dom. Båda sektionerna använder bildspråk.]

4 De ogudaktiga är främlingar redan från modersskötet,

genom att ständigt tala lögn har de gått vilse från födseln.

[Anledningen till att de går vilse är att de talar lögn.]

5 Deras gift [orden från deras munnar] är som ormens gift [Ps 140:4; Matt 23:33; Jak 3:8],

de är som en döv kobra som sluter sitt öra,

6 så att den inte hör rösten av ormtjusaren

eller av den listigaste trollformel. [Jer 8:17]

Önskan att Herren ska döma

7 Gud (Elohim), bryt sönder tänderna i deras mun,

dra ut huggtänderna på de unga lejonen, Herre (Jahveh)!

[En intensiv bön om Guds drastiska ingripande för att få tyst på och fördärva vapnen för de ogudaktiga. Att bryta sönder tänder är en metafor för dom, se Ps 3:8.]

Liknelser hur de ogudaktiga straffas

8 Låt dem flyta iväg som vatten som rinner undan (bort, ner i marken).

Låt pilarna brytas av när de spänner bågen.

[Versen är svåröversatt, kan också tolkas som att de ogudaktiga ska förtvina lika hastigt som pilen skjuts ut från bågen.]

9 Låt dem bli som en snigel (ofullgånget foster – hebr. shablul) som smälter bort (löses upp),

likt en kvinnas missfall låt dem aldrig se solen.

[Även denna vers är svåröversatt. Hebreiska ordet shablul används bara här i GT. Är det en snigel så kan bilden vara det slemspår den lämnar som snabbt torkar upp i solen. Det kan också vara en parallell till missfall och ett oigenkännligt foster.]

10 Innan dina grytor kan känna (upplever) [värmen av det snabbt brinnande] törnet,

oavsett de lever (är friska) eller brinner av vrede,

ska han svepa bort dem [de ogudaktiga] med en virvelvind.

[Versen är väldigt svår att översätta, troligtvis är poängen snabbheten i Guds dom. Kvistar av vilda törnbuskar var vanligt som bränsle för att snabbt få värme, se Ps 118:12; Pred 7:6.]

Domaren som ska döma

11 Den rättfärdige ska fröjdas när han ser hämnden,

när han tvättar sina steg (fotsteg – hebr. paam) i de ogudaktigas blod. [Jes 63:1-6; Upp 14:19-20; 19:13-14]

12 Sedan ska man säga: ”Det finns verkligen en belöning för den rättfärdige;

ja, det finns verkligen en Gud (Elohim) som dömer jorden!”

[Hur förhåller sig denna psalm till budskapet att inte löna ont med ont, se Rom 12:17-21. Paulus citerar från 5 Mos 32:35 där Gud säger att ”hämnden är min” som grund för att inte hämnas någon, se Rom 12:19. Det är dock skillnad mellan att själv hämnas och be att Gud ska gripa in och skipa rättvisa. I liknelsen med den orättfärdige domaren avslutar Jesus med att domen ska ske hastigt, se Luk 18:7-8. I Uppenbarelseboken frågar sig kristna martyrer hur länge det ska dröja innan Gud dömer dem som dödat martyrerna, se Upp 6:10.]

59

Psalm 59 – Skydda mig

[En bön om hjälp. Psalmisten är omringad och ansatt av illasinnade fiender. Bönen är inte behärskad och balanserad, tvärtom har den tvära kast. Psalmen visar på friheten att komma till Gud med alla sina känslor.

Författare: David

Struktur: Psalmen består av kiasmer i flera nivåer. I vers 7-8 och 15-16 beskrivs fienderna som ylande hundar. Denna refräng ramar in vers 9-14 där vers 11 är själva kulmen med förtröstan på Guds nåd och hans absoluta närvaro trots fiender.

1. Bön till Gud om hjälp, vers 2-6

2. Refräng – de är som ylande hundar, vers 7-8

3. Förtröstan på Gud, vers 9-11

4. Agera mot fienderna Gud, vers 12-14

5. Refräng – de är som ylande hundar, vers 15-16

6. Förtröstan på Gud, vers 17-18.]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Fördärva (ödelägg) inte. Av (för) David, en Michtam (en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras).

[Bakgrund:] När Saul sände [soldater] och lät bevaka hans hus för att döda honom. [Saul sände soldater för att döda David på morgonen nästa dag. Davids hustru Mikal får höra detta och hissar ner David från ett fönster tidigt på morgonen före gryningen och David beger sig till profeten Samuel i Rama, se 1 Sam 19:11-17.]

______

Bön om hjälp

2 Rädda (ryck bort) mig från mina fiender, min Gud (Elohim),

beskydda mig (sätt mig på en hög plats), långt bort från dem som reser sig upp mot mig.

3 Rädda (ryck bort) mig från överträdarnas hantlangare (de som medvetet ägnar sig åt synd och uppror mot Gud),

rädda mig från blodtörstiga människor (som aktivt arbetar för att skada andra).

4 För se, för de ligger i bakhåll efter mitt liv (min själ – hebr. nefesh),

trotsiga människor väcker upp strid mot mig.

Inte för mina överträdelser eller synder, Gud (Jahveh),

5 jag är utan skuld, men de skyndar (rusar) iväg och hittar på saker (onda uppsåt).

Vakna, till att hjälpa mig, och se [hur illa de beter sig]!

6 Därför Herre, härskarornas Gud (Jahveh Elohim Sebaot), Israels Gud (Elohim),

res dig upp och straffa alla hednafolk.

Visa dem ingen nåd (oförtjänt kärlek) för några (inte för en enda) förrädiska överträdelser.

[Här används ett uttryck som även kan betyda ”quisling”.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Refräng – som ylande hundar

7 De återvänder på kvällen (vid solnedgången), de ylar och morrar som hundar

och går runt i och omkring (omringar) staden.

8 Se, de kräks (spyr) med sina munnar,

svärd (plural) är i deras läppar:

För vem lyssnar?

[När allt kommer omkring, är det verkligen någon som alls bryr sig? Refrängen återkommer i vers 15-16 med samma tema, men med lite andra ord.]

Förtröstan på Gud

9 Men du Gud (Jahveh) ska skratta åt dem.

Du ska göra alla länder till åtlöje.

10 Min styrka, jag väntar (hoppas) på dig,

för Gud (Elohim) är mitt försvarstorn (värn; mina murars höga fäste/säkra höjd).

11 Min nåds (kärleksfulle omsorgs; trofaste) Gud (Elohim) ska komma och möta mig.

Gud (Elohim) ska låta mig se ner på mina motståndare.

[Verbet ”möta mig” har en hebreisk rot qedem, som betyder öster eller fronten, men det är även ett uttryck som beskriver att man möter både sig själv och Gud – både bakåt och framåt. Den rika innebörden blir att jag och Gud ömsesidigt går varandra till mötes, men också att Gud just därför även går framför mig.]

Agera mot fienderna

[Psalmen började med en bön att befria från fiender, se vers 2-6, och fortsatte med bön mot dem, vers 9-11. Nu kommer några uppseendeväckande fraser som inleds med en bön att inte förgöra motståndarna. Syftet kan vara detsamma som efter Josuas död då Gud inte genast drev undan kanaanéerna, utan lät dem vara kvar. Hotet från fienden gjorde att israeliterna vandrade på Guds väg, se Dom 2:20-23.]

12 Slakta dem inte för att mitt folk inte ska glömma,

låt dem vandra hit och dit genom din makt.

Slå ner dem, Herre (Adonai) vår sköld,

13 för deras muns synd och deras läppars ord,

låt dem fångas i sin stolthet,

för förbannelser och lögner som de återberättar.

14 Förtär (gör slut på) dem i vrede,

förtär dem så att de inte längre finns,

och låt dem veta att Gud (Elohim) regerar i Jakob,

till jordens yttersta gräns.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Refräng – som ylande hundar

15 De återvänder på kvällen (solnedgången), de ylar och morrar som hundar

och går runt i och omkring (omringar) staden.

16 De vankar hit och dit efter mat.

Blir de inte mätta stannar de uppe (hela natten).

Förtröstan på Gud

[Psalmen avslutas med två verser som uttrycker förtröstan på Gud. Vers 17 inleds med ett men och är en kontrast till de två föregående verserna. Skillnaden förstärks även av de olika tidsangivelserna. I verserna 7 och 15 diktar och sjunger David om hur han under kvällen hör sina fiender yla som hundar i staden; nu på morgonen riktar han sin tacksamhet och sitt förnyade hopp till Gud.]

17 Men jag ska (vill) sjunga om din makt (styrka, starkhet),

ja, var morgon (vid soluppgången) ska jag jubla (vill jag sjunga) högt i glädje (höjer jag höga triumferande glädjerop)

över din nåd (kärleksfulla omsorg – hebr. chesed).

För du är (har varit/kommer alltid vara) mitt försvarstorn (värn; mina murars höga fäste/säkra höjd)

och min tillflykt i tider av nöd (på min nöds dag – hebr. tsar) [är trängd och står inför svårigheter, oro och bekymmer].

18 Min [mäktige] styrka (starkhet), till dig vill jag sjunga lovsånger,

för Gud (Elohim) är mitt försvarstorn (värn; mina murars höga fäste/säkra höjd), min nåds (kärleksfulle omsorgs; trofaste) Gud (Elohim).

60

Psalm 60 – Vi ska vara tappra

[Psalmen är en nationell bön om Guds ingripande efter en militär förlust. Vers 7-14 citeras i Ps 108:7-14.

Författare: David

Struktur: 1. Bortkastad av Gud, vers 3-5

2. Guds frälsning, vers 6-7

3. Guds kraft, vers 8-10

4. Utkastade av Gud, vers 11-13

5. Bön och förtröstan, vers 14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till ”Vittnesbördets lilja” (hebr. Shoshan edot) [en då känd melodi eller kanske ett sexsträngat instrument], en Michtam (en inristad, guldpläterad skrift värd att bevaras), för undervisning. [Ordet ”lilja” (hebr. shoshan) används i fyra psalmer, se Ps 45:1; 69:1; 80:1. Här i genitiv tillsammans med vittnesbörd (hebr. edot), se även Ps 80:1.]

Av (för) David, 2 när han stred med Aram-Naharim [Ordagrant: ”Aram vid de två floderna”, dvs. östra Syrien mellan floderna Eufrat och Khabur] och med Aram-Zoba [ett land nordost om Damaskus] och Joav [befälhavare i Davids armé, se 2 Sam 2:13] återvände och slog 12 000 av edomiterna i Saltdalen [troligtvis strax söder om Döda havet].

[Inledningen anspelar på Davids segrar över filistéerna, moabiterna, syrierna och edomiterna, se 2 Sam 8:13 och 1 Krön 18:12. I dessa redogörelser är siffran 18 000, men förmodligen är det ändå detta tillfälle som åsyftas. Ordet för ”mäta” i vers 8 är samma ord för ”mätte dem med snöre” i 2 Sam 8:2, något som kan tala för att det är samma händelse. I 2 Kung 14 och 2 Krön 25 finns också strider med edomiterna beskrivna, men dessa sker flera hundra år efter Davids livstid. Den hebreiska frasen le-David kan översättas ”av David” men också ”för” eller ”till” David.]

______

Bortkastad av Gud

3 Gud (Elohim), du har kastat bort oss, du har brutit ner oss, du har blivit arg,

upprätta oss!

4 Du har fått marken att skaka, du har fått den att rämna (så att raviner bildas);

hela dess brutna ben [poetisk omskrivning där ravinerna i marken beskrivs som benbrott]

för den (marken) lider av skälvningar.

5 Du har låtit ditt folk se svårigheter;

du har låtit oss dricka skälvande vin (vin som berusar oss så att vi raglar).

Guds frälsning

6 Men åt dem som fruktar (vördar, respekterar) dig har du gett ett baner

[hebr. nes, samma rot som i Guds namn JHVH Nissi – Herren mitt baner]

för att det ska synas inför (framför) bågskyttarna.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

7 För att dina älskade vänner ska kunna bli befriade,

fräls med din högra hand och svara oss.

[Versen citeras i Ps 108:7.]

Guds kraft

8 Gud (Elohim) har talat i sin helighet:

Jag ska jubla (triumfera, hoppa i glädje), jag ska dela Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6]

och mäta ut Sukkots dal (Lövhyddodalen).

9 Gilead tillhör mig.

Manasse tillhör mig.

Efraim är [bildligt som] min hjälm (mitt huvuds värn, och skydd, en säker fästning).

Juda är min spira (kungaspira). [Jakob profeterade att Juda skulle ha kungaspiran, se 1 Mos 49:10.]

10 Moab är mitt tvättfat.

På Edom kastar jag min sandal (sko).

Filistéen, gråt högt på grund av mig

[Filistéen har all anledning att vara rädd för Herren (Jahveh).]

Utkastade av Gud

11 Vem ska föra in mig i den befästa staden?

Vem ska leda mig till Edom?

12 Har inte du Gud (Elohim) kastat ut oss?

Drar du inte längre ut med vår armé?

13 Ge oss hjälp mot vår motståndare,

för människors hjälp (hoppet att en människa ska kunna frälsa) är värdelöst.

Bön och förtröstan

14 Genom (i) Gud (Elohim) ska jag vara tapper,

han är den som ska krossa (förtrampa) våra motståndare.

61

Psalm 61 – Under dina vingars beskydd

[Psalmen handlar om Guds beskydd och tryggheten i honom.

Författare: David

Struktur:

1. Bön till Gud, vers 2-3b

2. Led mig till dig Gud, vers 3c-6

3. Önskningar för kungen, vers 7-8

4. Jag vill prisa dig för evigt, vers 9]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till stränginstrument. Av (till) David.

______

2 Hör mitt rop, Gud (Elohim),

ge akt (lyssna uppmärksamt) på min bön.

3 Från jordens yttersta gräns ropar jag (höjer jag min röst i bön) till dig

när mitt hjärta försvagas.

Led mig till en klippa som är för hög för mig,

4 för du har blivit min tillflykt,

ett starkt torn framför min fiendes ansikte.

5 Jag vill bo i ditt tält för evigt,

jag vill ta min tillflykt i gömstället under dina vingar.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 För du, Gud (Elohim), har hört mina löften.

Du har garanterat ett arv för dem som fruktar (vördar, respekterar) ditt namn.

7 Må du lägga dagar till kungens dagar (förlänga hans liv),

låt hans år bli som många generationers.

8 Må han [kungen] sitta (leva, bo) inför Gud (Elohim) för evigt;

låt nåd (kärleksfull omsorg) och sanning bevara honom.

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

9 Så ska jag prisa ditt namn för evigt,

dagligen ska jag fullgöra (infria) mina löften.

62

Psalm 62 – Jag ska inte vackla

[En psalm om förtröstan på Gud. Det är fyra olika grupper som tilltalas. Fiender i vers 4, psalmisten själv i vers 6, människor i allmänhet i vers 9 och till sist Gud i vers 13. Ordet ”bara” (hebr. ka) inleder sex verser, se Ps 62:2, 3, 5, 6, 7, 10.

Författare: David

Struktur: Psalmen har en kiastisk struktur:

A Förtröstan på Gud, vers 2-3

  B Fiendens planer, vers 4-5

    C Fullständig förtröstan på Gud, vers 6-9

  B Människor är opålitliga, vers 10-11

A Förtröstan på Gud, vers 12-13]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till Jedutun. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

[Jedutun är en av Davids tre lovsångsledare. De andra två är Asaf och Heman, se 1 Krön 16:41-42; 25:1-6; 2 Krön 5:12.]

______

Förtröstan på Gud

2 Bara hos Gud (Elohim) får min själ ro (jag blir lugn och stilla inför Gud),

från honom kommer min räddning (frälsning).

3 Bara han är min klippa och min räddning,

mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd),

jag ska inte vackla mycket (svikta så stort, vara så osäker).

[Jag kan stå trygg, vara säker och inte falla.]

Fiender

4 Hur länge ska ni hota mig, och försöka ta mitt liv (alla ni som förföljer mig, en ensam man, ska ni aldrig ge upp)?

Ni är lika farliga som en lutande vägg, en fallfärdig mur.

5 Det enda de [fienderna] planerar för är (deras enda mål, vad de lägger all sin tid på är)

hur de ska störta ner (vanära) honom.

[Ordagrant är versen: ”Bara, från höjden störta planerar de för.”]

De älskar lögn (falskhet),

med munnen välsignar de,

men i sitt hjärta förbannar de.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Fullständig förtröstan på Gud

6 Bara hos Gud (Elohim) kan min själ (mitt inre) vara stilla,

för mitt hopp (mina förväntningar) kommer bara från honom.

7 Bara han är min klippa och min räddning (frälsning),

mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd),

jag ska inte vackla [jag står verkligen trygg, faller inte].

[Här utelämnar David adjektivet ”mycket” i en annars identiskt upprepning av den tidigare frasen, se vers 3. Istället skriver han: ”jag ska inte vackla”. Denna nyansskillnad visar att David nu har en total tillit till Guds beskydd. Han står helt fast och ger inte vika en tum.]

8 Gud (Elohim) är den som befriar och upphöjer mig.

Gud är min starka beskyddare och min tillflykt.

9 Förtrösta (lita) alltid på honom, ni människor,

utgjut era hjärtan (uttryck alla era känslor) inför honom [i bön]!

Gud (Elohim) är vår tillflykt.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Människans flyktighet

10 Bara en vindfläkt (ett andetag; fåfänglighet – hebr. hevel) är människor (Adams söner),

människosläktet är opålitligt (falskt, bedrägligt).

Skulle man lägga dem alla i vågskålen,

väger de lättare än luft.

11 Sätt inte ditt hopp till vad du kan vinna genom utpressning,

sätt inte falska förhoppningar till vad du kan få genom att råna.

Om rikedomen växer,

så bli inte för fäst vid den (låt inte ditt hjärta fångas av den).

Förtröstan på Gud

12 Gud har talat en gång,

två gånger har jag hört detta (Gud har sagt detta upprepade gånger):

All makt (styrka, auktoritet) tillhör Gud,

13 och du Herre (Adonai) visar nåd (omsorgsfull kärlek),

men kommer också att löna var och en efter vad han gjort.

[Guds styrka innehåller både nåd och dom.]

63

Psalm 63 – På flykt i öknen

[Psalmen uttrycker en fullständig förtröstan på Herren (Jahveh). Titeln anger att David befann sig i öknen. Ordet för öken (hebr. midbar) beskriver en stäppliknande ödemark och ordagrant översatt är det: ”ordets plats”. Öknen är den plats där vi normalt inte hör människor tala, men där Gud uppenbarar sig. Där fick Mose sin kallelse, se 2 Mos 3:1-2; Guds folk fick förbundet och buden i Sinai öken, se 2 Mos 19:1; Hagar fick se Gud, se 1 Mos 21:15-20.

Författare: David

Struktur:

1. Uttryck för längtan efter Gud, vers 2-5

2. Livet med Gud, vers 6-9

3. Fiendens öde, vers 10-12]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David, när han var i Juda öken. [Den torra ödemarken öster om Jerusalem ner mot Döda havet.]

[Bakgrunden kan vara Davids egen sons Avshaloms uppror då David tvingas fly till öknen, se 2 Sam 15-17. I så fall kan referensen i vers 2 till hur David är ”törstig” och hur han och de med honom anlände ”utmattade” vara en beröringspunkt, se 2 Sam 16:14. En annan händelse kan vara när David fick fly för Saul, se 1 Sam 21-31.]

______

2 Gud (Elohim), du är min Gud (El, den mäktige, starke), jag söker (längtar) ivrigt efter dig.

[Det första jag gör, min högsta önskan och prioritet är att ha en relation med dig, se också Ps 42:2-3.]

Hela min varelse (min själ, jag) törstar efter dig, min kropp längtar efter dig,

i ett kargt och uttorkat land där det inte finns något vatten.

3 Ja, jag har sett dig i helgedomen,

och sett din makt och ära (härlighet).

4 För [att få erfara] din nåd (omsorgsfulla kärlek) är bättre än livet självt,

mina läppar ska lovsjunga (prisa) dig.

5 Därför ska jag välsigna (prisa) dig med mitt liv (så länge jag lever),

i ditt namn ska jag lyfta mina händer [i bön och vördnad för dig].

6 Som av märg och olja (fett) [utsökt feta rätter] mättas min själ (hela min varelse)

[mitt inre blir riktigt tillfredsställt; en mättnadskänsla infinner sig som efter en perfekt måltid],

så med jublande läppar (läppars jubelrop) prisar min mun dig.

7 När jag kommer ihåg dig

på min bädd

och under nattväkterna,

begrundar jag (talar jag lågmält och tänker på) dig. [Jos 1:8]

[Judarna delade in natten i tre nattpass på vardera fyra timmar. Pluralformen indikerar flera pass, vakna timmar och sömnlösa nätter.]

8 Du har varit min hjälp

och under dina vingars skugga sjunger jag (höjer jag gälla triumferande jubelrop)!

9 Hela mitt jag (min själ) klamrar sig fast vid dig,

din högra hand upprätthåller mig.

10 Men de som söker efter att fördärva (skada) mitt liv (min själ)

ska gå ner i jordens djup [till dödsriket eller graven].

11 De ska bli plundrade av svärdet

och bli ett byte för schakalerna.

12 Men kungen ska glädja sig i Gud (Elohim).

Alla som svär vid honom [Gud] ska äras,

men de som talar lögn ska få sin mun tillsluten (tystad, stängd, tilltäppt).

64

Psalm 64 – Rädda mig från de ondas planer

[I föregående psalm var Gud i fokus, medan fienderna fanns med i kulisserna. Här är rollerna omvända, men resultatet det samma – Gud griper in och räddar psalmisten från de ondas planer. Fiendernas vapen består av lögn och förtal. Psalmen målar först upp en mörk bild där onda människor helt utan gudsfruktan attackerar och planerar för ”det perfekta brottet”. Men Gud står inte handfallen, pilarna som var riktade mot den oskyldige vänds och kommer tillbaka på dem själva.

Författare: David

Struktur: Psalmen består av två större stycken, vers 2-7 och 8-11. Flera verser speglar varandra mellan dessa stycken. De ondas pilar i vers 5 speglas av Guds pilar i vers 10; de onda är utan fruktan i vers 5 medan alla ska frukta Gud och erkänna hans gärningar i vers 10.

1a. Bön till Gud om hjälp, vers 2-3

1b. De ondas gärningar beskrivs, vers 4-7

2a. Gud agerar, vers 8-10

2b. Uppmaning till att prisa Gud, vers 11]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

2 Hör, Gud (Elohim), min röst i min klagan (hör mitt lågmälda grubblande, mitt ibland bittra ordflöde),

bevara mitt liv från fiendens terror (förskräckelse över fienden).

3 Göm mig från de ondas hemliga rådslag,

från tumultet (konspirationerna) av dem som ägnar sig åt överträdelser (ondska, avgudadyrkan).

[Psalmistens fiender ägnar sig åt ockult verksamhet.]

4 [Detaljerat beskrivs nu hur fienderna planerar sin attack. Vers 2-7 är en enda mening i hebreiskan.]

De som vässar sina tungor likt ett svärd

och spänner sina bågar med bittra ord som pilar,

5 för att från sina gömställen (bakhåll) skjuta den oskyldige,

plötsligt (instinktivt, på en gång) skjuter de mot honom utan fruktan (helt frimodigt).

6 De stärker (tar fasta på) ett ont ord (uppmuntrar varandra till att göra det onda) [upprepar ockulta förbannelser mot mig];

de räknar (gör beräkningar) för att placera ut hemliga fällor.

De frågar: ”Vem ser [oss och de snaror vi lagt ut]?”,

7 medan de planerar (söker) olagliga handlingar (letar efter sätt att göra orätt).

[De säger:] ”Vi har fulländat (planerat, sökt, smitt) den perfekta planen!”

Ja, det är människans inre och hjärtat är djupt (ingen kan utforska det).

[Den sista delen kan vara ett ordspråk, se Ords 18:4; 20:5; Pred 7:24, eller en fortsättning på fiendernas dialog. De är fullständigt övertygade att deras onda plan kommer att lyckas och ingen kommer att komma på dem.]

8 Men Gud (Elohim) ska skjuta dem med en pil,

plötsligt visar sig deras skada (sår, de skjuts ner och faller ihop).

[Orden: skjuta, pil och plötsligt plockas upp från vers 4-5.]

9 Deras egen tunga (egna ord) blir deras fall (ras, gör att de tappar kontrollen);

alla som ser dem skakar (på huvudet i förvåning över deras nederlag).

[Kan också översättas: ”Alla ser hur de flyr.”]

10 Alla människor fruktar [Ords 1:7],

de ska berätta om (förstå, förkunna, erkänna) Guds (Elohims) verk [hur han dömde de onda i vers 9]

och begrunda (förstå) vad han har gjort.

[Hebreiska ordet för att ”se” i vers 9 är raa som är snarlikt ordet för ”frukta” (hebr. jare) i början på vers 10. Båda orden ligger nära varandra i både uttal och betydelse. När människor får se vad Gud gör genererar det en sund gudsfruktan och vördnad för honom.]

11 Den rättfärdige ska glädja sig i Herren (Jahveh)

och ta sin tillflykt till honom

och alla med uppriktiga hjärtan (ärliga och rena hjärtan, de rättsinniga, ordagrant ”rakhjärtade”) ska berömma sig.

[Den sista versen är annorlunda. Istället för Elohim, se vers 2 och 8, används Herrens heliga namn JHVH här. Psalmen började med fruktan för fiender, men avslutas med glädje i Herren!]

65

Psalm 65 – Glädje över Guds godhet och makt

[En tacksägelsepsalm över Guds godhet och makt. Psalmen har tre akter som alla inleds med ordet Elohim – Gud. Inom judendomen citeras vers 5a under ceremonin Brit mila då pojkar omskärs på åttonde dagen.

Författare: David

Struktur:

1. Guds förlåtelse, vers 2-5

2. Guds kraft, vers 6-9

3. Guds nåd, vers 10-14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David, en sång.

______

Guds förlåtelse

2 Lovsång väntar på dig (allt är redo och mitt hjärta är stilla inför dig),

o Gud, på Sion [tempelberget i Jerusalem].

Vi ska hålla våra löften till dig,

3 du som hör bön.

Alla människor (allt kött) kommer till dig,

4 våra synder överväldigar mig (är för tunga att bära),

men du förlåter våra upproriska handlingar (överträdelser).

5 Välsignade (glada, lyckliga) är de som du utväljer,

som får komma nära dig (som du drar till dig),

de får bo på dina förgårdar.

Vi mättas av din godhet i ditt hus,

av det heliga i ditt tempel.

Guds kraft

6 Med väldiga gärningar svarar du oss i rättfärdighet,

Gud (Elohim), vår räddare (frälsare – hebr. jesha).

Du som är en tillflykt för hela jorden

och de avlägsna haven,

7 Du som gör bergen fasta med din makt,

rustade med kraft.

8 Du som stillar havens brus,

vågornas brus, ja, folkens larm (tumult).

9 De som bor vid jordens ändar [jordens avlägsna hörn]

häpnar för dina tecken,

du gör så att platserna där morgon och kväll föds (öster och väster) fylls med jubel (triumferande glädjerop).

Guds nåd

10 Du besöker jorden och vattnar den,

du berikar den i stora mått.

Guds flod är full av vatten.

Du bereder deras säd [människornas sådd],

för du bereder jorden så den ger skörd.

11 Du vattnar rikligt fältens [plöjda] fåror, jämnar det upphöjda,

du mjukgör jorden med regnskurar, du välsignar det som växer där.

12 Du kröner året med din godhet [du välsignar marken och växtligheten],

dina vägar (spår, välkända leder, inarbetade rutter) dryper av överflöd.

[En bild på hur välsignelser följer i Guds fotspår.]

13 Betesmarkerna i ödemarken dryper (droppar) [av livsnödvändig fukt],

höjderna klär sig i glädje.

14 Ängarna är fyllda med fårhjordar (flockar av småboskap),

dalarna täcks med säd.

De ropar av glädje och sjunger.

66

Psalm 66 – Sjung lovsång hela jorden!

[Lovsång och tacksägelse för Guds ingripande och befrielse.

Författare: Okänd

Struktur: Tre gånger används ordet Selah (vers 4, 17 och 15). Det tillsammans med skiftet från ”jag” till ”vi” i vers 13 gör att psalmen kan delas in i två, fyra eller fem delar. Kärnbibeln har fem rubriker som följer båda dessa markörer på ett nytt stycke. En enkel struktur utifrån skiftet från jag/vi är:

Sektion 1 – vi, vers 2-13

Sektion 2 – jag, vers 14-21]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En sång, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Sjung lovsång alla länder

Ropa till Gud (Elohim), hela jorden,

2 lovsjung hans namns ära,

ge honom den ära han förtjänar!

3 Säg till Gud (Elohim): ”Hur underbara är inte dina gärningar,

för din stora makts skull viker dina fiender undan för dig.

4 Hela jorden böjer sig inför dig,

lovsjunger dig, lovsjunger ditt namn!

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Kom och se vad Gud har gjort

5 Kom och se vad Gud (Elohim) har gjort

– väldiga (fruktansvärda) gärningar bland människorna (Adams barn)!

[Hans fantastiska gärningar övergår mänskligt förstånd!]

6 Han förvandlade havet till torr mark [2 Mos 14-15],

de kunde ta sig över floden till fots [Jos 3].

Där gladde vi oss i honom,

7 han som genom sin makt härskar för evigt.

Hans ögon vakar över hednafolken,

upprorsmännen – de kan inte resa sig [och utmana honom].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Välsigna Gud, alla folk

8 Välsigna vår Gud (Elohim), alla folk,

låt lovsången ljuda högt.

9 Han bevarar våra liv

och tillåter inte vår fot att vackla.

10 För du prövade oss, Gud (Elohim),

du renade oss på samma sätt som man renar silver.

11 Du ledde oss in i nätet (fångenskap),

vi fick lida (du lade en tung börda på vår rygg).

12 Du tillät människor rida fram över våra huvuden [trampa på oss, göra oss till fångar],

vi fick gå genom eld och vatten,

men du har fört oss ut i frihet (till överflöd, en stor vidsträckt öppen plats).

Jag kommer med offer

[Nu ändras formen från ”vi” till det individuella ”jag”.]

13 Jag kommer till ditt hus med brännoffer [3 Mos 1:1-17],

jag infriar mina löften till dig,

14 som mina läppar uttalade (öppnade hastigt och stort),

och min mun talade när jag var i nöd. [Kanske förhastade löften.]

15 Som brännoffer vill jag offra feta får [det bästa jag har],

med rök från baggar,

jag vill offra både tjurar och bockar.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Berätta om Guds godhet

[Som komplement till offren kommer nu orden som ärar Gud. Psalmens sista sektion formar en kiastisk struktur som växlar mellan olika verbformer.]

16 Kom och hör, och jag ska återberätta, alla ni som fruktar (vördar) Gud (Elohim) [Ords 1:7],

vad han har gjort för mig (min själ).

17 Jag ropade (höjde min röst i bön) till honom med min mun,

och hans lov (upphöjande) var redan på min tunga.

18 Om jag hade sett någon synd i mitt hjärta,

så skulle Herren (Adonai) inte höra.

19 Men Gud (Elohim) har hört mig,

aktade (lyssnade uppmärksamt) på mina böners ljud.

20 Lovad (välsignad) är du, Gud (Elohim),

som inte avvisade min bön

eller tog din nåd (omsorgsfulla kärlek) från mig.

67

Psalm 67 – En bön om Guds välsignelse

[Föregående psalm avslutades med frasen ”välsigna Gud”. Psalm 67 tar vid med en önskan om Herrens välsignelse. I den prästerliga välsignelsen i 4 Mos 6:24-25 var det prästen som välsignade folket, här är det folket som ber denna bön. Önskan är att Guds välsignelse ska bli känd i hela världen genom Israels folk, se 1 Mos 12:3.

Författare: Okänd, grekiska översättningen anger David.

Struktur: Psalmen har en kiastisk struktur med en refräng som återkommer två gånger.

A Välsigna oss, vers 2-3

  B Refräng, vers 4

    C Guds omsorg om alla jordens folk, vers 5

  B Refräng, vers 6

A Du har välsignat oss, vers 7-8]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till stränginstrument, en psalm [sång ackompanjerad på strängar], en sång.

[Den grekiska översättningen Septuaginta har tillägget ”för ändens tid” och att det är David som är författare.]

______

2 Gud (Elohim) är nådig (visar sin oförtjänta kärlek) mot oss och välsignar oss,

han låter sitt ansikte skina över oss [kommer med sin närvaro]. [4 Mos 6:24-25]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

3 För att tillkännage (uppenbara) dina vägar på jorden

din frälsning (räddning, hjälp) bland alla hednafolk.

[Ofta används ordet selah som ett avbrott mellan två stycken. Här fungerar det istället som en mittpunkt för att binda ihop vers 2 och 3. Anledningen till bönen om Guds välsignelse förklaras i vers 3. Här finns bara ett verb som betyder att tillkännage och göra något begripligt och uppenbarat. De två saker som Gud vill uppenbara här på jorden hos alla folk är sina vägar och sin frälsning. Vägar har att göra med Guds förordningar och hur vi ska leva våra liv. Det hebreiska ordet för frälsning här är jeshua, det hebreiska namnet på Jesus, vilket pekar på var vår frälsning finns.]

4 [Refräng:]

Låt folken tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig, Gud (Elohim),

låt alla folken prisa (bekänna, tacka) dig!

5 [Kiasmens centrum och psalmens huvudbudskap:]

Låt alla folk vara glada och jubla (sjunga av fröjd, ropa högt i triumf),

för du härskar över (och ska döma) folken med rättvisa,

och leder folken på jorden.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 [Refräng:]

Låt folken tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig, Gud (Elohim),

låt alla folken prisa (bekänna, tacka) dig!

7 Jorden har gett (har varit och är generös med) sin gröda (all slags skörd),

må Gud (Elohim), vår egen Gud (Elohim) välsigna oss [det judiska folket].

8 Må Gud (Elohim) välsigna oss och låt hela jorden,

till dess yttersta gräns, frukta (vörda, respektera) honom.

68

Psalm 68 – En segermarsch!

[Psalm 68 är en sång som handlar om Guds makt och majestät. Gud har varit Israels Gud under vandringen från Sinai till Sion, men han är också en Gud över alla folk, och en dag ska han regera från Jerusalem. Psalmen har messianska undertoner. Vers 19 citeras av Paulus i Efesierbrevet om Jesu seger på korset. Bashan är känd som ”ormens plats”, se vers 16, i kontrast till Sion som är Guds stad. Den urgamla profetian från 1 Mos 3:15, hur ormens huvud ska krossas, får sitt uppfyllande i vers 21.

Psalmen innehåller sju olika namn på Gud: Elohim (vers 2), Jah (vers 5), Jahveh (vers 11), El Shaddaj (vers 15), Jah Elohim (vers 19), Adonai (vers 20) och Jahveh Adonai (vers 21).

Författare: David

Citeras: Vers 19 citeras i Ef 4:8 och antyds i 2 Kor 2:14.

Struktur: Det finns olika sätt att dela upp psalmen, men det går att se ett kiastiskt mönster med en central proklamation.

A Introduktion, vers 1-7

    B Från Sinai till Sion, vers 8-19

        C Proklamation, vers 20-24

    B Segermarsch mot templet, vers 25-32

A Avslutning, vers 33-36]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) David, en sång.

______

Introduktion

2 Gud (Elohim) reser sig (står upp),

hans fiender förskingras

de som är emot honom flyr från hans ansikte (hans närvaro).

[De tre verben är desamma som i 4 Mos 10:35. Här anas också uppståndelsen, se vers 19.]

3 Som rök driver bort [skingras för vinden]

så fördriver du (skingrar du; knuffar du isär) dem [Hos 13:3],

som vax smälter för eld [Mika 1:4].

De gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) förgås inför Gud (Elohim) [inför hans ansikte],

4 men de rättfärdiga – de gläder sig.

De [rättfärdiga] fröjdar sig inför Gud (Elohim) [inför hans ansikte, i hans närvaro],

de jublar i glädje!

5 Sjung till Gud (Elohim),

sjung [och spela] lovsånger till hans namn.

Bana väg för (höj upp en sång till) honom

som rider [far] fram genom öknarna (ökenvidderna, på stäpperna – hebr. arabah),

hans namn är Herren [ordagrant: ”i Jah, hans namn”].

Jubla (triumfera, hoppa av glädje) inför honom.

[Jah, som är en kortare form av Jahveh, betecknar att han alltid har existerat. Gud ledde Israels folk genom öknen med både eldstoden och molnstoden, och han leder även i dag sitt folk med den helige Ande. Versen har sin parallell med vers 34. Det är inte stormguden Baal som far fram i öknarna och rider på molnen – Gud gör det, se 5 Mos 33:26; Jes 19:1. Nu kommer en närmare anledning till sången och glädjen:]

6 En fader för de faderlösa

och en änkornas försvarare (försvarsadvokat, domare)

är Gud (Elohim) i sin heliga boning.

[Han tar sig an de utsatta, för deras talan och dömer rättvist, se Jak 1:27; 4:11-12; 1 Tim 5:5.]

7 Gud (Elohim) ger de ensamma ett hem [han inhyser/placerar dem i en familj]

– för ut fångar (tjänare) i frihet (lycka, framgång, sång),

men de som öppet trotsar (de som vänder sig bort; de som är envisa och gör uppror) [är ovilliga att förändras] får bo i öknen (en torr öde vildmark). [1 Tim 5:6]

Från Sinai till Sion – Gud går med sitt folk

8 Gud (Elohim), när du drog ut framför ditt folk,

när du marscherade fram i ödemarken … [Här avbryts meningen för att ge tid för eftertanke.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

9 [När Gud marscherade med sitt folk skedde följande:]

Jorden bävade,

ja, himlarna vräkte ner regn,

inför Gud (Elohim), Sinais Gud,

inför Gud (Elohim), Israels Gud. [Dom 5:4-5]

10 Gud (Elohim), du lät ett ymnigt regn falla över ditt utvalda folk (ditt arv),

när de var trötta så gav du dem styrka (du helade dem).

11 Din skara (din militärtrupp) fick bo där [i det utlovade landet Israel],

du försörjde de fattiga (ödmjuka) i din godhet, Gud (Elohim).

12 Herren (Adonai, fokus på Guds storhet och makt) talade sitt ord.

En stor mäktig armé av kvinnor sprider (proklamerar) de glada nyheterna:

[Syftar antagligen på alla kvinnorna som dansade och lovsjöng Gud under ledning av Mirjam efter segern över Egyptens armé, se 2 Mos 15:20.]

13 ”Kungarna som leder arméer flyr – de flyr!

Kvinnorna hemma vid husen delar upp bytet.

14 När ni ligger ner i era fårfållor [när ni är hemma i säkerhet, eller när ni är stilla],

då ska ni glittra och glänsa i silver och glänsande guld [ni har fått ett stort segerbyte],

ni ska vara helt övertäckta precis som duvorna täcks av sina vingar!”

15 När den Allsmäktige (El Shaddaj) förskingrar kungarna där,

som snö på Samon!”

[Det finns ett berg som heter Samon nära Sikem (Shechem), se Dom 9:48. Detta område i Samarien får aldrig mycket snö och uttrycket skulle kunna motsvara något mycket ovanligt som ”snö i Saharaöknen”. Guds seger är oväntad och extraordinär. Etymologiskt kan ordet samon komma från, eller påminna om, ordet för ”mörk”. I kontrast till den vita rena snön så kan betydelsen i så fall vara: ”mörka berg täckta i vit snö”. Titeln ”El Shaddaj” förekommer bara här och i Ps 91:1 i Psaltaren. Ordets ursprung är okänt, men kan komma från ordet för att förgöra (hebr. sadad). Den kopplingen skulle kunna finnas här i hur Gud som ”förgör” förskingrar kungarna.]

16 Berget Bashan [Hermon] är ett gudaberg [hebr. har elohim; även i betydelsen: ett upphöjt/majestätiskt berg],

ett berg med många (höga, rundade) toppar [bergskedjan i Golanhöjderna, med början i Hermon med dess toppar].

[Bashan motsvarar området för nuvarande Golanhöjderna. Berget Bashan syftar troligtvis på berget Hermon. En av ordets betydelser är ”bördig mark”, vilket är en lämplig beskrivning på detta område norr och öster om Galileiska sjön. Hebreiska ordet bashan betyder också orm och kopplar an till en andlig, demonisk dimension. Ugaritiska lertavlor från 1200 f.Kr. benämner Bashan som ”ormens plats”. Området har ofta förknippats med ockult verksamhet. I grottorna vid foten av berget Hermon ansågs det finnas en portal till dödsriket. Här tillbads avgudar som Baal och Pan. Inom judisk teologi var det i detta område som Guds söner steg ned och beblandade sig med människors döttrar, se 1 Mos 6. Kungen Og från Bashan, som Josua besegrade, omnämns som ”den siste av rafaéerna”. Rafaéer är ett hebreiskt ord för jättar. Hans säng, eller grav, var 4 meter lång, se 5 Mos 3:8-11; Jos 12:4-5.]

17 Varför ser ni, berg med många (höga, rundade) toppar, med avund (hat, förakt)

på berget [Sion, se Ps 48:3, 9] som Gud (Elohim) valt till sin boning?

Ja, Herren (Jahveh) ska bo där för alltid.

18 Guds (Elohims) vagnar [för striden] är tiotusentals, tusen och åter tusen,

Herren (Adonai) är mitt ibland dem, i helighet som på Sinai.

[Tankarna går till Egyptens militär med vagnar, se 2 Mos 14-15, men Guds härskara är större, se Ps 20:8; 2 Kung 6:15-17.]

19 Du for upp i höjden [himlen], du tog fångar (du förde bort fångar i fångenskap),

du tog emot gåvor bland människor,

ja, även bland de upproriska (som vände sig mot dig), för att du, Herre Gud (Jah Elohim), skulle bo där [i Sion].

[Versen citeras av Paulus i 2 Kor 2:14; Ef 4:8.]

Proklamation

20 Välsignad är Herren (Adonai) [låt oss knäböja inför honom, ja, inympas i honom – hebr. barach]!

Dag efter dag bär han oss [som en börda; med vår börda – han som tar hand om sitt folk],

Gud (El) [den Mäktige] är vår frälsning (räddning).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Det hebreiska ordet för välsigna (barach) kan även betyda att knäböja och att inympa.]

21 Vår Gud (El) är en Gud (El) som befriar (Vår Gud är frälsningens Gud),

ja, hos Herren (Jahveh), Herren (Adonai) [den högste allsmäktige Guden]

finns befrielse (räddning) från döden.

22 Ja, han ska krossa (slå) sina fienders huvuden,

den håriga kronan (skalpen) på den som går där i sin stora skuld.

[Den håriga skalpen kan syfta på det barbariska eller demoniska utseendet på dessa fiender. Här kan man också ana ett uppfyllande av den urgamla profetian från 1 Mos 3:15.]

23 Herren (Adonai) säger: ”Från Bashan [Hermon, ormens plats, se vers 15] ska jag föra tillbaka dem,

föra dem tillbaka från havets djup [som ofta representerar kaos],

24 så att din fot kan stampa (bada) i blod,

och dina hundars tunga kan ta del av [äta, slicka blodet från] fienderna.” [Upp 14:20; 19:17]

Segermarsch mot templet

25 Man såg din segermarsch (din väg, resa, intåg), Gud (Elohim),

segermarschen av min Gud (El), min kung, i helighet!

26 Sångarna främst, instrumenten [musiker på strängade instrument] sist,

i mitten unga flickor som spelar på tamburiner. [2 Mos 15:20; Dom 11:34; 1 Sam 18:6]

27 [Nu kommer en inbjudan att stämma in i lovsången:]

Välsigna (prisa) Gud (Elohim) i den stora församlingen,

Herren (Jahveh) – från Israels källa.

[Israels folk har sitt ursprung från Gud som är livets källa, se Ps 36:10.]

28 Där [i segertåget, se vers 25] går Benjamin, som är minst, som erövrare [som den som slog fienden],

Juda ledare i den stora skaran (ordagrant ”en stor hög med stenar”),

[tillsammans med] Sebulons ledare och Naftalis ledare.

[Saul var från Benjamins stam, som var den ringaste, se 1 Sam 9:21. Sebulon och Naftalis land motsvarar övre och nedre Galileen, det område som det profeteras att Jesus skulle verka i, se Jes 9:1.]

29 Gud (Elohim) har befallt din styrka [att du ska vara stark – Israel],

var stark, O Gud (Elohim).

Du som agerade (verkade) för oss 30 från ditt tempel –

upp till Jerusalem kommer kungar med gåvor till dig.

31 Straffa (tillrättavisa) odjuret i vassen [Behemot, se Job 40:10, 16],

tjurarnas hop och folkens kalvar. [Fientliga nationer liknas vid farliga djur.]

Trampa ner dem som älskar silver,

förskingra de folk som vill ha (finner nöje i) krig.

32 De kommer med röda kläder (bronsartiklar) [eventuellt kan det betyda ”högt uppsatta personer” eller ”ambassadörer”] från Egypten,

Kush [nuvarande Etiopien/Sudan] skyndar sig att sträcka fram sina händer.

[För att prisa Gud eller skyndar hit för att ge gåvor.]

Avslutning

33 Jordens riken, sjung till Gud (Elohim),

spela till Herrens ära!

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

34 Till honom som rider fram på himlarna, urtidshimlarna [se vers 5],

där låter han sin röst höras, hans mäktiga röst.

35 Ge Gud (Elohim) makten (erkänn att det är Gud som har kraften, makten och äran),

vars majestät är över Israel, hans makt är i himlarna.

36 Fruktad är du, Gud (Elohim), i din helgedom,

du som är Israels Gud (El),

som ger makt och styrka åt sitt folk,

lovad är Gud (Elohim).

69

Psalm 69 – Jag håller på att gå under

[Psalmen är den längsta bönen om Guds hjälp och ingripande i hela Psaltaren. Bönen har flera olika teman: personliga problem, fiender, egen synd och hur Gud upplevs overksam och tillåter lidande. Här finns även en sektion med den lidande tjänaren (vers 8-13) som har profetiska undertoner och citeras av Jesus. I sig självt är inget av dessa teman ovanliga i Psaltarens böner, det speciella är att alla finns samlade i en lång bön. Psalmen visar hur komplext livet kan vara och hur alla dessa områden kan påverka.

Författare: David

Citeras:

Vers 5 citeras i Joh 15:25

Vers 10a citeras om Jesu uttalande i Joh 2:17

Vers 10b citeras i Rom 15:3

Vers 4 och 22, Jesu törst och vinättika, se Matt 27:34, 48; Mark 15:36; Luk 23:36; Joh 19:28-29

Vers 23-24 citeras av Paulus i Rom 11:9-10

Vers 26 citeras angående blodsåkern där Judas dog, se Apg 1:20

Struktur: Psalmen börjar med problem men avslutas i lovprisning.

1. Bön till Gud, vers 1-30

2. Individuell lovprisning, vers 31-34

3. Gemensam lovprisning, vers 35-37]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till liljorna (hebr. al-shoshannim) [en symbol för skönhet, kan syfta på en då känd melodi eller ett sexsträngat instrument], av (till) David.

[Ordet lilja/liljor används i fyra psalmer, se Ps 45:1; 60:1; 80:1.]

______

Bön om hjälp

[Den första sektionen, vers 2-30, ramas in av ordet ”fräls”.]

2 Fräls (rädda) mig Gud (Elohim)

för vattnen [bildligt för kaos] har kommit ända upp till halsen (nacken, själen – hebr. nefesh).

[Hebr. nefesh beskriver en levande varelse och överästts med ordet själ. Psalmisten jämför sig själv med en hjälplös, drunknande man. Hela hans existens är i fara, se även Ps 105:18; Ords 23:2; Jona 2:6.]

3 Jag har sjunkit djupt i dyn,

utan fotfäste,

jag har hamnat på djupt vatten

och en flodvåg översköljer mig.

4 Jag är utmattad av mitt ropande (i bön),

min strupe är uttorkad,

mina ögon sviker mig

i min väntan efter Gud (Elohim).

5 Fler än hårstråna på mitt huvud,

är de som hatar mig utan orsak.

Många (starka, som ett vilddjur som knäcker ett ben i sin käke) är de som vill fullständigt släcka ut (tysta) mig,

som attackerar med sin lögn.

Vad jag inte stulit

måste jag nu ersätta det?

6 Gud (Elohim) du känner till, vet allt, om min dårskap.

Mina överträdelser är inte dolda för dig.

7 Må de som sätter sitt hopp till dig, inte skämmas för min skull,

Herre (Adonai), Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Låt inte dem som söker dig hamna i förvirring genom mig,

Israels Gud (Elohim).

8 För din skull har jag utstått hån,

förvirring har täckt mitt ansikte.

9 Jag har blivit en främling för mina bröder,

som en främling för min mors söner.

10 Nitälskan (en djup passion och kärlek) för ditt hus har ätit upp (förtärt) mig,

och smädelserna från dem som smädar dig har fallit över mig.

11 När jag grät och fastade (utgöt min själ – hela min person),

blev det till smädelse för mig (hånade de, gjorde de sig lustiga över min längtan efter dig).

12 Jag klädde mig i sorgdräkt (säckklädnad),

men jag blev som ett ordspråk för dem.

13 De som sitter i portarna [inflytelserika, ”fint folk”] pratar (skvallrar) om mig

och jag är ämnet för dryckesvisorna bland dem som dricker sig druckna [de på samhällets botten].

[I detta stycke, vers 14-19, finns femton imperativ efter bönen ”svara mig” i vers 14.]

14 Men jag låter mina böner gå till dig, Gud (Jahveh),

i nådens tid [då Gud välkomnar, accepterar, villkorad nåd – hebr. ratson, se 3 Mos 1:4.]

Gud (Elohim) i din stora nåd (kärleksfulla omsorg – hebr. chesed) svara mig

med sanningen om din frälsning (med sanningen som befriar).

[I denna vers finns både villkorad nåd (hebr. ratson) och kärleksfull omsorgsnåd (hebr. chesed). Genom hela Bibeln hör nåd och sanning ihop. De finns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, men nåden kommer alltid först. Den sista delen klingar likt Jesu uttalande i Joh 8:32: sanningen ska göra er fria!]

15 Rädda (ryck bort) mig från dyn och låt mig inte sjunka,

låt mig bli befriad från dem som hatar mig, upp ur de djupa vattnen.

16 Låt inte flodvågen dränka mig;

låt inte djupet svälja mig;

låt inte slukhålet stänga sin mun över mig!

17 Svara mig, Herre (Jahveh),

för din nåd (kärleksfulla omsorg) är god;

i enlighet med din stora barmhärtighet (oändliga, medkännande nåd).

Vänd ditt ansikte till mig,

18 och dölj (göm) inte ditt ansikte för din tjänare.

[Att dölja sitt ansikte betyder att ignorera, se Ps 13:2; 51:11, eller ännu starkare att avvisa, se Ps 30:8; 88:14]

För jag är i nöd,

svara mig med hast (fort).

19 Kom till (nära) min själ (mitt liv, hela min person), återlös den,

betala lösensumman för mina fienders skull.

20 Du känner till (vet allt om) mina förebråelser,

min skam och min förvirring.

Dina motståndare finns alla inför dig;

21 förakt har brutit ner mitt hjärta och jag är svårt sjuk.

Jag söker efter någon som kan visa medlidande,

men där finns ingen, och efter tröstare, men fann ingen.

22 De har lagt gift (galla, bitterhet) i min mat

och i min törst gav de mig vinättika att dricka.

[Hebr. rosh används för gift, ofta framtaget från en växt (Hos 10:4; Amos 6:12) eller ormgift, se 5 Mos 32:33; Job 20:16. När Jesus hänger på korset erbjöds han först galla för att mildra lidandet, vilket han nekade (Matt 27:34). Sedan erbjuds han surt vin som han tog, vilket förlängde lidandet, se Joh 19:29.]

23 Låt deras bord framför dem bli en snara,

och deras frid (säkerhet, trygga förhållanden) bli en fälla för dem.

24 Låt deras ögon förmörkas så att de inte ser,

och låt deras höfter skaka.

25 Utgjut din harm över dem

och låt din brinnande vrede hinna ikapp dem.

26 Låt deras läger bli öde,

låt ingen få bo i deras tält.

[Nu ges orsaken till varför psalmisten ber som han ber. Här finns likheter med Job och den lidande tjänaren i Jes 53:3-5.]

27 Eftersom de förföljer honom som du har slagit (disciplinerat)

och räknar [återberättar, sprider rykten om] din slagnes lidande.

28 Ge dem (addera) överträdelse till deras överträdelser

och låt dem inte komma in i din rättfärdighet.

29 Låt dem raderas ur Livets bok

och låt dem inte bli upptecknade bland de rättfärdiga.

30 Jag är plågad och i smärta,

låt din frälsning (räddning), Gud (Elohim), beskydda mig (sätta mig på en hög plats).

Individuell lovprisning

31 Låt mig prisa Herrens (Elohims) namn med sång (hebr. shir)

och upplyfta honom med tacksägelse.

32 Det ska behaga Herren (Jahveh) mer än [ett offer av] nötboskap [hebr. shor, snarlikt med sång i vers 31]

eller [en fullvuxen] en tjur med horn och klövar. [3 Mos 11:3]

33 De ödmjuka (betryckta, fattiga) ska se det och vara glada.

[Att offra oxar var dyrt.]

Ni som frågar efter (söker, tar er tillflykt till, ofta träder fram inför) Herren (Elohim) – ja, era hjärtan ska återupplivas.

34 För Herren (Jahveh) lyssnar till de fattiga och behövande,

och försmår inte dem som är fångar (i fångenskap).

Gemensam lovprisning

35 Låt himlarna och jorden prisa honom,

havet och allt som rör sig däri.

36 För Gud (Elohim) ska frälsa Sion [tempelberget i Jerusalem]

och åter bygga upp Juda städer.

Sedan ska de bo där och besitta det [Sion – Jerusalem, se Ps 48:13; 102:14].

37 Hans tjänares barn ska ärva det

och de som älskar hans namn ska bo där.

70

Psalm 70 – Skynda dig Herre!

[Psalm 70 är en brådskande bön. Psalmen är kort, något som förstärker angelägenheten och behovet av Guds ingripande nu på en gång! Varje rad består av en vädjan till Gud. I kontrast till andra psalmer har den inte en avslutande lovprisning. De judiska skrivare som kopierade manuskripten måste ha blivit förvånade över psalmens form och korthet. Flera hebreiska manuskript kombinerar Psalm 70 och 71 till en längre psalm. Något som också är speciellt är kopplingen till Psalm 40. Innehållet återfinns i en lite modifierad form i avslutningen där, se Ps 40:14-18. Det är omöjligt att veta vilken av dessa texter som kom till först, men eftersom samlingen med psaltarpsalmer har med dem båda kan det vara värdefullt att se psalmen i sitt sammanhang. Placeringen av Psalm 70 här mellan Psalm 69 och 71 som är två långa psalmer som båda avslutas med lovprisning, förstärker angelägenheten och nöden.

Citeras: Vers 6 i Matt 5:3

Författare: David

Struktur: Psalmen har ett kiastiskt mönster:

A Vädjan – skynda till undsättning, vers 2

  B Nuvarande situation, vers 3-4

    C Världen som den är tänkt att vara, vers 5

  B Nuvarande situation, vers 6a

A Vädjan – skynda till undsättning, vers 6b]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Av (till) David, för att minnas (komma ihåg). [Till påminnelse för att få Guds uppmärksamhet.]

[Frasen ”för att minnas” finns bara i öppningen här och i en annan psalm, se Ps 38:1.]

______

2 Gud (Elohim), rädda (ryck bort; lyft) mig,

Herre (Jahveh), skynda till min hjälp!

[I parallellversen i Ps 40:14 finns ett inledande verb ratsah som översätts ”Visa välvilja”. Första versen är korthuggen, vilket visar på desperationen i bönen. I Ps 40:14 används Jahveh två gånger, medan här är första referensen till Gud Elohim och den andra Jahveh.]

3 Må de skämmas och bli generade som står efter mitt liv (själ – hebr. nefesh).

Må de som önskar mig olycka (har sin glädje i att skada mig) vika tillbaka och bli offentligt förödmjukade.

4 Må de vända tillbaka i skam,

de som säger: ”Haha, haha” (driver med mig; hebr. heach heach – ett uttryck för skadeglädje).

5 Låt alla dem som söker dig fröjdas och vara glada i dig.

Låt dem som älskar din frälsning oavbrutet säga: ”Låt Gud (Elohim) bli stor.”

6 Jag är betryckt (ansatt) och fattig [helt beroende av dig Gud].

Gud (Elohim), skynda dig till mig,

du är min hjälp och min befriare,

Herre (Jahveh), dröj inte!

[Psalmen börjar och slutar på samma sätt och använder samma hebreiska vokabulär i vers 1 (ezrah choch – till min hjälp skynda) och här i vers 6 omvända ordföljden (choch ezri – skynda till min hjälp). Psalmens sista ord är ”dröj” (hebr. achar) som beskriver någon som går i tjära och därför blir fördröjd.]

71

Psalm 71 – Hela livets Gud

[Flera hebreiska manuskript sätter ihop Psalm 70 och 71 till en psalm. Båda är böner om hjälp, men de har också olikheter. Psalm 70 är kortfattad och rakt på sak medan Psalm 71 är mer reflekterande. Vers 9, 17 och 18 talar om ålderdomen. Det är inte en desperat bön utan snarare en eftertänksam bön av någon som levt ett helt liv och förtröstat på Guds trofasthet.

Ett nyckelord är Guds rättfärdighet som nämns i vers 2, 15, 16, 19 och 24. Ett annat tema är tid. Psalmen berör alla livets stadier – ungdom, medelålder och ålderdom. Vers 18 indikerar att psalmisten är mitt i livet och förtröstar på Gud även när han blir gammal och grå. Redan i första versen, med ordet ”aldrig” (hebr. olam) finns tidsbegreppet med. I vers 17-19 används ordet ”ända till” (hebr. ad) fyra gånger och mynnar ut i att Guds rättfärdighet når ända till den högsta himlen. Psalmens slutsats är att Guds rättfärdighet kan proklameras i livets alla åldrar och skeenden.

Flera tidigare psalmer citeras:

Vers 1-3 nästan exakt från Ps 31:2-4

Vers 5-6 innehållsmässigt från Ps 22:10-11

Vers 11 från Ps 22:2

Vers 12-13 liknar Ps 35:22; 38:22; 40:14-15

Vers 18 har tankar från Ps 22:22, 30-31

Vers 24 från Ps 35:4, 26; 40:15

Författare: inte angiven, men mycket av materialet är hämtat från psalmer som har David som författare, se Ps 22:1; 31:1; 35:1; 38:1; 40:1. Den grekiska översättningen Septuaginta anger David som författare, men även att Jonadav har varit med och sammanställt psalmen.

Struktur:

1. Du har alltid varit mitt hopp, vers 1-8

2. Oro för framtiden, vers 9-11

3. Bön, vers 12-18

4. Lovprisning, vers 19-24]

[Av David. Av Jonadav och de första som togs tillfånga.]

1 [Ovan är ett tillägg i den grekiska översättningen Septuaginta som inte finns i den hebreiska texten. Psalm 71 är den första psalmen sedan Psalm 33 som inte har en inledning i den hebreiska texten. Psalm 43 saknar också inledning, men hör tydligt ihop med Psalm 42 med gemensam refräng som återkommer i båda psalmerna. Liknande strukturella samband finns mellan Psalm 9 och 10. Psalm 71 och 70 hör ihop, men inte lika tätt som 9-10 och 42-43. Eftersom flera hebreiska manuskript kombinerar dessa två psalmer är det naturligt att det inte finns en inledning. Det är också förståeligt hur de grekiska översättarna lade till David som författare, eftersom mycket av materialet kommer från andra psalmer som David författat. Hänvisningen till Jonadav pekar på att psalmen sammanställdes efter exilen i Babylon.]

______

Du har alltid varit mitt hopp

I dig, Herre (Jahveh), har jag min tillflykt (finner jag vila och trygghet),

låt mig aldrig komma på skam (skämmas). [Ps 31:2]

2 Rädda (ryck bort; lyft upp) mig genom din rättfärdighet, befria (bered en flyktväg för) mig;

vänd ditt öra (lyssna noga) till mig och rädda (fräls) mig. [Ps 31:3]

3 Var min beskyddare och tillflykt,

en stark befäst borg där jag kan bo (komma gång på gång och vara trygg).

Du har befallt (har bestämt dig för) att rädda mig,

för du är min klippa [höga och ointagliga bergskam] och min borg (fästning). [Ps 31:4]

4 Min Gud, befria mig från den orättfärdiges hand (den ondes grepp),

rädda mig undan den grymma förtryckaren genomsyrad av ondska.

[Ordagrant ”den syrade mannen”. Det är jästen som gör att hela degen jäser och blir syrad. Ordet målar upp en bild av en rakt igenom grym man som är helt genomsyrad av ondska. Genom hela Bibeln är jäst en bild på ondska, se t.ex. 1 Kor 5:8.]

5 För du är mitt hopp (den som gett och ger mig framtidstro),

Herre (Adonai, fokus på Guds storhet och makt), Herre (Jahveh, Guds namn),

min förtröstan (trygghet) ända från min ungdom.

[Vers 5 är fint strukturerad. Den ramas in av två substantiv som är synonymer och centralt finns Herren Gud – Adonai JHVH. Hopp (hebr. tiqvah) handlar om det som vi ser fram emot. Förtröstan (hebr. mibtach) om personen vi ser till för vårt hopp.]

6 Du har varit mitt stöd (du har upprätthållit mig) från moderlivet [redan innan jag föddes ända fram tills nu],

ja, du förlöste mig från moderlivet.

Min lovsång (tillbedjan, tacksägelse, glädje) är ständigt i dig.

7 Jag är som ett tecken för många [något människor förundras över, en varning, något olycksbådande],

men du är mitt starka beskydd.

8 Min mun är fylld med ditt lov

och med din ära hela dagen.

Oro för framtiden

9 Kasta inte bort mig när jag blir gammal,

när min styrka veknar (på grund av hög ålder),

överge mig inte.

10 För mina fiender talar emot mig,

de som söker efter mitt liv (min själ) smider konspiratoriska planer

11 och säger: ”Gud har övergett honom,

jaga honom och ta fatt honom för ingen kommer att rädda honom.”

Bön

12 Gud (Elohim), var inte långt borta,

min Gud (Elohim), kom snabbt (fort) till min räddning.

13 Låt dem skämmas och förtäras,

de som är ute efter mitt liv (min själ).

Låt dem övertäckas med förakt och förvirring,

de som söker min ofärd (undergång).

[Vers 12-13 är tematiskt och rent fysiskt psalmens centrum. Ordet ”skämmas” (hebr. bosh) återfinns i första och sista versen, och här i vers 13.]

Förtröstan och lovprisning

[Bönen övergår nu till lovprisning:]

14 Men jag (för min del), jag vill vänta (ivrigt hoppas) oavbrutet

och prisa dig mer och mer.

15 Min mun ska räkna (räkna upp, skriva om – hebr. safar) [förkunna]

din rättfärdighet (rättvisa, trofasthet)

– hela dagen [alltid, ständigt] –

din frälsning,

för jag vet inte antalet (numren; kan inte skriva – hebr. sefora).

[Sista frasen kan översättas ”jag vet inte numren” (av alla dagar, se Ps 40:6) eller ”jag kan inte skriva”. Det kan syfta på det som sagts och syftar då på storheten i Guds rättfärdighet och frälsning, eller framåt på vers 16 och alla Guds gärningar och rättfärdighet.]

16 Jag ska komma med dina mäktiga gärningar, Herre (Adonai), Gud (Jahveh).

Jag ska komma ihåg din rättfärdighet, din ensam (exklusiva rättfärdighet).

17 Gud (Elohim) du har undervisat mig från min ungdom

och ända tills nu [till denna dag som idag är] berättar jag om dina underbara gärningar.

18 Så även när jag blir gammal och grå [ska jag fortsätta att göra det].

Gud (Elohim), överge mig inte,

ända tills dess att jag berättat om din starka arm för nästa generation,

om din makt till alla (generationer) som kommer

19 och din rättfärdighet, Gud (Elohim), som når ända till [högsta] himlen [singular].

[Vers 17-19 kopplas ihop med hebr. ad som används fyra gånger och översätts ”ända till/tills/när”.]

Du har gjort stora ting Gud (Elohim),

vem är som du (vem kan jämföras med dig)?

20 Du lät mig se (få uppleva) många bekymmer (trånga passager, känslomässigt pressade situationer) [plural]

och mycket ondska (lidande) [plural],

du ska återuppliva oss igen,

från jordens djup ska du låta mig komma upp igen.

21 Låt min storhet öka (upprätta mig igen, ära mig stort)

och vänd dig om (omslut mig) och trösta mig (känn min smärta, agera och vänd min sorg till hopp).

[Ordet ”storhet” används ofta om Guds storhet, se Ps 145:3. Det kan vara anledningen till att den grekiska översättningen Septuaginta skriver ”Låt din storhet öka” och förtydliga att det inte är en högmodig bön om egen storhet utan syftar på ”de stora ting Gud gjort”, se vers 19. Storhet och stor har samma hebreiska rot. Denna bön om återupprättelse hör också ihop med psalmens genomgående bön att inte komma på skam, se vers 1, 13 och 24. De två sista verben är rika på innebörd. Hebreiska savav betyder att återvända, cirkla runt och omsluta. Det sista ordet nacham, som ibland översätts ”ångra” betyder både att känna sorg och att trösta, och själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst. Psalmisten ber att Gud ska känna med honom, men också komma och ge hopp, tröst och räddning, se 1 Mos 6:6; Ps 23:4.]

22 Jag ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig med nevel-lyra [bärbart instrument med vanligtvis tolv strängar]

för din sanning, min Gud (Elohim).

Jag ska sjunga ditt lov med kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa med ljusare toner, se Ps 33:2]

Israels Helige.

23 Mina läppar ska jubla (triumfera, ropa i glädje), när jag sjunger ditt lov,

hela min varelse (min själ), som du har återlöst (befriat).

24 Ja, min tunga ska dagen lång tala om (lågmält begrunda) [Jos 1:8] din rättfärdighet,

eftersom de fick skämmas (de bleknade; de blev konfunderade),

eftersom de blev förödmjukade (de rodnade; de blev generade)

[de hamnade i förvirring och skam dessa] som försökte skada mig.

72

Psalm 72 – Kungen och kungars kung

[Psalm 72 är en passande avslutande psalm för Psaltarens andra bok (Psalm 42-72). Oväntat handlar inte psalmen om David, som nämnts i inledningen på många av psalmerna i denna bok, istället är fokus på Messias – kungars kung och Davids son.

Författare: Salomo

Struktur:

1. Bön till Gud för kungen, vers 1-4

2. Bön om långt liv och välgång i landet, vers 5-7

3. Bön om internationellt erkännande, vers 8-11

4. Kungens gärningar, vers 12-14

5. Må han leva, vers 15-17

Avslutande lovprisning, vers 18-20]

1 Av (för) Salomo.

[Psalmen är en bön för kungen. Titeln ”av Salomo” kan även översättas ”för Salomo”, och då är det också en bön skriven för Salomo och efterkommande kungar. Bönen återspeglar idealbilden av en kung. Den beskriver enligt judisk tradition hur Messias, och enligt den tidiga kyrkans tradition hur Jesus, ska regera i tusenårsriket.]

______

Gud, ge konungen dina domar (förmågan att döma rättvist),

ge konungasonen din rättfärdighet (låt honom bli kvalificerad för sitt uppdrag).

2 Han ska döma ditt folk med rättfärdighet (rättvist),

och dina betryckta (de ödmjuka) med rättvisa. [De ska få rättvisa domar.]

3 Bergen ska ge (bära, berätta nyheten om) frid åt folket,

och höjderna rättfärdighet. [Bergen och höjderna är poetiskt personifierade som budbärare som kommer med frid, det hebreiska ordet shalom, som innebär Guds välsignelser på alla områden.]

4 Han ska försvara de betryckta i folket (skipa rätt),

han ska befria de fattigas barn (de som är nödställda)

och krossa förtryckaren.

5 Människor ska frukta dig (tillbe dig i vördnad),

så länge solen och månen finns kvar,

generation efter generation.

6 Han ska vara som regnet som kommer ner på det nyslagna gräset

[då skörden bärgats och rötterna är som mest känsliga för torka],

som regnskurar (våg efter våg av stilla strilande regn) som vattnar jorden.

7 I hans dagar [då Jesus regerar i tusenårsriket] ska den rättfärdige blomstra

och det ska vara stor frid (välsignelser på alla områden)

så länge månen finns i skyn.

8 Han ska härska från hav till hav,

från floden till jordens ändar.

9 Öknens (ödemarkens) folk ska böja knä för honom,

hans fiender ska slicka stoftet.

10 Kungarna från Tarshish och avlägsna kuster [i väst]

ska komma med gåvor.

Kungarna från Saba [hebr. Sheba; nuvarande Jemen eller Aksum i Etiopien] och Seva [i öst]

ska bära fram gåvor.

11 Ja, alla kungar ska falla ner inför honom,

alla hednafolk ska tjäna honom.

12 Han ska befria den nödställde som skriker (ropar efter hjälp),

och den förtryckte som inte har någon hjälpare (ingen som försvarar honom).

13 Han ska känna medlidande med de nödställda (de som lider),

han ska frälsa deras liv (rädda deras själ, ande).

14 Han ska återköpa deras liv från förtryck och våld,

deras blod ska vara dyrbart i hans ögon.

15 Må han leva [länge leve Konungen] och må man offra

guld från Saba (hebr. Sheva) till honom [vers 10].

Må man ständigt vädja till (falla ner i bön inför) honom

och välsigna (falla ner och ge gåvor till) honom hela dagen lång.

16 Må säden växa rikt i landet,

ända upp till bergens toppar.

Må dess frukt vaja som Libanons skogar [cederträd]

och städernas folk blomstra som markens örter.

17 Må hans namn [kungen] leva för evigt,

må hans namn blomstra så länge solen skiner.

I honom ska man välsigna sig,

alla hednafolk ska prisa honom salig. [1 Mos 12:3]

______

Avslutande lovprisning

[Den andra boken avslutas med lovprisning. Strofen återkommer även i avslutningen av Bok 1, 3 och 4, se Ps 41:14; 89:53; 106:48.]

18 Välsignad är Herren Gud (Jahveh Elohim),

Israels Gud (Elohim) som ensam gör under!

19 Välsignat är hans härliga Namn för evigt.

Må hans ära [närvaro] fylla hela jorden!

Amen och amen.

______

20 Slut på Davids, Ishais sons, böner.

[Detta är ett tillägg som inte heller hör till Psalm 72, men som avslutar den andra boken. Eftersom Psaltaren är så pass omfattande fick den inte plats på en skriftrulle utan delades ofta upp på två. Den första innehöll Psalm 1-72 och den andra Psalm 73-150. Detta tillägg har troligen att göra med att detta avslutar den första skriftrullen som främst har psalmer med David som författare. Det finns även fynd med andra sammanställningar av psalmer, troligtvis för andra syften, på liknande sätt som vi idag också sammanställer olika sångböcker.]

73

TREDJE BOKEN (Psalm 73-89)

[Den tredje boken i Psaltaren består av 17 psalmer, Psalm 73-89.]

Psalm 73 – Varför har de gudlösa framgång? 1 

[Psalmen tar upp mysteriet med hur onda människor till synes kan ha bekymmerslösa och framgångsrika liv. Här, liksom i Ps 1 och Ps 2, har de gudlösa en framträdande roll. Ordet för god, hebr. tóv, ramar in psalmen, se vers 1 och 28. Detta ger oss den första ledtråden till svaret på denna fråga: Guds perspektiv och hans godhet. Till en början är psalmisten på hal mark (vers 1-3), medan de onda verkar vara säkra (vers 4-12). Men i slutet på psalmen är situationen omvänd: de onda halkar (vers 18-20) och psalmisten står stadigt (vers 21-28). Detta förstärks även i hur de lidande begreppen speglas: ”nöd/för svårt” (vers 5a och 16) och ”plågas” (vers 5b och 14).

Författare: Asaf

Struktur: Det hebreiska ordet ak, översatt ”ja”, delar upp psalmen i tre delar vid vers 1, 13 och 18. Vers 1-12 beskriver problematiken i tolv rader; vers 13-17 är en vändpunkt; följt av lösningen i tolv rader. Psalmen talar om förvirring och tvivel, och gör det på ett mycket strukturerat sätt.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Jag snavar – de ogudaktiga tycks stå säkert

Ja (sannerligen), Gud (Elohim) är god mot Israel,

mot dem som har rena hjärtan.

2 Men när det gäller mig [här kommer min personliga berättelse]:

min fot höll nästan på att snava,

mina steg for undan under mig [de var nära att slinta],

3 för jag var avundsjuk på de arroganta (högmodiga)

när jag såg de ondas (de ogudaktigas) framgång [välgång på alla områden].

4 För de lider inga kval när de dör (de slipper hinder och plågor fram till sin död)

och deras kropp är välmående (deras hull ser välnärt, fett och fylligt ut).

5 De drabbas inte av mänsklig nöd (svårighet, oro, misär, sorg – hebr. amal) [som vanliga dödliga]

och de plågas inte som andra människor [ordagrant: som människa rörs/nås/slås de inte heller].

6 Därför omsluter högfärd (arrogans, högmod, stolthet) dem som en halskedja,

våld omger dem (sveper in dem) som en klädnad [mantel].

7 Deras ögon sticker fram (buktar ut) ur fetman,

de har gått bortom sitt hjärtas föreställningar (de har mer än deras hjärta kan önska; deras fantasier har ingen gräns). 8 De hånar (bespottar, hädar, förlöjligar) och talar [öppet] om (hotar med) ondskefullt förtryck,

överlägset talar de [som om det inte fanns någon Gud].

9 De har satt (ställt) upp sin mun [öppnat sitt gap] mot himlarna,

och deras tunga vandrar (far) fram över jorden.

[De talar mot bättre vetande, mot Gud själv och deras skvaller sprider sig gränslöst.]

10 Därför återvänder hans folk hit [till dessa ogudaktiga förtryckare]

och suger (tömmer) i sig vatten i mängd (i fulla drag).

[Kan också tolkas som att Guds folk gråter.]

11 De säger: Hur kan Gud (El) veta [hur har Gud känt till och varit intimt förtrogen med detta]

och har den Högste (Elion) [någon] kunskap?

12 Se, sådana är de onda,

de gör det alltid enkelt för sig och samlar rikedom på hög (i lugn och ro förökar de ständigt sin rikedom).

Vändpunkten

13 Ja (sannerligen), förgäves har jag bevarat mitt hjärta rent

och tvättat mina händer i oskuld.

14 För jag plågas (jag har blivit slagen) hela dagen och fått

min [dagliga ranson av] tuktan varje morgon.

15 Om jag hade sagt: Så [här] vill jag återberätta [resonera/uttala mig om detta],

se, då skulle jag ha förrått en generation av dina barn (svikit dina söners släkte).

16 Och när jag funderade för att förstå (försökte begripa; bli intimt förtrogen med) detta,

var det för svårt (hebr. amal, se vers 5) för mig [i mina ögon],

17 till dess jag gick in i Guds (Els) helgedom

och förnam (insåg; kunde urskilja) deras slut [de ondas och de ogudaktigas öde].

Deras fasader faller – jag står fast

18 Ja (sannerligen), på hala platser ställer du dem (du ställer dem på det hala),

du har störtat dem i fördärvet [de har fallit för sina egna lögner].

19 Hur blev de inte ödelagda på ett ögonblick,

de förgicks (rycktes bort) – fick en ände med förskräckelse (det slutade i katastrof) [plötslig död].

[Hes 26:21; Job 18:14]

20 Liksom när man vaknar upp ur en dröm, ska du, Herre (Adonai)

– när du står upp –

förakta deras skuggbilder (yttre sken; illusioner) [som om de vore fantasier].

21 När mitt hjärta visar sig vara bittert [när jag blir sur och snarstucken]

och det sticker till i mina njurar [när jag känner ett styng i mitt inre],

22 då är jag brutal (vettlöst oförnuftig) och okunnig.

[När det gäller mig så är jag då utan personlig vetskap eller kännedom.]

Jag har varit som boskap [plural; som en stum och vilsen boskapsflock] inför dig.

23 Men nu är jag alltid hos dig,

du håller mig i min högra hand [och har så gjort hela tiden].

24 Du vägleder mig med ditt råd [du leder mig fram enligt din plan],

du tar sedan emot mig med ära (efteråt tar du med mig i härlighet).

25 Vem har jag i himlarna [utom dig]?

Och förutom dig finns det ingenting jag [någonsin] önskar (har nöjt mig med; glatt mig åt) [här] på jorden.

[Himlarna/jorden är en s.k. merism – Gud är det viktigaste av allt i hela universum!]

26 När mitt kött (kropp) och mitt hjärta ger (har gett) upp,

är Gud (Elohim) mitt hjärtas klippa och min del (min lott som tilldelats mig) för evigt.

27 För se, de som är långt borta från dig ska gå förlorade [de vandrar bort och försvinner].

Du förgör alla dem som [lättsinnigt – likt en sköka] är otrogna mot dig.

28 Men när det gäller mig så är det gott (hebr. tóv) att vara nära (dra mig nära; närma mig) Gud (Elohim).

Jag har gjort Herren Gud (Adonai Jahveh) till min tillflykt [jag sätter mig hopp och min förtröstan till honom].

Jag ska förkunna (återge, resonera, uttala mig) [se vers 15] om alla dina verk.

[Frasen ”vad gäller mig” (hebr. va ani) är identisk med inledningen i vers 2 och återfinns även i vers 22 och 23.]

74

Psalm 74 – Vad står fast?

[Psalmen beskriver hur templet i Jerusalem har attackerats och förstörts, se vers 3-7. Hela psalmen uttrycker en frustration över hur Gud upplevs vara långt borta. Samtidigt klargör psalmisten en tro på Guds ingripande från vers 10 och framåt, där en blandning av vetskapen om Guds förmåga, och en undran varför Gud inte agerar, genomsyrar texten. Psalmen slutar som den börjar. Gud verkar långt borta. Psalmen är en lektion i att ibland dröjer bönesvaret. Det finns dock hopp – Gud har verkat tidigare, se vers 12-17, och han kommer att gripa in.

Bakgrund: Psalmen beskriver en attack mot Jerusalem och templet. Historiskt passar händelserna in på det som skedde kring första templets förstörelse 586 f.Kr., men även Egyptens kung Shishaks attack och plundring av templet omkring 930 f.Kr., se 2 Krön 12:4, 9.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Varför, vers 1-11

2. Gud har verkat tidigare, vers 12-17

3. Försvara dig Herre, vers 18-23]

1 En sång med visdom [hebr. maskil – en musikalisk eller litterär term, kan även betyda ”en välskriven sång”]. Av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Varför

Varför, Gud (Elohim), har du övergett oss (tycks det som) för alltid?

[Ordet i hebreiskan är uttryck mer för en känsla än ett faktum av väldigt lång, oändlig tid]

Varför är din rykande vrede vänd mot din fårhjord (flock av småboskap) på bete?

[Första sektionen inleds och avslutas med frågan ”varför”, se vers 11.]

2 Kom ihåg din församling som du friköpt (hebr. kana) i forna tider,

stammarna som du återlöst som ett arv,

Sions berg [tempelberget i Jerusalem] där du bodde.

3 Lyft upp dina steg (gå) till dessa eviga ruiner.

En fiende har gjort allt detta onda mot helgedomen.

4 [Vers 4-9 beskriver hur templet i Jerusalem förstörs:]

Dina motståndare har vrålat inuti din mötesplats.

Där har de satt upp sina egna tecken (fälttecken, flaggor) som tecken.

[Guds mötesplats är arken i det allra heligaste längst in i tabernaklet, dit fick ingen gå in utom översteprästen en gång om året. Mötesplatsen kan även syfta på rökelsealtaret precis utanför förhänget till det allra heligaste som stod längst in i det heliga där prästerna tjänstgjorde dagligen. Oavsett exakt var så är betydelsen att de har vanhelgat templet. Ordet för tecken syftar troligtvis på militära fältflaggor, se 4 Mos 2:12. Samma ord används i vers 9 i samband med profeter. Guds närvaro uppenbarades genom profeterna, se Jes 38:7-8; 20:3.]

5 Det verkade som om yxor höjts

bland tätt stående träd (tät träddunge).

[Templets förstörelse liknas vid hur skogshuggare fäller träd.]

6 De slår ner alla snidade verk där

med yxa och hammare.

[Vandaliserar och förstör alla ornament i templet.]

7 De har satt ditt tempel i brand och bränt ner det till grunden.

De har vanhelgat boplatsen för ditt namn.

8 De säger i sina hjärtan: Låt oss fullständigt fördärva.

De har satt eld på alla Guds (Els) mötesplatser i landet.

9 Vi kan inte se våra tecken [samma ord som i vers 4].

Ingen profet finns mer

och ingen ibland oss som vet för hur länge.

[Versen kan antyda viss ironi. Före och direkt efter år 586 f.Kr. när templet förstördes av Babylonierna profeterade Jeremia om att fångenskapen skulle vara i 70 år, se Jer 25:11.]

10 Hur länge, Gud (Elohim), ska dina motståndare få häda?

Ska dina fiender få smäda ditt namn för evigt?

11 Varför drar du undan (tillbaka) din hand, ja, din högra hand (makt)?

Dra fram den ur manteln [den ficka i famnen där manteln är dubbelvikt] – fullända (stoppa, förgör) [fienderna]!

[Herrens högra hand är en symbol på Guds egen omnipotenta, allsmäktiga styrka. Här önskar psalmisten att Gud öppet ska visa sin styrka.]

Gud har verkat tidigare

12 Men Gud (Elohim), min kung sedan urminnes tid,

som arbetar [kontinuerligt] med frälsning på jorden (i hela världen).

13 Du delade havet [Röda havet] med din styrka.

Du krossade sjömonstrens (hebr. tannin) [drakarnas] huvuden på (mot, i) vattnet. [Ordet används om stora havsdjur, se 1 Mos 1:21. Här syftar det på farao och Egyptens ledare.]

14 Du krossade Leviatans [sjöodjurets, se Job 41:1] huvuden

och gav honom till mat åt öknens inbyggare.

15 Du öppnade källor och bäckar.

Du torkade ut ständigt rinnande floder.

16 Dagen är din, natten är också din.

Du har skapat ljusbärare [ljus; stjärnor, månen, se 1 Mos 1:14] och solen.

17 Du har utstakat alla jordens gränser.

Du har skapat sommar och vinter.

Försvara dig Herre

18 Kom ihåg detta, hur fienden har hånat Herren (Jahveh)

och hur dåraktiga människor har smädat ditt namn.

19 Låt inte din turturduvas liv (själ) bli given till vilddjuren.

Glöm inte bort dina plågades liv för alltid (som det känns). [Samma ord som i vers 1.]

20 Betrakta (respektera, akta) förbundet;

eftersom de mörka platserna i landet är fulla av ondskans inbyggare.

21 Låt inte de förtryckta falla tillbaka i skam (förvirring).

Låt den fattige och förtryckte prisa ditt namn.

22 Res dig upp, Gud (Elohim)! Plädera för din egen skull (försvara din egen sak).

Kom ihåg hur dårarna smädar dig hela dagen lång.

23 Glöm inte bort rösten (ljudet, larmet) från dina fiender,

deras uppror (kaoset bland dem som reste sig upp emot dig) som fortsätter att stiga (öka utan avbrott).

75

Psalm 75 – På ditt sätt och i din tid

[Psalm 75 är en passande uppföljare till Psalm 74. Nu ges svaret på hur länge motståndarna ska få häda och när Gud ska gripa in. Genom hela denna psalm talas det om olika horn, de ondas och de rättfärdigas. Horn är en bild på makt. Att få sitt horn upphöjt är att vinna makt eller så tillskansar man sig makt genom att själv höja sitt horn. På motsvarande sätt är ett nedsänkt eller avhugget horn förlorad makt.

Författare: Asaf

Struktur: Vers 3-8 formar en kiasm. Genom psalmen växlar vem som talar. Den inleds med att församlingen tackar Gud och växlar sedan till Guds röst.

1. Församlingen tackar Gud, vers 2

2. Gud talar, vers 3-4

3. Ett ord till de arroganta, vers 5-10

4. Avslutande ord, vers 11]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Fördärva (ödelägg) inte. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) Asaf, en sång.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

2 [Församlingen:]

Vi har tackat (prisat, hyllat och erkänt) dig, Gud (Elohim),

vi har tackat (prisat, hyllat och erkänt),

och ditt namn var nära (på ett personligt sätt, som en vänskapsrelation),

våra läppar har återberättat (räknat – hebr. safar) dina underbara gärningar.

3 [Gud talar:]

När jag bestämmer en särskild tid,

ska jag själv döma med rättvisa.

4 Då ska jorden och alla invånare som finns på den upplösas (smälta).

Jag själv håller fast dess pelare [upprätthåller jorden].

[Bara Fadern vet tidpunkt för domen, se Matt 24:36. Så länge Gud håller fast jorden består den, när han släpper taget upplöses den.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

[Det kan vara Gud som fortsätter att tala även i vers 5-7, men frasen ”Jag säger” brukar ofta vara psalmistens röst i Psaltaren. Vers 3-8 formar också en kiasm där ordet ”döma” och ”domaren” ramar in stycket. Jorden i vers 4 speglar väderstrecken i vers 7 och centralt i vers 5-6 finns varningen till de arroganta att inte använda sin egen styrka, som hornet är en bild på.]

5 Jag säger till de arroganta: ”Inget mer skryt”,

och till de ogudaktiga: ”Lyft inte upp ditt horn (våga inte visa din egen styrka).”

6 Lyft inte upp ditt horn högt [var inte så säker att du vunnit seger],

tala inte arrogant med en högdragen nacke [fräckt och i rebelliskhet mot Gud].

7 Upphöjelse (ära) kommer varken från öster (uppgången – hebr. motsa) eller från väster,

inte ens ifrån öknen (hebr. midbar) [söder].

8 Ja, för Gud (Elohim) är domaren,

han för ned (tvingar till ödmjukhet) den ene och lyfter upp (ger ära till) en annan.

9 Ja, för i Herrens (Jahvehs) hand är en bägare med skummande vin,

blandat med kryddor,

och den utgjuter han. Förvisso ska de onda på jorden dricka av den,

ja, de ska tömma den till botten på dräggen.

10 Men jag, jag ska berätta om det för alltid,

jag ska sjunga lovsånger till Jakobs Gud (Elohim).

11 [Avslutande ord, troligtvis Gud:]

Jag ska hugga av de ondas horn [som de lyft, se vers 5-6],

men de rättfärdigas horn ska bli upphöjda.

[Det är oklart om sista versen är psalmistens eller Guds ord. Eftersom psalmisten varit tydlig med att det är bara Gud som är rättmätig domare, se vers 8, är det lämpligt och mest troligt att det är Guds ord som avslutar psalmen.]

76

Psalm 76 – Guds triumf

[En segersång. Gud beskrivs som en mäktig krigare som förgör Israels fiender. Psalmen har flera kopplingar till Ps 46-48. Inom judendomen reciteras psalmen första dagen under lövhyddohögtiden (sukkot).

Författare: Asaf

Struktur: Hela psalmen följer samma tema där varje rad handlar om Guds seger, de två förekomsterna av det hebreiska ordet selah delar upp psalmen i tre delar:

Del 1, vers 2-4

Del 2, vers 5-10

Del 3, vers 11-13]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till stränginstrument. En psalm, en sång, av (till) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83. Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”en sång för assyriern”.]

______

2 Gud (Elohim) är känd i Juda,

i Israel är hans namn stort.

3 I Salem [Jerusalem] står hans lövhydda

och hans boningsplats är Sion [tempelberget i Jerusalem, se Ps 48].

4 Där bröt han bågens flammor (blixtrande pilar),

skölden, svärdet och striden (slaget, kriget).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Pilar, sköld och svärd är metaforer för att Gud avbryter, avslutar allt som står i vägen för fridsriket (tusenårsriket).]

5 Strålande är du [Gud],

majestätisk, mer än berg fulla av byte (föda – hebr. taref).

[Fiendenationer som Assyrien liknas vid berg, se Jes 41:15; Sak 4:7. Kanske är bilden bergen kring Jerusalem där fiendehärar är slagna, se Hes 38:12.]

6 De tappra har blivit plundrade, de sover i sin sömn.

De mäktiga kan inte lyfta (bokstavligt ”inte hitta”) sina händer.

7 Vid din tillrättavisning, o Jakobs Gud (Elohim),

kastas både hästar och ryttare in i dödens sömn.

8 Du är obeskrivligt underbar, ja, det är du verkligen!

Vem kan stå inför ditt ansikte i din närvaro, när du vredgas?

9 Från himlen fick du domen att höras (förkunnar du domen).

Jorden fruktar och blir stilla,

10 när Gud (Elohim) står upp för att döma,

för att frälsa alla de ödmjuka på jorden.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

11 För människans vrede ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig,

du ska omgjorda dig med kvarlevans vrede.

[Här finns en koppling till hotet från Assyrien, se Jes 37:4; 14:30.]

12 Gör löften till Herren (Jahveh), din Gud (Elohim), och uppfyll dem.

Låt alla runtomkring honom ge hyllning till den Ende som är värd att fruktas (vördas).

13 Han hugger av (slår ner, inhägnar) furstarnas ande [övermod, eller släcker deras liv].

Jordens kungar har (står i) respekt, vördnad inför honom.

77

Psalm 77 – Kom ihåg vad Herren gjort

[Psalmen rör sig från klagan och frågor till reflektion och hågkomst av Guds tidigare gärningar. Tio olika ord för att tänka och fundera används i de första 16 verserna. Tankarna som snurrar runt i psalmistens huvud tröttar ut, se vers 4, samtidigt leder frågorna och grubbleriet till hur psalmisten kommer ihåg hur Gud tidigare har agerat och hjälpt i svåra situationer.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Rop till Gud, vers 2-4

2. Beskrivning av olyckan, vers 5-7

3. Frågor till Gud, vers 8-10

4. Reflektion, vers 11-16

5. Lovsång till Gud, vers 17-21]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till (för) Jedutun. En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) Asaf.

[Jedutun var en av de tre stora sångledarna på Davids och Salomos tid, se 1 Krön 16:41, 42; 2 Krön 5:12. Han omnämns i tre psalmer, denna och Ps 62:1; 77:1. Det finns även en Jedutun några hundra år senare på Josias tid, se 2 Krön 35:15. Namnet kommer från ordet jada som betyder ”prisa”. Frasen ”för Jedutun” betyder ordagrant ”för lovprisning”. Inom judendomen tolkas det som om det rör en viss typ av instrument som Jedutun använde. På samma sätt som olika artister förknippas med olika musikstilar idag, kan frasen indikera en speciell känsla eller stil som Jedutun och hans kör hade.

Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Rop till Gud

2 Min röst [är] till Gud (Elohim) och jag ropar;

min röst [är] till Gud (Elohim)

för att han ska lyssna på (vända sitt öra till) mig.

3 På min nöds dag [då jag var trängd och mötte svårigheter]

frågade jag efter (sökte; tog jag min tillflykt till; trädde jag fram inför) dig, Herre (Adonai),

på natten var min hand [oavbrutet] utsträckt utan att domna bort [tröttna, bli hjälplös eller svag].

Min själ (hela min varelse – hebr. nefesh) vägrar att låta sig tröstas [jag ville inte bli tröstad].

4 När jag kommer ihåg (tänker på) Gud (Elohim), måste jag stöna och jämra mig,

när jag begrundar (tänker, reflekterar) blir min ande försvagad.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits. Denna vers är gåtfull, hur kan det vara plågsamt att komma ihåg Gud, det borde ju ge hopp! När Asaf tänker på Gud, kan det syfta på Guds karaktär och helighet i förhållande till hans egen bräcklighet, men också på tidigare ingripanden av Gud i hans eget liv och sitt folk. I den jämförelsen ser den nuvarande situationen hopplös ut, Gud upplevs långt borta och det blir smärtsamt att se den kontrasten.]

Olyckan

5 Du höll mina ögonlock öppna,

jag var betryckt och kunde inte tala.

6 Jag har slutat räkna dagar som gått,

de eviga åren.

7 Under natten ska jag komma ihåg min sång,

jag ska umgås med (reflektera över) mitt eget hjärta

och min ande ska göra noggranna efterforskningar.

Frågor

8 [Utifrån dessa noggranna efterforskningar formuleras sex frågor:]

Ska Herren (Adonai) förkasta oss för evigt?

Ska han någonsin igen ge oss nåd (välvilja, favör)?

9 Är hans nåd (kärleksfulla omsorg) borta för alltid?

Har hans tal (språk; löften – hebr. omer) upphört från släkte till släkte (generation till generation)?

10 Har Gud (El) glömt att visa nåd (oförtjänt kärlek),

eller har han i sin vrede tillslutit sin barmhärtighet (medkännande nåd)?

[Hebr. rachamim kommer från ordet rechem som betyder moderliv. Guds barmhärtiga nåd liknas genom detta ord vid den ömsinta kärlek föräldrarna har till sitt ofödda barn som ännu är i mammas mage. Ordet tillslutit kan också i sammanhanget ha betydelsen att psalmisten Asaf i sin klagan och djupa oro undrar om det som är från Gud kanske ändå inte kommer att födas fram.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Reflektion

11 Jag säger [svarar och tänker högt]: Det smärtar mig att den Högstes (Elions) högra hand

kan förändras (ordagrant ”bytas ut”). [Syftar på att den inte alltid gör likadant eller tycks vara overksam.]

12 Jag ska komma ihåg Herrens (Jahs) gärningar,

ja, jag ska komma ihåg dina under (förunderliga ting, mirakler, välgärningar) från forna tider.

13 Ja, jag begrundar [lågmält nämner jag om]

allt ditt verk [rekapitulerar allt det du gjort]

och dina [förunderliga] gärningar (bedrifter)

vill jag reflektera över.

14 Gud (Elohim), dina vägar är heliga.

Vilken stor gud (hebr. el) kan jämföras med dig, Gud (Elohim)?

15 Du är den Gud (El) som gör under (mirakler),

du har gjort din styrka känd bland människor.

16 Du har återlöst ditt folk med din arm,

Jakobs söner och Josef.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Lovsång till Gud

17 Vattnen såg dig, Gud (Elohim), vattnen såg dig.

De var i smärta, också djupen skakade.

18 Molnen vräkte ut vatten,

skyarna lät höra sin röst,

dina pilar vandrar också iväg.

19 Ljudet av ditt dundrande (din åska) i stormvirveln,

blixtar lyste upp världen,

jorden skälvde och bävade.

20 Din väg var i havet, dina steg i det stora vattnet

men dina fotsteg var okända.

21 Du ledde ditt folk som en fårhjord (flock av småboskap)

med Moses och Arons hand.

78

Psalm 78 – Lär av historien

[Denna långa psalm är unik. Den kan ses som en återberättelse av Israels historia, men samtidigt är den utformad för att undervisa om kostnaden för vad olydnad innebär.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Introduktion, vers 1b-11

2. Ökenvandringen, vers 12-39

   a. Guds gärningar, vers 12-16

   b. Uppror, vers 17-20

   c. Guds respons, vers 21-31

   d. Guds nåd, vers 32-39

3. Egypten och Jerusalem, vers 40-72

   a. Guds gärningar, vers 40-55

   b. Uppror, vers 56-58

   c. Guds respons, vers 59-64

   d. Guds nåd, vers 65-72]

1 En sång med visdom [hebr. maskil, en musikalisk eller litterär term; kan även betyda ”en välskriven sång”]. Av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Introduktion

Lyssna (vänd era öron), mitt folk, till min undervisning (hebr. Torah),

hör (böj era öron mot) orden från min mun.

2 Jag ska öppna min mun till liknelse (ett ordspråk – hebr. mashal),

jag ska uppenbara (flöda, bubbla över med, berätta om) mysterier (mörka och förbryllande ord – hebr. chida) från äldre tider (fordom).

3 Sådant som vi hört och känner till

och som våra fäder (förfäder) har återberättat för oss.

4 Vi ska inte dölja det för våra söner (våra barn),

vi ska berätta för nästa generation

om att prisa Herren (Jahveh), hans styrka

och hans märkliga och underbara gärningar som han har gjort.

5 För han har grundat ett vittnesbörd i Jakob,

och utvalt en undervisning i Israel [2 Mos 19-24]

som han har befallt våra fäder

att göra känd för sina söner (barn),

6 för att kommande generationer ska känna till dem,

även de barn som ska födas i framtiden

ska resa sig upp och återberätta för sina söner (barn),

7 för att de ska sätta sin förtröstan på Gud (Elohim)

och inte glömma bort Guds (Els) gärningar

utan hålla (vakta, bevara) hans bud. [5 Mos 6:6-9, 20-22]

8 Så ska de inte bli som sina fäder (förfäder),

en envis och upprorisk generation.

En generation som inte har sitt hjärta rätt [alltså ett hjärta som förlitar sig på sig själv i stället för på Gud]

och vars ande inte stadigt är med Gud (El).

[Asaf gör här tydligt att grundinställningen måste vara att alltid lita på Gud, att alltid välja att gå med Gud och ha sina prioriteringar i livet inordnade i Guds ordningar. Se även 5 Mos 9:6-7, 13, 24; 31:27; 32:5; Apg 2:40.]

9 Efraims söner [det norra riket Israel] var som bågskyttar med pilbågar

men de vände tillbaka på stridens dag [de var fega och vågade/ville inte ta striden när det väl gällde].

[Kan syfta på 1 Sam 4:1-4 eller 1 Sam 28-31.]

10 De höll inte Guds (Elohims) förbund

och vägrade att vandra enligt hans (Guds) undervisning [Torah – instruktionerna i Moseböckerna].

11 De glömde bort hans gärningar

och alla underbara verk som han visat dem.

Ökenvandringen

Guds gärningar

12 Inför deras fäder gjorde han under (förunderliga ting, mirakler) [plågorna, se 2 Mos 7-12]

i Egyptens land, på Soans fält.

[Soan var en stad i Nildeltat nära en forntida flodmynning i Medelhavet, dess grekiska namn var Tanis.]

13 Han delade havet och lät dem gå rakt igenom,

han lät vattnet stå som en mur. [2 Mos 14:21-22]

14 Han ledde dem med ett moln på dagen

och hela natten i ett ljus av eld. [Ps 105:39; 2 Mos 13:21; 4 Mos 10:34]

15 Han klöv klippor i öknen

och gav dem rikligt med vatten som vore det ur djupen.

16 Han lät strömmar komma ur klippan

och lät vattnet rinna som floder.

Uppror

17 Ändå fortsatte de (kontinuerligt) att synda mot honom

och vara upproriska mot den Högste (Elion) i öknen.

18 De fortsatte att fresta Gud (El) i sina hjärtan

genom att be om mat utifrån sina begär.

19 Ja, de talade mot Gud (Elohim), de sa:

Kan Gud (El) duka ett bord i öknen?

20 Se, han slog klippan så att vatten kom ut

och strömmarna rann,

kan han också ge oss bröd att äta

eller förse sitt folk med kött? [2 Mos 16:2, 12-13, 31]

Guds respons

21 När Herren (Jahveh) hörde detta blev han vred

och en eld tändes mot Jakob

och även mot Israel upptändes vreden.

22 För de trodde inte på Gud (Elohim)

och förtröstade (litade) inte på hans frälsning. [4 Mos 11:1-3]

23 Han befallde skyarna från ovan

och öppnade himmelens dörrar.

24 Han lät manna regna över dem som mat

och gav dem av himlens säd.

25 Människor åt änglars bröd,

han gav dem proviant (full försörjning så de blev mätta).

26 Han lät östanvinden blåsa i himlen

och med sin makt drog [ledde] han fram sunnanvinden.

27 Han lät kött regna över dem som stoft

och bevingade fåglar som havets sand.

28 Han lät det falla mitt i deras läger,

runt om deras boplatser.

29 De åt och blev fullständigt mättade,

för han gav dem vad de längtade efter (önskade, åtrådde).

30 De var inte främmande för sin åtrå

och maten var fortfarande i deras mun,

31 när Herrens (Elohims) vrede gick upp över dem

och dödade de mest välmående (fetaste) bland dem

och slog ner unga män i Israel.

Guds nåd

32 Trots detta fortsatte de att synda (kontinuerligt)

och litade inte (trodde inte) trots hans underbara gärningar.

33 Därför avslutade han deras dagar som ett andetag (i fåfänglighet – hebr. hevel),

i meningslöshet och deras år i terror (plötslig skräck – hebr. behalah).

34 När han slog dem skulle de ha frågat efter (sökt, tagit sin tillflykt till, närmat sig) honom

och vänt om och sökt Gud (El) ärligt.

35 De [Israels folk under ökenvandringen] kom ihåg

att Gud (Elohim) var deras beskyddare (starka befästa klippa), och

att Gud den Högste (El Elion) var deras Återlösare (befriare).

36 Men ändå bedrog de honom med sin mun (sina ord),

och ljög för honom med sin tunga.

37 De höll inte fast (deras hjärtan var inte rätt och förankrade) vid honom,

och de var inte trogna mot hans förbund.

38 Trots detta är han barmhärtig (känner han medlidande),

han förlåter synd och vill inte förgöra.

Det är så ofta han håller tillbaka sin vrede,

och inte låter sin avsky [över synden och ondskan] bryta fram.

39 Han kom ihåg att de bara är kött (människor),

en vindpust som blåser förbi och är borta.

Egypten och Jerusalem

Guds gärningar

40 Hur ofta gjorde de inte uppror mot honom i öknen

och gav honom sorg i vildmarken.

41 De återvände (gång på gång gick de tillbaka) till att pröva Gud (El)

och begränsade (märkte med en signatur, ristade; sårade – hebr. tava) Israels helige. [5 Mos 1:19-23]

[Verbet tava används bara här i GT. Det kommer från sista bokstaven i alfabetet (hebr. tav). Piktogrammet för bokstaven är ett kors, och betydelsen kan vara att märka eller staka ut en väg eller gräns, därav betydelsen att sätta en begränsning. Ordet (om det appliceras på en person) kan också vara att bli sårad och orsaka smärta, utifrån betydelsen att rista, se även 1 Sam 21:13; Hes 9:4.]

42 De kom inte ihåg hans hand,

inte dagen då han befriade (återlöste) dem från deras åklagare,

43 hur han gjorde tecken i Egypten och

undren på Soans fält.

44 Han vände deras floder till blod

så att de inte kunde dricka ur strömmarna. [Ps 105:29; 2 Mos 7:17-20; Upp 16:4]

45 Han sände flugsvärmar bland dem som uppslukade dem [2 Mos 8:20-32]

och grodor som fördärvade dem. [2 Mos 7:25-8:15]

46 Han gav också deras inkomst till larver (skadedjur som åt upp det som skulle bli deras skörd)

och deras arbete till gräshoppor. [2 Mos 10:1-20]

47 Han förstörde deras vindruvor med hagel

och deras sykomorträd med frost. [2 Mos 9:13-35]

48 Han gav också deras boskap till haglet

och deras småboskap till eldens fördärv.

49 Han sände sin rasande vrede över dem,

ilska och indignation och olycka,

en lång rad av ondskans budbärare (änglar).

50 Han banade en väg för sin vrede.

Han sparade inte deras själ från döden

utan gav deras liv till pesten (farsoten).

51 Han slog allt förstfött i Egypten [2 Mos 12],

förstlingsfrukten av deras styrka i Chams (Hams) tält.

[Ättlingar till Noas andra son, 1 Mos 10:6.]

52 Men sitt eget folk lät han dra ut som en fårhjord (flock av småboskap),

han ledde dem som en boskapshjord i öknen.

53 Han ledde dem tryggt och de fruktade inte

men havet överväldigade deras fiender.

54 Han tog dem till sitt heliga område (gräns),

bergen som hans högra hand hade fått.

55 Han fördrev hednafolken framför dem

och tilldelade dem (hednafolkens landområden) som arvedel

och lät Israels stammar bo i sina tält.

Uppror

56 Ändå prövade och provocerade de Gud den Högste (Elohim Elion)

och höll inte hans vittnesbörd (stadgar).

57 De vände tillbaka och handlade förrädiskt som sina fäder,

de blev åsidosatta som en opålitlig pilbåge.

58 De provocerade honom med sina höga platser [offerplatser med ockulta avgudaoffer, se 5 Mos 12:2-3]

och gjorde honom avundsjuk med sina snidade avgudar.

59 [Guds respons:]

Gud (Elohim) hörde

och blev vred och vände mycket hat mot Israel.

60 Han övergav tabernaklet i Shilo [i centrala Israel],

tältet (tabernaklet) som han hade satt upp bland människorna.

[Tabernaklet hade byggts i Sinai och förts med för att sedan placeras i Shilo när de kommit in i landet.]

61 Han lät sin styrka fängslas

och sin ära gav han i åklagarens hand.

[Profetisk underton om det som Jesus gjorde i samband med korsfästelsen.]

62 Han utlämnade sitt folk till svärdet

och vredgades mot sitt arv.

63 Eld slukade deras unga män,

och deras jungfrur hade ingen bröllopssång.

64 Deras präster föll för svärdet

utan att änkorna sjöng några klagovisor. [1 Sam 4:12-22]

Guds nåd

65 Sedan vaknade Herren (Adonai) upp som ur en sömn,

som en mäktig man som återhämtat sig från vinets berusning.

66 Han slog tillbaka sina åklagare

och lade på dem ett evigt förakt.

67 Dessutom avskydde (förkastade) han Josefs tält

och valde inte Efraims stam.

68 Men han utvalde Juda stam,

Sions berg [tempelberget i Jerusalem], som han älskade.

69 Han byggde sin helgedom som höjderna,

som jorden som han grundat för evigt.

70 Han valde också David, sin tjänare,

och tog honom från fårhjorden (flocken av småboskap),

71 från de diande tackorna.

Han tog honom till att vara herde för Jakob, hans folk,

och Israel, hans arvedel.

72 Han var en herde för dem med hjärtats integritet

och ledde dem med skickligheten i sin hand.

79

Psalm 79 – Nationell sorg

[Psalmen beskriver en nationell katastrof. Vers 1 antyder att det är templets förstörelse 586 f.Kr., men Jerusalem har varit utsatt för hot både före och efter så den kan ha varit skriven före eller efter den tidpunkten. Psalmens tema är inte katastrofen, utan samtalet och bönen med Gud i sorgen och nöden.

Författare: Asaf

Struktur: Det finns olika sätt att dela in Psalmen, nedan är ett sätt:

1. Landssorg, vers 1b-4

2. Böner inför Gud, vers 5-12

3. Löfte om att prisa Gud, vers 13]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Gud (Elohim),

folken har invaderat din arvedel,

orenat ditt heliga tempel och lagt Jerusalem i ruiner.

2 De gav dina tjänares slaktade kroppar till mat åt himmelens fåglar,

köttet av dina heliga till jordens vilddjur.

3 De har hällt ut deras blod som vatten

runt hela Jerusalem,

och där fanns ingen som kunde begrava dem.

4 Vi har blivit till hån för våra grannar,

till förakt och åtlöje för dem omkring oss.

5 Hur länge, Herre (Jahveh), ska du vara vred, arg på oss? För alltid?

Ska din avundsjuka fortsätta att flamma som eld?

6 Häll ut din vrede över hednafolken (nationerna) som inte känner dig;

över kungariken som inte ropar (åkallar, höjer sin röst i bön) till ditt namn!

7 För de har uppslukat Jakob

och förött hans land.

8 Håll inte våra fäders synder emot oss.

Låt din barmhärtighet (ömsinta, oändliga nåd) komma och möta oss med hast (fort),

för vi har förts mycket djupt (lågt, förtryckts, ödmjukats).

9 Hjälp oss, vår frälsnings Gud (Elohim),

för ditt namns ära,

rädda (ryck bort; lyft upp) oss och sona våra synder

för ditt namns skull.

10 Varför skulle hedningarna få säga:

”Var är deras Gud (Elohim)?”

Inför våra ögon, låt det bli känt bland nationerna

att du hämnas det utgjutna blodet av dina tjänare.

11 Låt fångarnas jämmer (klagan) komma till dig (inför ditt ansikte), nå dig.

Bevara [livet på] dem som är dömda till döden, med din stora (väldiga) arm [mäktiga kraft]. [Ps 102:21]

12 Betala tillbaka, ge igen sjufalt för deras förebråelser mitt bland våra grannar (i deras famn),

för förebråelserna som de slungade mot dig, min Herre (Adonai).

13 Vi är ditt folk och en fårhjord (flock av småboskap) på ditt bete,

vi vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig för evigt,

vi vill återge (räkna upp) ditt lov [lovprisa dig] från släkte till släkte.

80

Psalm 80 – Återupprätta din vingård

[En bön om att Gud ska återupprätta Israel ännu en gång, och speciellt de tio norra stammarna som är på väg att försvinna, se vers 2, 3, 16-18. Templet står kvar och folket är i landet, se vers 2, 9-16, men det är en tid av djup nöd då man blivit attackerade. Troligtvis är psalmen skriven just innan assyrierna för bort de tio norra stammarna, se 2 Kung 15:29.

Författare: Asaf

Struktur: En nästan identisk refräng återkommer i vers 4, 8 och 20:

1a. Lyssna, vers 2-3

1b. Refräng, vers 4

2a. Nuvarande situation, vers 5-7

2b. Refräng, vers 8

3a. Guds ingripande då och nu, vers 9-19

3b. Refräng, vers 20]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till liljorna (hebr. al-shoshannim) [en symbol för skönhet, kan syfta på en då känd melodi eller ett sexsträngat instrument], ett vittnesbörd (hebr. edot), en psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) Asaf.

[Ordet lilja/liljor (hebr. shoshan) återfinns i titeln på fyra psalmer, se Ps 45:1; 60:1; 69:1. I Ps 60:1 även i kombinationen med ordet vittnesbörd. Det kan tolkas att det är liljans vittnesbörd (som i Ps 60:1) eller Asafs vittnesbörd. Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Lyssna

2 Lyssna (vänd ditt öra – hör upp), o Israels herde,

du som leder Josefs fårhjord (flock av småboskap),

du som tronar ovanpå keruberna [nådastolen, se 2 Mos 25:17], träd fram i glans (lys fram, stråla tydligt).

3 Innan Efraim och Benjamin och Manasse [tre av de norra stammarna] väckte upp din makt

och kom för att frälsa (rädda) oss.

4 [Refräng]

Gud (Elohim), upprätta oss

och låt ditt ansikte lysa [Ps 31:16; 67:1; 4 Mos 6:24-26]

och vi ska bli frälsta (räddade).

Nuvarande situation

5 Herre (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot),

hur länge ska du vara vred på ditt folks böner?

6 Du har mättat dem med tårarnas bröd

och gett dem tårar att dricka i stor mängd.

7 Du har gjort oss till ett stridsämne bland våra grannar

och våra fiender ljuger (om oss) som det behagar dem.

8 [Refräng:]

Härskarornas Herre (Elohim Sebaot), upprätta oss

och låt ditt ansikte lysa

och vi ska bli frälsta (räddade).

Guds ingripande då och nu

[Här är vinplantan en bild på Israel som befriades från slaveriet i Egypten och fick Israels land efter att Herren drivit undan ett flertal folkslag för dem.]

9 Du drog upp vinplantan, ut från Egypten.

Du drev undan folkslag och du planterade den [vinplantan, Israel].

10 Du gjorde i ordning en plats för den [vinplantan, Israel]

och den blev djupt rotad och fyllde landet.

11 Bergen täcktes av dess skugga

och de mäktiga cedrarna med dess grenar.

12 Hon skickade ut sina grenar till havet [Medelhavet]

och sina skott till floden [Jordanfloden].

13 Varför har du brutit ner hennes beskydd

så att alla som går förbi på vägen kan rycka upp henne?

14 Vildsvinet från skogen fördärvar den,

markens vilda djur betar av den.

15 Härskarornas Herre (Elohim Sebaot), återvänd (kom hit igen) vi ber dig!

Titta ner från himlarna och se och kom ihåg din vinplanta [Israel].

16 Och vinstocken som din högra hand planterade,

och grenarna som du själv gav styrka,

17 den är bränd i eld, den är nerhuggen,

de förgås av din tillrättavisning.

18 Låt din hand [ditt stöd] vara över din högra hands människa [den smorda kungen, som du har utvalt],

över människosonen som du själv har gjort stark. [Kan syfta på vinstocken Israel, se vers 15-16 eller Messias, se Ef 1:20; Heb 8:1]

19 Då ska vi inte vända oss bort ifrån dig.

Återuppliva oss (ge oss på nytt styrka, mod och tro) och vi ska ropa (åkalla, höja vår röst i bön) till ditt namn.

20 [Refräng]

Herre, Härskarornas Gud (Jahveh Elohim Sebaot), upprätta oss,

låt ditt ansikte lysa,

och vi ska bli frälsta (räddade).

81

Psalm 81 – Om du bara ville lyssna på mig

[Psalm 80 och 81 nämner Josef, se Ps 80:3 och Ps 81:6. I Psalm 80 nämns hans två söner Manasse och Efraim, som ofta används synonymt med de tio norra stammarna i Israel.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Uppmaning att prisa Gud, vers 1-6a

2. En profetröst

A ”Jag hör en röst jag inte känt”; befrielse, vers 6b-8

 B Guds vädjan: ”Israel ... lyssna på mig”, vers 9

  C Tillbe Herren Gud, vers 10-11a

   D Öppna er mun ... jag ska fylla den, vers 11b

A ”Mitt folk hör inte på min röst”, vers 12-13

 B Guds vädjan: ”Lyssna på mig ... Israel”, vers 14

  C Konsekvenser av att inte lyda, vers 15-16

   D ”mättade ... tillfredsställda”, vers 17]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till Gittit [antagligen en musikstil], av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Prisa Gud

2 Sjung (höj gälla triumferande jubelrop) till Gud (Elohim), vår styrka.

Ropa (i segerjubel, väsnas med rop och härskri) till Jakobs Gud (Elohim).

3 Ta upp en melodi och låt tamburinen ljuda [Ps 68:26; 149:3; 150:4; 2 Mos 15:20],

den sköna kinnor-harpan (kitharan – hebr. kinnor) [mindre harpa]

tillsammans med nevel-lyran [bärbart instrument med vanligtvis tolv strängar, se Ps 33:2].

4 Blås i shofar (vädurshorn) vid nymånaden,

vid fullmånen på våra högtidsdagar.

[Shofarer användes inte i musiken utan för att utlysa att en högtid började, se 3 Mos 23:24. Både sukkot och osyrade brödets högtid börjar på den 15:e dagen i månaden då det är fullmåne, se 3 Mos 23:6, 34. Se även 4 Mos 10:10; 2 Krön 30:21-23.]

5 För det är en stadga för Israel,

en befallning från Jakobs Gud (Elohim).

6 Han bestämde det i Josef [som här representerar de norra stammarna] som ett vittnesbörd,

när han gick fram mot Egyptens land [uttåget; 2 Mos 12-15].

[Jakob, se vers 2 och 5, representerar hela Israel, alla de tolv stammarna, före brytningen 930 f.Kr. till det norra och södra riket. Josefs söner, Manasse och Efraim, utgjorde huvuddelen av det norra riket och används ofta synonymt med de norra stammarna, se även Ps 80:3.]

En profetröst talar

[En profetröst talar Guds budskap. Vers 6b-11 följer ett mönster i fyra delar som upprepar sig i vers 12-17. Sektionerna är inskjutna och markerade med A, B, C och D.]

[A]

Jag hörde ett språk (en läpp) jag inte kände [inte tidigare lyssnat på]:

7 Jag tog bort hans skuldror från bördan (oket) [slaveriet i Egypten],

hans händer befriade jag från korgen.

[Orden börda och korg är parallella, och kan syfta på de korgar som israeliterna fick bära material i för slavarbetet, se 2 Mos 1:14.]

8 Du ropade (höjde din röst i bön) i din nöd och jag räddade dig.

Jag svarade dig från gömstället i åskan.

Jag prövade dig vid Merivas (stridens, tvistens) vatten.

[Meriva är hebreiska för strid, provokation, tvist och gräl, se Ps 95:8; 106:32; 2 Mos 17:1-7; 4 Mos 20:1-13]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

9 [B]

Hör (lyssna, lyd), mitt folk, jag ska tillrättavisa er,

O, Israel om du ville höra (lyssna på, lyda) mig! [2 Mos 15:26]

10 [C]

Det ska inte finnas någon främmande gud (hebr. el) hos er [Ps 44:21],

inte heller ska ni tillbe (böja er inför) någon okänd gud (hebr. el). [De första av de tio orden i tio Guds bud, se 2 Mos 20:3, 5]

11 Jag är Herren (Jahveh), din Gud (Elohim),

som förde dig ut ur Egyptens land. [2 Mos 20:2]

[D]

Öppna din mun på vid gavel [för att ta emot Guds ord, se Ps 119:131; Jer 15:16; Hes 2:8]

och jag [inte någon avgud] ska fylla den.

[4 Mos 29:6]

12 [A]

Men mitt folk hörde (lydde) inte min röst [se vers 6 där samma ord ”hör” används],

och Israel ville inte underordna sig mig. [Ordagrant ”inte vilja mig”, där hebr. avah handlar om att inte vilja göra någonting. De vill inte lyda. Ordet har en snarlik rot som ordet för far, abba – de ville inte veta av Gud som sin Fader.]

13 Så jag lät dem gå efter sina egna envisa hjärtan,

så att de vandrar i sina egna rådslut.

14 [B]

O, att mitt folk ville höra (lyssna på, lyda) mig,

så att Israel skulle vandra på mina vägar [följa mina instruktioner]!

15 [C]

Jag skulle med hast underkuva deras fiender,

och vända min hand mot deras motståndare.

16 De som hatar Herren (Jahveh) skulle krympa ihop inför honom [eller de låtsas böja sig inför honom],

och deras tid (öde, straff) skulle vara för evigt.

17 [D]

De skulle också bli mättade med det bästa vetet (ordagrant: det feta vetet)

och med honung från klippan skulle jag tillfredsställa dem.

82

Psalm 82 – Guds domstol

[Jämfört med andra psalmer är denna psalm annorlunda sett både till form och till innehåll. Gud porträtteras mitt bland andra ”gudar” som domare i den högsta domstolen. Psalmen kan ses som ett drama mellan gott och ont. I vers 6 används det hebreiska ordet elohim, som kan syfta på Gud, avgudar men även människor och då ofta domare, se Ps 8:6; 2 Mos 7:1; 21:6; 22:8-9, 28.

Författare: Asaf

Citeras:

Vers 6 citeras av Jesus i Joh 10:34

Struktur:

1. Inledning: Guds domstol, vers 1

2. Åtalspunkterna, vers 2-4

3. Avgudarnas okunskap, vers 5

4. Avgudarnas död, vers 6-7

5. Epilog: Bön om fred, vers 8]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Inledning: Guds domstol

Gud (Elohim) [universums domare] står i gudaförsamlingen [den himmelska domstolen],

mitt bland gudarna (elohim) håller han dom.

[I det sammansatta ordet ”gudaförsamlingen”, ordagrant ”i Guds församling”, används det mest generella ordet för gud, hebr. El. Det kan beskriva Gud, se Ps 19:2, avgudar eller mäktiga människor, och då ofta domare. Betydelsen här verkar vara en himmelsk domstol inför en samlad gudomlig kommitté, se Job 1:6; 2:1; 1 Kung 22:19-23, en scen som även finns beskriven i ugaritiska texter som Legenden om Keret. Paulus beskriver också en andlig hierarki, se Ef 6:12; Kol 1:16. Se även vers 6 och Ps 89:6-8. Allt som tar Guds plats är en avgud, se 2 Mos 20:3. Den hebreiska prepositionen qerev, översatt ”mitt bland”, kräver att det andra elohim översätts i plural: ”mitt bland gudarna”.]

Åtalspunkterna

2 [Gud, universums domare, inleder med frågor. Mallen för ett rätt styre finns i Ps 72.]

Hur länge ska ni döma orättfärdigt

och ta hänsyn till (vara partiska till förmån för) de ogudaktiga?

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

3 Försvara den svage och faderlöse,

ge den bedrövade (drabbade) och utblottade rättvisa.

4 Befria (rädda) den svage och fattige,

ryck upp (rädda) dem från den ogudaktiges hand.

Avgudarnas okunskap

5 De [avgudarna, ser vers 1] vet ingenting, de förstår ingenting,

de vandrar omkring i mörker.

Hela jordens fundament är förflyttat (skakat).

[Denna vers indikerar att de kosmiska konsekvenserna av orättvisa är stora – jordens grundvalar vacklar! Det som sker i den högsta himmelska världen får återverkningar på jorden.]

Avgudarnas död

6 Jag säger: ”Ni är gudar [hebr. elohim – gudalika varelser, se Joh 10:34]

och ni är alla söner till den Högste (Elion),

7 likväl ska ni dö som människor

och falla som en av furstarna.”

Epilog

8 Res dig, Gud (Elohim)! Döm jorden!

För du ska besitta alla länder.

83

Psalm 83 – En krigssång

[Detta är den sista av tio psalmer som tillskrivs Asaf. Psalm 82 och 83 kopplas samman genom att de båda använder ”Elion”, ”den Högste”, se Ps 82:6; 83:19. Psalm 83 börjar med en kontrast att Gud är tyst medan de omgivande nationerna är i tumult.

Författare: Asaf

Struktur:

1. Vädjan till Gud, vers 2-9

2. Agera Gud, vers 10-19]

1 En sång, en psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) Asaf.

[Asaf var en av lovsångsledarna i templet på Davids tid, se 1 Krön 16:5. Hans namn betyder ”en som samlar”. Han anges som författare till tolv psalmer, se Ps 50 och Ps 73-83.]

______

Vädjan till Gud

2 Gud (Elohim),

tig inte,

var inte tyst

och var inte overksam,

Gud (El).

3 För se, dina fiender är i uppror

och de som hatar dig har lyft sina huvuden.

4 De håller listiga rådslag mot ditt folk,

och rådslår mot dina dolda (bevarade, gömda) [dem du beskyddar – din ögonsten].

5 De säger: ”Kom, låt oss hugga av dem så att de inte längre är ett land,

så att namnet Israel inte längre blir något man minns (kommer ihåg).”

6 De har överlagt tillsammans med allas samtycke,

mot dig har de gjort ett förbund.

7 Edoms tält [ättlingar till Jakobs tvillingbror Esau, fiender sydost om Döda havet]

och ismaeliterna [Ismael var Isaks halvbror, se 1 Mos 16:1-16; 21:8-21],

Moab [ättlingar från Lot, fiender öster om Döda havet, se Dom 3:12]

och hagariterna [i nordost, på andra sidan Jordan, se Dom 3:13; 2 Kung 24:2],

8 Geval [troligtvis söder om Negev, nära Petra]

och Ammon [ättlingar till Lot, se 1 Mos 19:30-38, öster om Jordanfloden]

och Amalek [i Negev, söder om Juda, se Dom 3:13: den första fienden israeliterna mötte sedan de lämnat Egypten, se 2 Mos 17:8-16],

filistéerna [nuvarande Gaza, bittra fiender särskilt under Saul och Davids tid]

med invånarna i Tyros [Libanon],

9 Assyrien [de mest brutala fienderna, folket i Mesopotamien] har också anslutit sig till dem,

de har blivit en arm (styrka) till Lots barn [moabiterna och ammoniterna, se 5 Mos 2:9, 19].

[Den assyriska stormakten beskrivs i termer av de historiska nära regionala fienderna. Psalmisten antyder att Moab och Ammon har ingått en allians med Assyrien mot Israel.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Agera Gud

10 Gör med dem som med Midjan [fiende, se Dom 6-7],

som med [befälhavaren] Sisera [som ledde Javins armé, se Dom 4:2-3],

som med [kungen] Javin [i norra Kanaan, se Dom 4:2, 24]

vid Kishons bäck [Dom 4-5],

11 som förgjordes vid Ein-Dor [Jos 17:11; 1 Sam 28:7],

de blev till dynga på marken.

12 Gör deras ädlingar som [du gjorde mot midjanitiska furstar som Gideon stred mot]

Orev och Zeev [Dom 7:25]

och deras furstar som Sheva och Tsalmunna. [Dom 8:21]

13 De som sa: ”Låt oss ta Guds boning i besittning

för oss själva.”

14 Min Gud (Elohim), gör dem till virvlande damm,

som agnar för vinden.

15 Som elden bränner ner skogen,

och som flammorna sätter bergen i brand,

16 jaga dem med ditt oväder,

och skräm dem (få dem att frukta) med din storm.

17 Fyll deras ansikten med skam (vanära, förödmjukelse),

för att de må söka ditt namn, Herre (Jahveh).

18 Låt dem skämmas och frukta (vara rädda) för alltid,

ja, låt dem bli generade och förgås,

19 för att de ska veta att du ensam är den vars namn är Herren (Jahveh),

den allra Högste (Elion) över hela jorden.

84

Psalm 84 – Bättre en dag i dina gårdar

[Psalmen uttrycker längtan och bönen hos en pilgrim på väg mot templet i Jerusalem.

Författare: Korachs söner

Struktur:

1. Längtan, vers 2-5

2. Pilgrimsfärden, vers 6-8

3. Bön, se vers 9-13]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till Gittit. En psalm av (till) Korachs söner.

[Titeln ”Gittit” kan syfta på namnet Goliat, en musikstil, eller betyda vinpress. Korachs ättlingar tjänstgjorde som musiker, sångare och vakter i tabernaklet under ökenvandringen och senare i templet, se Ps 42:1.]

______

Längtan

2 Hur underbara (ljuvliga, högt älskade) är inte dina boningar (tabernakel, tält),

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

3 Min själ (mitt inre) går sönder

av längtan till Herrens tempels förgårdar. [Jag är desperat för att få vara i Herrens närhet!]

Mitt hjärta och hela min varelse jublar (ropar i glädje) mot den levande Guden (El).

4 [Psalmisten liknar sig vid en fågel, ofta en symbol på något med lågt värde, se även Ps 11:1; 55:7; 102:7-8.]

Till och med fågeln har hittat ett hem

och svalan ett bo åt sig,

där hon kan skydda sina ungar nära dina altare.

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

min kung och min Gud.

5 Hur lyckliga (glada, avundsvärda) är inte de

som bor (har sitt permanenta hem) i ditt hus

och ständigt prisar (lovsjunger, ärar) dig.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Pilgrimsvandringen

6 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den människa som har sin styrka i dig,

har vägarna [till ditt tempel] i sitt hjärta.

[De som längtar att få gå på pilgrimsvägarna till ditt tempel i Jerusalem, se vers 8.]

7 När de går genom dalen med bakaträd (tåredalen),

gör de den till en vattenkälla,

regnen (de tidiga höstregnen, eller läraren) täcker dem med välsignelser (de blir till vattenreservoarer).

[Versen är mångbottnad. Hebreiska baka kan syfta på 3-4 meter höga balsamträd vars doftande kåda användes för att göra balsam. Ordet är snarlikt verbet beki som används för ”att gråta” i Bibeln. Anledningen kan vara kopplingen till hur träden ”gråter” ut sin kåda från barken. Frasen kan tolkas bildligt för en tid av sorg, en dal med tårar. Om det däremot är en verklig plats så nämns bakaträden i samband med Refaimdalen nära Jerusalem, se 2 Sam 5:22-24; 1 Krön 14:13-16. I den dalen vann David seger över filistéerna. Israeliterna anföll från den plats där bakaträden stod, samtidigt som Herren lät ljudet från bakaträdens toppar låta som en här som skrämde filistéerna. Refaimdalen är den dal som leder upp till den sista sträckan till Jerusalem från sydväst, den sista etappen före målet. Associationen till hur Herren hjälper pilgrimen på väg till templet och tårarna blir en källa till glädje passar bra. Ordet för de tidiga höstregnen, hebreiska moreh, har också betydelsen lärare. Sista ordet är berakhot, välsignelser, som är snarlikt berekhot (vattensamlingar), och en fin parallell med källor.]

8 De går från kraft till kraft (från plats till plats, som en vandrare som hämtar styrka och vila på varje lägerplats på väg mot målet),

var och en träder fram inför Gud (Elohim) på Sion [templet i Jerusalem].

Bön

9 Herre (Jahveh), Gud (Elohim), Sebaot (härskarornas härskare),

hör min bön,

lyssna (vänd ditt öra), Jakobs Gud (Elohim). [Förstärker den personliga relationen med Gud]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

10 Gud (Elohim), ser vår sköld [bildligt, vår ledare],

se på din smordes ansikte [din smorde kung, David, se 1 Sam 16:12].

11 För en dag i dina gårdar [i templet] är bättre än tusen [någon annanstans, borta från Guds närvaro];

jag skulle hellre stå [som en dörrvakt eller en tiggare] vid tröskeln till min Guds hus,

än att bo i de ogudaktigas tält.

[Kan syfta på filistéernas område, väster om Jerusalem, se Ps 83:7-8.]

12 För Herren Gud (Jahveh Elohim) är som en sol och sköld,

Herren (Jahveh) ger oförtjänt nåd (favör – hebr. chen) och ära.

Han håller inte tillbaka något gott,

från dem som vandrar (lever sitt liv) uppriktigt (helhjärtat, har integritet).

13 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den människa som förtröstar på (litar på, lutar sig emot) dig.

85

Psalm 85 – Gud talar frid

[Psalmen är en bön om att återupprätta relationen med Gud. Ord som återupprätta, frälsning, frid, nåd och sanning är centrala teman.

Författare: Korachs söner

Struktur:

1. Gud har förlåtit och upprättat tidigare, vers 2-4

2. Bön om Guds förlåtelse nu, vers 5-8

3. Förtröstan på Gud, se vers 9-14]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar], av (för) Korachs söner.

______

Tacksamhet för vad Gud har gjort

[Vers 2-4 ramas in av ordet vända/återvända. Psalmen börjar med tacksamhet över hur Gud tidigare har verkat. Det är en grund och ger tro för att Gud på nytt ska upprätta.]

2 Herre (Jahveh), du visade välvilja (var nådig) mot ditt land.

du vände (återupprättade) Jakobs öde.

[Ordagrant ”du vände med en vändning mot Jakob”, se även Ps 14:7.]

3 Du tog bort (lyfte bort; förlät) ditt folks missgärning (skuld, synd, orättfärdighet),

du överskylde (begravde; täckte över) all deras synd.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

4 Du drog tillbaka din upprördhet (ordagrant: ”rörelse”),

du vände dig ifrån din vredes glöd (ordagrant: ”brinnande näsa”).

[Tre ord för vrede används här. I den första raden används ett ord som beskriver rörelse och upprördhet. Den andra raden har två ord. Ordet vrede (hebr. ap) kommer från näsborre och beskriver hur någon andas kraftigt genom näsan. Här förstärks det med hebr. haron som beskriver en brinnande ilska som en eld.]

Klagan

[Vers 5-8 ramas in av ordet frälsning. Det hebreiska ordet är Jeshua. Vi anar också hur denna frälsning finns i Jesus, vars hebreiska namn är jeshua. Fortfarande finns ordet ”tillbaka” med som ett ledmotiv, se vers 7.]

5 Vänd åter (återupprätta oss), du vår frälsnings Gud (Elohim),

upphör med din upprördhet mot oss.

6 Ska du vredgas (från ordet näsborre, att ”andas kraftigt”) för alltid?

Ska du låta din vrede vara (dra ut på den) från släkte till släkte?

7 Är det inte du som väcker oss (för oss tillbaka) till liv igen,

så att ditt folk kan glädja sig i dig?

8 Herre (Jahveh), låt oss se din nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet),

ge oss din frälsning.

Fullbordan

9 Jag vill lyssna på vad Gud (El), Herren (Jahveh), säger,

för han ska tala frid (välsignelse på alla områden)

till sitt folk, hans trogna (heliga, de som följer honom);

låt dem inte återvända till dårskap.

[Ett liv där man aktivt väljer att gå mot Guds lagar och är självrättfärdig.]

10 Ja, hans befrielse (frälsning) är nära (den åtföljs tätt av) dem som fruktar (vördar, respekterar) honom,

och detta för att härlighet (ära – Guds påtagliga närvaro) ska bo i vårt land.

11 Nåd (kärleksfull omsorg) och sanning (trofasthet) – de har mötts,

rättfärdighet och frid – de har hälsat varandra med en kyss.

12 Sanning (trofasthet) ur jorden (landet) – växer upp [från det mänskliga hjärtats jordmån]

och rättfärdighet från himlen – har blickat ner.

[I vers 11-12 är verbet placerat sist, istället för i början som är det vanliga i hebreiskan. Det ger extra tyngd, särskilt som de är ovanliga, ingen annanstans används verbet pagas för hur abstrakta begrepp möts. Detsamma gäller för ordet för att kyssas, hebr. nasaq.

Nåd och sanning, hebr. chesed ve emet, hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

13 Herren ska ge det som är gott,

och vårt land ska ge sin skörd.

14 Rättfärdighet ska gå framför honom

och bereda väg för hans steg.

[Psalmen ramas in av ordet för land, hebr. erets. I vers 2 är det ”ditt land” och här i avslutningen är det ”vårt land”, se vers 10, 12 och 13.]

86

Psalm 86 – Hör min bön om nåd

[Psalmisten vädjar om Guds nåd och ber om befrielse från fiender.

Författare: David

Citeras: Vers 9 refereras i Upp 15:4

Struktur:

Psalmen har ett kiastiskt mönster. Talet sju är också centralt. Adonai används sju gånger. Jahveh används fyra gånger, vilket tillsammans med tre ”namn” blir sju. Hebreiska attah, översatt du/din, som ger eftertryck används sju gånger, se vers 2, 5, 10, 10, 12, 15, 17. Psalmen avslutas med sju imperativ i vers 16-17.]

1 En bön av (för) David.

[Detta är den enda psalmen i den tredje boken som nämner David som författare. Psalmen hämtar material från andra psalmer som David skrivit, se Ps 25:1; 27:1; 34:1; 54:1.]

______

Vänd ditt öra (mot mig), Herre (Jahveh), och svara mig,

för jag är betryckt (ansatt) och fattig [helt beroende av dig, Gud].

2 Bevara min själ (mitt liv, hela min person),

för jag är gudfruktig.

Du, min Gud (Elohim),

fräls (rädda) din tjänare som litar på dig.

3 Visa nåd (oförtjänt kärlek) mot mig, Herre (Adonai),

för till dig ropar jag (höjer jag min röst i bön) hela dagen.

4 Din tjänares själ fröjdar sig (är glad),

för till dig, Herre (Adonai), lyfter jag upp min själ.

5 För du, Herre (Adonai), är verkligen god och förlåtande,

du visar stor nåd (kärleksfull omsorg; trofasthet) till alla som ropar (åkallar, höjer sin röst i bön) till dig.

6 Lyssna (vänd ditt öra) till min bön, Herre (Jahveh),

ge akt (lyssna uppmärksamt) på mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp].

7 På min nöds dag [då jag är trängd och möter svårigheter], ropar jag (åkallar, höjer jag min röst i bön) till dig,

för du ska svara mig.

8 Det finns ingen som kan jämföras med dig bland gudarna (elohim), Herre (Adonai),

de har inte ens några gärningar (de gör ingenting).

9 Alla hednafolk som du har gjort ska komma och tillbe (falla ner inför) dig, Herre (Adonai),

och de ska ära ditt namn. [Upp 15:4]

10 För du är stor och gör stora under;

bara du är Gud (Elohim).

11 Visa mig din väg, Herre (Jahveh),

så att jag kan vandra och leva i din sanning.

Lär mig att helhjärtat vörda (frukta, ära)

ditt namn (bind mitt hjärta vid ditt hjärta).

12 Jag vill tacka (med öppna händer prisa) dig, Herre (Adonai), min Gud (Elohim), av hela mitt hjärta,

och jag vill ära ditt namn för evigt.

13 För din nåd (omsorgsfulla kärlek) är stor mot mig

och du har räddat (ryckt bort) min själ från Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).

14 Gud (Elohim), de stolta har rest sig mot mig och skaran med onda män har letat efter min själ.

De har inte satt dig [Gud] framför sig (gjort Herren till sin förebild och sitt rättesnöre för levernet).

15 Men du, Herre (Adonai), är en Gud (El) som är

barmhärtig (är nådig och har ett starkt känslomässigt band till oss) och ger favör (generös i nåd),

sen till vrede

och överflödar i (är rik på) nåd (omsorgsfull kärlek) och sanning.

[I denna vers finns 3 olika ord för nåd för att beskriva den så mångsidigt som möjligt. Herren både är nåd och ger nåd på alla upptänkliga sätt. Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

16 Vänd dig till mig,

visa mig din nåd (favör, oförtjänt kärlek);

ge din kraft till din tjänare,

rädda din tjänarinnas son.

[Här beskrivs en slav som är född in i den relationen, se 1 Mos 14:14. En bild på Davids ödmjuka inställning.]

17 Visa mig ett tecken [Dom 6:17] på din godhet,

när mina fiender ser, ska de komma på skam,

för du, Herre (Jahveh),

hjälper och tröstar mig (vänder min sorg till hopp inom mig).

87

Psalm 87 – Guds stad Sion

[En sång som prisar Sion som Guds stad där han bor. Jerusalem är alla nationers ursprung, och profetiskt den plats där Gud en dag ska bo, se Upp 22:1-5.

Författare: Korachs söner

Struktur: Psalmen har 48 ord (förutom inledningen), se Ps 48; 126. Flera ord och uttryck är inte helt enkla och kan ha olika betydelser. Ordet selah förekommer två gånger (vers 3 och 6) och delar upp psalmen i tre delar:

1. Prisa Sion, vers 1b-3

2. Sion – nationernas vagga, vers 4-6

3. Källan till lovsång, vers 7]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av Korachs söner, en sång.

______

Hans grund (grundvalar) finns i de heliga bergen.

2 Herren (Jahveh) älskar Sions [Jerusalems] portar

mer än alla Jakobs boningar.

3 Förunderliga, underbara och härliga ting är talade om dig,

du Guds (Elohims) stad.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

4 ”Jag ska nämna Rahav [’den arrogante’; Egypten i väster, se Jes 30:7] och Babylon [i öster]

bland dem som känner mig.

Se, Filistéen [nuvarande Gaza] och Tyros [Libanon] med Kush [området söder om Egypten],

[och de säger:] denne är född där.”

[Nu talar Sion, eller troligare Herren (Jahveh). Dessa länder har alla negativa minnen av förtryck – slaveriet i Egypten och fångenskapen i Babylon. Ska dessa länder känna Gud? Även de tre följande länderna som räknas upp väcker känslor. Filistéen var den fiende som israeliterna så ofta stred mot, Tyros var de stolta och rika i norr och Kush står för det avlägsna och okända. Frasen ”denne är född där” kan syfta på nationen, eller en jude född i diasporan eller en hedning, som ska räknas som Guds folk. Samma fras återkommer i vers 6.]

5 Men om Sion [tempelberget i Jerusalem] ska det bli sagt:

”Den och den mannen föddes i henne

och den allra Högste (Elion) själv har grundat henne.”

6 Herren (Jahveh) ska räkna i folkets mantalslängder:

”Denne är född där.” [Samma fras som i vers 4]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

7 Under sång och dans

– alla mina källor (till glädje) är i dig.

[Sista versen målar upp en bild av fest och glädje. Källor beskriver också glädje, se Ps 46:5; Jer 2:13; Hes 47; Upp 22:1-5. Sista ordet ”i dig” kan syfta på Gud eller Sion. Utifrån sammanhanget så verkar betydelsen vara att alla nationer har sitt ursprung i Jerusalem – staden där Gud bor.]

88

Psalm 88 – Vid dödens gräns

[Psalm 88 och 89 står tillsammans i slutet på den tredje boken i Psaltaren och är båda böner om hjälp som inte får något svar. Psalm 88 är ett rop från en som upplever sig övergiven av Gud. Psalmen följer inte ett normalt mönster utan är en brutalt ärlig klagan och protest till Gud. För den ovane bibelläsaren kan uttrycken nästan te sig chockerande. Samtidigt är psalmen hoppfull, psalmisten går till Gud med sina tvivel.

Författare: Korachs söner och esraiten Heman

Struktur:

1. Rop till Gud, vers 2-10a

2. Ifrågasättande av Gud, vers 10b-13

3. Anklagelser mot Gud, vers 14-19]

1 En sång, en psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) Korachs söner. Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

Till mahalat [en sorgsen melodi], en sång med visdom [hebr. maskil, en musikalisk eller litterär term, kan även betyda ”en välskriven sång”]. Av (för) esraiten Heman.

[Ordet mahalat finns bara här och i inledningen till Psalm 53, se Ps 53:1. Troligtvis har det att göra med sorg, och indikerar en sorgsen melodi. Namnet Heman betyder trofast, och han (och även nästa psalms författare Ejtan, se Ps 89:1) är en esrait. Både Heman och Ejtan används i jämförelse med Salomos vishet, vilket visar att de båda verkade på Salomos tid och var bland de mest visa männen som fanns då, se 1 Kung 4:29-31. Det finns flera Heman i Bibeln, men denne var en levit och nämns i 1 Krön 6:33; 25:4-6. Han och hans familj fanns även med när arken fördes till Jerusalem, se 2 Krön 5:12. Ingen annan psalm har en sådan lång uppradning av ord som denna överskrift som är svårtydd. På något sätt speglar den komplexa överskriften det kaos och den förtvivlan som psalmen förmedlar.]

______

Del 1

2 Herre (Jahveh), min frälsnings Gud (Elohim),

dag och natt ropar jag inför dig.

3 Låt min bön komma inför dig,

vänd ditt öra mot (lyssna noga på) mitt rop.

4 För min själ (hela min varelse) är mättad med bekymmer,

och mitt liv dras mot Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).

5 Jag räknas bland dem som går ner i graven (avgrunden, brunnen).

Jag har blivit som en hjälplös stridsman (hebr. gever) [en man i sin krafts dagar],

6 fri bland de döda [frigiven, men inte som en fri levande man], som de slaktade som ligger i graven, som du inte längre kommer ihåg, och de är avhuggna från din hand.

7 Du har lagt mig längst ner i avgrunden (ordagrant: ”brunnen”),

på en mörk plats i djupet. 8 Din vrede vilar tungt över mig,

och alla dina vågor hemsöker mig.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

9 Du har flyttat bort mina vänner långt ifrån mig,

du har gjort mig till en styggelse för dem.

Jag är tystad och kan inte komma vidare.

10 Mina ögon förtvinar på grund av lidande.

Del 2

Jag har ropat (åkallat, höjt min röst i bön) till dig, Herre (Jahveh), varje dag;

jag har sträckt ut mina händer till dig (i tacksamhet).

11 Ska du göra under (tecken, mirakler) för de döda?

Eller ska skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim) resa sig och tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig?

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

12 Återberättas det om din nåd (omsorgsfulla kärlek) i graven,

om din trofasthet i Abaddon (döden, avgrunden, förgörelsens plats)?

[Det hebreiska ordet Abaddon har koppling till verbet att förstöra och förgöra och intensifierar dödens destruktivitet. Läggs någon i en grav så försvinner kroppen, den förmultnar. Se även Ords 27:20; Job 26:6; Upp 9:11.]

13 Ska dina under (förunderliga gärningar, mirakler) bli kända i det mörka?

Och din rättfärdighet i de glömdas land?

Del 3

14 Men jag skriker ut till dig (ropar efter din hjälp), Herre (Jahveh),

på morgonen kommer min bön till dig.

15 Herre (Jahveh), varför kastar du bort min själ (mitt liv)?

Varför gömmer du ditt ansikte för mig?

16 Jag är bedrövad och vid dödens gräns sedan min ungdom,

jag har burit din skräck, jag är förtryckt.

17 Din brinnande vrede har gått över mig,

din plötsliga skräck (hebr. biotim) har skurit av mig.

18 Den kommer runt omkring mig som vatten hela dagen,

den omger mig helt och hållet.

19 De jag älskar och mina följeslagare har du flyttat långt bort från mig,

och mina vänner till mörkret.

89

Psalm 89 – Guds löfte till David

[Psalm 88 och 89 hör ihop, två ord som återkommer är nåd, se Ps 88:12; 89:2, 3, 15 och trofasthet, se Ps 88:12; 89:25, 34, 50. Den frågande tonen där Gud är gömd återfinns också i båda psalmerna, se Ps 88:15; 89:47. Psalm 89 avslutar den tredje boken och har en viktig roll, liknande Ps 2 där Gud talar till nationer och folk som inte vill kännas vid Gud.

Författare: Ejtan

Struktur:

Psalmen har ett kiastiskt mönster i vers 2-34 som ramas in av Guds nåd och trofasthet.]

1 En sång med visdom [hebr. maskil, en musikalisk eller litterär term, kan även betyda ”en välskriven sång”]. Av esraiten Ejtan.

[Ejtan var en av Davids sångare tillsammans med Asaf, se 1 Krön 15:19. Han nämns tillsammans med föregående psalms författare (Heman, se Ps 88:1), och beskrivs som en vis man, se 1 Kung 4:29-31. Namnet Ejtan betyder permanent, bestående, tålmodig och varaktig, vilket är passande för psalmens inledande ord i vers 2!]

______

2 Jag ska sjunga om Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek) för evigt,

för alla släkten (generationer) ska jag kungöra din trofasthet med min mun.

3 Jag har sagt: ”För evigt är nåden (den omsorgsfulla kärleken) skapad,

i själva himlarna har du etablerat din trofasthet.

4 Jag har gjort (ingått) ett förbund med min utvalde,

jag har svurit (gett mitt löfte till) David, min tjänare.

5 För evigt ska jag låta din säd (dina avkomlingar, ättlingar) bestå,

och bygga upp din tron i alla släktled (generationer). [Ps 89:2; 72; 78:70-72; 2 Sam 7:11-16; 1 Krön 17:10-14]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

6 Himlarna ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dina under (förunderliga gärningar, mirakler), Herre (Jahveh),

och din trofasthet i de heligas församling.

7 Vem i skyarna kan jämföras med Herren (Jahveh),

vem av de mäktigas (guds – hebr. el) söner kan liknas vid Herren (Jahveh)?

8 En Gud (El) som är fruktad i de heligas stora rådsförsamling,

och respekterad av alla dem som är omkring honom.

9 Herre (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot),

vem är en sådan mäktig som kan liknas vid dig, Herre (Jah)?

Och din trofasthet är runt omkring (omsluter) dig.

10 Du regerar över havets stolta svall.

När dess vågor reser sig, stillar du dem. [Matt 8:26]

11 Du krossade Rahav [den Stolte – Leviatan], som någon som är slaktad (dödligt sårad),

du skingrade dina fiender med din arms styrka.

[Rahav betyder stolt och används ibland som ett symboliskt namn för Egypten, se Ps 87:4; Jes 30:7. Även sjömonstret Leviatan kallas Rahav, se Jes 51:9; Job 26:12; 41:24-25. Det beskriver ondskan och djävulen som Gud en dag kommer att straffa, se 1 Mos 3:14-15; Ps 74:13-14; Jes 27:1. Havet är ofta en symbol för folk och nationer i kaos och uppror, se Ps 46:4; Upp 13:1; 17:15, men Gud är den som skapar ordning, se 1 Mos 1:2.]

12 Dina är himlarna,

din är också jorden.

Du har skapat (grundlagt) världen

och allt som finns i den.

13 Du har skapat norr och söder,

Tabor och Hermon jublar i (ropar högt i glädje över) ditt namn.

[Alla väderstreck är representerade. Norr och söder, berget Tabor i väst och berget Hermon i öst prisar Guds storhet bara genom sin existens.]

14 Din arm har kraft,

din hand är stark,

din högra hand är segerrik.

15 Din tron vilar på (ditt konungsliga styre baseras på)

rättfärdighet och rättvisa,

nåd (omsorgsfull kärlek) och sanning (trofasthet)

går framför ditt ansikte (karaktäriserar hur du regerar).

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

16 Välsignat (glatt, lyckligt) är det folk som prisar dig!

Herre, de vandrar i ditt ansiktes ljus (får uppleva din favör).

17 De gläder sig hela dagen lång i ditt namn,

de lyfts upp av din rättfärdighet.

18 För du ger dem ära och styrka,

och genom din nåd (favör, villkorad nåd – hebr. ratson) har vi seger.

[Ordagrant ”Du upphöjer vårt horn”. Hornet på en vild oxe är en metafor för militär styrka och en seger.]

19 För Herren (Jahveh) är vår sköld,

och den Helige i Israel är vår kung.

20 [Vers 20-21 den första kiasmens centrum:]

Sedan talade du [Herre] genom en vision (uppenbarelse)

till dina trogna efterföljare och sa:

”Jag har lagt ner kraft i (jag hjälper, assisterar) en krigsman,

jag har rest upp en ung man ur folket.

21 Jag har funnit min tjänare David,

med min heliga olja har jag smort honom [till kung].

22 Min hand ska stödja (ständigt vara med) honom,

min arm ska styrka (skydda) honom.

23 Ingen fiende

ska lura honom (plundra, utnyttja, eller behandla honom illa),

ingen hänsynslös förtryckare

ska förtrycka (förödmjuka) honom.

24 Nej, i stället ska jag krossa hans fiender framför honom

och jag ska slå ner dem som hatar honom.

25 Min trofasthet (fasthet, stabilitet) och min nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet) ska vara med honom.

I mitt namn ska han få stor styrka och seger.

[Ordagrant ”hans horn vara upphöjt i mitt namn”. Hornet på en vild oxe är en metafor för militär styrka och en seger.]

26 Jag ska lägga havet under hans hand,

floderna under hans högra hand.

[Havet och floderna syftar antagligen på fiender, se vers 10-11, men kan också syfta på Medelhavet och floden Eufrat med dess bifloder.]

27 Han ska ropa (höja sin röst i bön) till mig:

”Du min Fader, min Gud (Elohim), min frälsnings klippa!”

28 Jag ska göra honom till den förstfödde [som har speciella privilegier],

till den högste av alla jordens kungar.

29 Jag ska hålla fast min trofasta kärlek (nåd) mot honom för evigt,

mitt förbund med honom ska stå fast (är oföränderligt).

30 Jag ska ge hans ätt evig dynasti (hans barn ska vara vid makten för evigt),

och hans tron så länge som himlen består.

31 Om hans söner (barn) överger min undervisning (hebr. Torah)

och inte vandrar efter mina stadgar,

32 om de vanhelgar mina påbud

och inte håller mina befallningar,

33 då ska jag besöka (hämnas) deras överträdelser med min stav

och deras missgärningar med slag.

34 Men min nåd (omsorgsfulla kärlek) ska jag inte ta bort (hugga av) från honom,

inte heller ska jag göra avkall på (vara falsk med) min trofasthet (sanning).

[Vers 34 ramar in det första stycket med orden nåd och trofasthet, se vers 2-3.]

35 Mitt förbund ska jag inte vanhelga,

inte heller ändra på det som gått över mina läppar (ångra eller ändra på något som jag sagt).

36 En gång har jag svurit (avlagt en ed) vid min helighet,

förvisso ska jag inte vara falsk mot David (ändra på något som jag lovat honom).

37 Hans säd (avkomma, ättlingar) ska finnas för evigt,

och hans tron som en sol inför mig.

38 Den ska bestå för alltid precis som månen,

och vara fast grundad som trovärdiga vittnen i skyn.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

39 Men du har kastat bort och förskjutit,

du har blivit vred på dina smorda.

40 Du har avskytt förbundet med din tjänare,

du har vanhelgat hans krona ända till marken.

41 Du har brutit ner hans inhägnader,

du har gjort hans starka fästen till ruiner.

42 Alla som går vägen förbi förstör honom,

han har blivit till hån för sina grannar.

43 Du har upphöjt hans motståndares högra hand [gjort hans motståndare starka],

och har inte låtit honom stå i striden (han förlorar).

44 Ja, du vänder hans svärdsegg,

och har inte låtit honom stå i striden (han förlorar).

45 Du har låtit hans glans falna,

och kastat ner hans tron på marken.

46 Hans ungdoms dagar har kortats (blivit färre),

du har övertäckt honom med skam.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

47 Hur länge, Herre (Jahveh)?

Ska du gömma dig för alltid?

Hur länge ska din brinnande vrede brinna som en eld?

48 Kom ihåg hur kort min tid är.

För vilken fåfänga har du skapat alla människans söner (barn)?

49 Vilken man (stridsman) [i sin bästa ålder] är han som lever och inte ska se döden,

som ska befria sin själ från Sheols (gravens, underjordens) makt?

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

50 Var är din tidigare nåd (omsorgsfulla kärlek), Herre (Adonai),

som du i din trofasthet svor (gav din ed på) till David?

51 Herre (Adonai), kom ihåg hånet mot din tjänare,

hur jag bar så många människors hån i min famn,

52 hur dina fiender har hånat, Herre (Jahveh),

hur de har hånat din Smordes (Messias) fotsteg (hälar – hebr. akevim).

[Messias (hebr. mashiach) kan syfta på David, som en smord kung (vers 50) eller på Messias. Uttrycket ”din Smordes hälar” kan vara en referens till alla dem som följer Messias eller syfta på de ”vägar” och tillvägagångssätt Gud har när han kommer låta Messias bli den lidande tjänaren, se Ps 22:7; Jes 52:13-15. Ordet häl ger också en anspelning till 1 Mos 3:15.]

Avslutande lovprisning

[Den tredje boken avslutas med lovprisning. Strofen återkommer även i avslutningen av Bok 1, 2 och 4, se Ps 41:14; 72:18-19; 106:48.]

53 Välsignad är Herren (Jahveh) för evigt!

Amen och amen.

90

FJÄRDE BOKEN (Psalm 90-106)

[Den fjärde boken i Psaltaren består av 17 psalmer, Psalm 90-106.]

Psalm 90 – Människans bräcklighet och Guds evighet 1 

[Frågan ”Hur länge?” binder ihop bok tre och fyra, se Ps 89:47 och Ps 90:14. Psalm 90 är den enda psalmen som anger Mose som författare. Moses sång finns nämnd i 5 Mos 31:30-32:43. Titeln gudsman används om Elia, Elisha och Mose. Sången ramas in av Herren (Jahveh) och Gud (Elohim), se vers 2 och 17.

Författare: Mose

Citeras: Vers 5 citeras i 2 Pet 3:8

Struktur:

1. Lovprisning till den evige Guden, vers 1-2

2. Kom ihåg hur kort livet är, vers 3-6

3. Guds vrede, vers 7-12

4. En upprättad relation, vers 13-17]

En bön av gudsmannen Mose (Moshe).

______

[Vers 1b-2 formar en kiasm som ramas in av ”du”, följt av generation/evighet och centralt jorden.]

Du, Herre (Adonai), har varit vår tillflyktsplats

från generation till generation.

2 Innan bergen föddes,

eller du ens hade format jorden

och världen (marken, den bebodda delen),

från evighet till evighet

är du (har alltid varit, och kommer alltid att vara) Gud (El).

3 Du vände människan till ånger och sa:

”Människobarn, vänd om (kom tillbaka).”

4 För tusen år i dina ögon är som gårdagen som gick förbi,

och som en nattväkt.

5 Du sveper bort dem som med en flod, medan de sover.

På morgonen är de som spirande gräs.

6 På morgonen blomstrar det och växer upp,

på kvällen vissnar det och torkar bort.

7 Vi är förtärda av din vrede,

av ditt raseri blir vi förskräckta.

8 Du har ställt våra överträdelser inför dig,

våra dolda synder i ljuset (utstrålningen – hebr. maor) av ditt ansikte.

9 Alla våra dagar är borta i din vrede,

våra år kommer till ett slut som en suck.

10 Våra år varar i 70 år,

eller med styrka, 80 år.

Likväl är deras stolthet [bästa år som en passerande storm] möda (hårt arbete) och fåfänga (tomhet, smärta, olycka);

de är snabbt förbi och vi flyger bort.

[Hebreiska ordet stolthet rohav är ovanligt, det kommer från verbet ”att storma” och har betydelsen av att vara högmodig och arrogant uppblåst. Här finns också liknelsen att livet är som oväder som snabbt drar in och hastigt försvinner. Se även Pred 1:2. Mose levde 120 år (5 Mos 31:2) och Kaleb 110 år (Jos 24:29). Intervallet 70-80 år syftar troligtvis på israeliterna som inte lyssnade till Kaleb och Josua (4 Mos 13:31-32; 14:29-30) och dog i öknen, se vers 8-9.]

11 Vem känner kraften i ditt raseri, och din vrede,

så att man ger dig vederbörlig vördnad?

12 Lär oss antalet av våra dagar

så att vi kan få visa hjärtan.

13 Kom tillbaka, Herre (Jahveh), hur länge… [Meningen är inte fullständig, den avslutas inte. Det är en ”aposiopesis”, som förstärker att det blir en känsloladdad tystnad.]

trösta din tjänare (vänd min sorg till hopp).

14 Gör oss tillfredsställda (mätta oss) på morgonen med din nåd (omsorgsfulla kärlek),

så att vi kan jubla (höja gälla triumferande jubelrop) och vara glada alla våra dagar.

15 Gör oss glada för alla de dagar som du har plågat oss,

för alla de år som vi har sett ondska.

16 Låt ditt verk (det du gör) bli synligt för dina tjänare,

och din härlighet över dina söner (barn).

17 Låt din nåd (ditt välbehag, din favör), Herre (Adonai), vår Gud (Elohim), komma över oss.

Upprätta över oss våra händers arbete,

ja, våra händers arbete, må du upprätta det.

[Om inte Gud är med oss i vårt arbete, arbetar vi fåfängt och förgäves.]

91

Psalm 91 – Gud är fortfarande min sköld

[Psalmen handlar om Guds beskydd. Efter en lång väntan i Psalm 88, 89, 90 kommer nu Guds svar i vers 14-16 i denna psalm!

Författare: Okänd, troligtvis David.

Citeras:

Vers 11-12 citeras av djävulen när Jesus frestas, se Matt 4:6 och Luk 4:10-11

Vers 13 citeras i Luk 10:19

Struktur:

1. Förtröstan på Herren, vers 1-13

2. Guds svar, vers 14-16]

[Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”En sång av David.” Fyra olika namn används om Gud i vers 1-2: Elion, El Shaddaj, JHVH och Elohim. Gud den Allsmäktige, El Shaddaj, förekommer bara här och i Ps 68:15 i Psaltaren.]

1 Den som sitter (vistas, bor) i den Högstes (Elions) gömställe

förblir [ska få vila och dröja kvar] i (under) den Allsmäktiges (El Shaddajs) skugga.

[Verbet ”förblir” är i formen hitpael och beskriver en personlig plats. Det används ofta om att stanna över natten, se Job 39:12.]

2 Jag ska (vill) säga om Herren (Jahveh):

”Min tillflykt och min borg (mitt starka fäste), min Gud (Elohim)

– jag vill lita (kommer att förtrösta) på honom!”

3 För han räddar (utan tvekan ska han rycka bort) dig från fågelfångarens snara (jägarens nät),

från dödlig pest (förödande farsot). [Ps 78:50]

4 Han ska betäcka dig med sina fjädrar,

och under hans vingar finner du (ska du söka) tillflykt. [4 Mos 32:11; Jes 31:5; Matt 23:37; Luk 13:34]

Hans sanning (trofasthet, tillförlitlighet) är [ska vara din] sköld och skärm [en stor rektangulär täckande stridssköld].

5 Du ska [behöver] inte vara rädd för nattens fasor,

för pilen som flyger om dagen,

6 inte för pesten som smyger (går fram) i mörkret

eller plågan (farsoten, förödelsen) som ödelägger [härjar i hettan] mitt på dagen.

7 Tusen kan falla vid din sida,

ja, tiotusen vid din högra sida,

men det ska inte drabba (komma nära) dig.

8 Du ska bara se på (observera, skåda) med egna ögon,

och du ska se hur vedergällningen drabbar de onda (du ska se de ogudaktigas lön).

[Med egna ögon ska du som engagerad betraktare själv få bevittna hur de gudlösa straffas. Samma verb för att se (hebr. raa) återkommer sedan i psalmens sista vers, se vers 16.]

9 För du har sagt: ”Herren (Jahveh) är min tillflykt (mitt skydd)”,

du har gjort den allra Högste (Elion) till din boning.

10 Inget ont ska drabba dig,

och ingen plåga ska komma nära ditt tält (ditt hem; din boplats),

11 för han ska ge sina änglar (budbärare) befallning om dig,

att bevara (vaka över; skydda) dig på alla dina vägar.

12 På sina händer ska de bära [högt upp ska de lyfta] dig,

så att du inte stöter din fot mot någon sten. [Matt 4:6]

13 Över (på) lejon och huggorm ska du gå (träda, marschera) fram,

det unga lejonet och ormen (draken) ska du trampa på (ner; under dina fötter).

14 [Nu kommer det efterlängtade svaret när Gud talar:]

Eftersom han håller fast (har klamrat sig fast; är fäst) vid mig [har satt sin kärlek till mig och därför hör ihop med mig],

ska jag också befria (lösgöra, förlösa) honom [låta honom undkomma].

Jag ska beskydda honom (sätta honom högt),

eftersom han [personligen] känner mitt namn.

15 Han ska ropa (höja sin röst i bön) till mig och jag ska svara honom.

Jag ska vara med honom i nöden [svårigheterna]. [Den centrala versen.]

Jag ska rädda (rycka/slita/dra bort; befria) honom och föra honom till ära [hedra honom].

16 Jag ska mätta honom med långt liv (längd av dagar)

och låta honom få se (visa honom) min frälsning (räddning, befrielse – hebr. jeshua).

[I vers 14-16 är huvudpoängen och det centrala att Gud själv är med. Sex stycken verb (tre på vardera sida) visar på Herrens agerande och omger de hebreiska orden för ”jag med honom i nöden”. Verben är: befria, beskydda, svara, rädda, mätta och visa.]

92

Psalm 92 – Tacksägelse på sabbatsdagen

[Detta är den enda psalm som är skriven speciellt för sabbatsdagen, se vers 1. Den sjufaldiga upprepningen av Guds namn och referensen till skapelsen i vers 4-5 kan vara en anledning till kopplingen. Sabbaten är en föraning om den vila som kommer för skapelsen när Guds fiender slutgiltigt är besegrade, en seger som denna psalm ser fram emot och firar.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Uppmaning till lovprisning (vers 2-6)

2. Guds seger över de onda (vers 7-12)

3. Guds omsorg (vers 13-16)

Det går också att se ett kiastiskt mönster:

A Herrens hus (vers 2-4)

  B Guds hand i skapelsen (vers 5-7)

    C Guds seger (vers 8-10)

  B Gud vakar över de sina (vers 11-12)

A Herrens hus (vers 13-16)]

1 En psalm, en sång för sabbatsdagen. [2 Mos 20:8-11; 4 Mos 5:12-15]

______

2 Det är gott (en god sak) att tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh),

och att sjunga lovsång till ditt namn, du den Högste (Elion).

3 Att berätta om din nåd (omsorgsfulla kärlek) på morgonen,

och din trofasthet (sanning) under nattimmarna.

4 Med ett tiosträngat instrument och med nevel-lyra (hebr. nevel) [större harpa, vanligtvis tolvsträngad]

och det högtidliga ljudet (hebr. higajon) av kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa, se Ps 33:2.]

5 För du, Herre (Jahveh), har gjort mig glad med dina verk.

Jag vill jubla (höja glädjerop, sjunga) över dina händers verk.

6 Hur stora är inte dina gärningar, Herre (Jahveh)!

Dina tankar (idéer) är mycket djupa (outgrundliga, svåra att begripa).

[Jes 55:8; Rom 11:33-34]

7 En djurisk (rå, oförnuftig) människa känner dem inte,

inte heller förstår en [oresonlig] dåre detta.

8 När de onda växer upp som gräset,

och när de som ägnar sig åt överträdelser blomstrar,

är det för att de ska förgöras för alltid.

9 Men du, Herre (Jahveh), är hög för evigt.

10 För dina fiender, Herre (Jahveh),

ja, dina fiender ska förgås,

alla som ägnar sig åt missgärningar ska bli kringspridda.

11 Men mitt horn [symbol på styrka] har du upphöjt som vildoxens horn.

Jag är rikligen smord med olja.

12 Mina ögon har sett på dem som ligger på lur efter mig,

mina öron har hört ogärningsmännens önskningar som reser sig upp mot mig.

13 Den rättfärdige ska blomstra som palmträdet [Ps 1:3; 52:10],

han ska växa som en ceder i Libanon.

14 Planterade i Herrens (Jahvehs) hus

ska de blomstra i vår Guds (Elohims) gårdar.

15 De ska fortsätta att bära frukt vid hög ålder,

de ska vara fulla av sav och rikedom,

16 för att berätta att Herren (Jahveh) är uppriktig,

min klippa, i vilken inte finns någon orättfärdighet.

[Ps 28:1; 42:9; 62:2; 4 Mos 32:4]

93

Psalm 93 – Herren regerar i ära och makt

[Gud sitter på tronen, han är kung och regerar och världen kan inte skakas. Nationer och folk liknas vid brusande vatten, men Gud står över dem. Det finns en vila i att veta att Gud har kontroll, se Matt 8:23-27; Job 9:8.

Många av psalmerna i den fjärde boken (Psalm 90-116) beskriver hur Gud regerar här på jorden. Flera tron-psalmer är 47, 95-99. Denna och följande sex psalmer appliceras inom judendomen på en kommande tid då Messias regerar här på jorden.

Författare: Okänd, kanske David

Struktur:

1. Gud är kung och skapare, vers 1-2

2. Gud är mäktigare än vattnen – nationer i uppror och kaos, vers 3-4

3. Gud regerar i evighet, vers 5]

[Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”för dagen före sabbaten, när jorden först blev bebodd. En sång av David.” Dagen före sabbaten är fredag, den sjätte dagen i den judiska veckan.]

______

1 Herren (Jahveh) regerar (är kung)!

Han är klädd i härlighet (höghet).

Herren (Jahveh) har iklätt sig

och spänt om sig makt som ett bälte (runt sig, omgjordat sig).

[Styrka liknas vid ett bälte som håller ihop klädnaden. Herrens kraft gör att han kan regera. Här finns också ett bildspråk för att vara redo att agera. Dåtida klädnader hängde löst och för att göra sig redo att arbeta omgjordade man länderna och band upp klädnaden.]

Ja, världen är skapad och står fast,

den kan inte rubbas (vackla, står tryggt fast).

2 Din tron [rike] är skapad och står fast från urminnes tider,

du är evig.

[Ordet ”evig” är hebr. olam, troligtvis från alam som betyder ”att dölja”, dvs. vad som är dolt i avlägsen framtid eller historia. En tidpunkt som inte går att se. Ordet har ofta betydelsen evig.]

3 Forsarna (strömmar, vågorna) reser (höjer) sig, Herre (Jahveh),

forsarna reser sig högt,

forsarna reser sig dånande (slår in som vågor med full kraft).

[Ordet för fors har grundbetydelsen ”att flöda”, det används för att beskriva floder som Eufrat och Jordan. På samma sätt som havet symboliskt beskriver folk och nationer, se Jes 17:12-13; Upp 17:1, 15, kan floder syfta på folk och nationer i rörelse, se Jes 2:2. Havet står också för kaos och oordning, se 1 Mos 1:2; Job 40:20.]

4 Mäktigare än (starkare, högt över) dånet av stora vatten,

mäktigare än havets bränningar,

Herren (Jahveh) upphöjd i majestät!

5 Dina vittnesbörd (stadgar) [Ps 19:7] är helt pålitliga,

helighet tillhör (är lämpligt, passande, smyckar och är något vackert i) ditt hus,

Herre (Jahveh),

för alltid (ordagrant ”i längd av dagar”).

94

Psalm 94 – Gud kommer att döma världen

[Psalmisten ber Gud döma de onda och förtröstar på Guds rättvisa dom.

Citeras:

Vers 11 citeras i 1 Kor 3:20

Vers 14 citeras i Rom 11:1-2

Författare: Okänd

Struktur:

1. Gud vedergäller, vers 1-7

2. Gud som lärare, vers 8-15

3. Gud är trofast, vers 16-26]

1 [Den grekiska översättningen Septuaginta har också med tillägget: ”En psalm av David, för veckans fjärde dag”, vilket är onsdag.]

______

Hämndens Gud (El), Herre (Jahveh),

Hämndens Gud (El), träd fram i glans (lys fram, stråla tydligt)!

2 Stå upp (lyft upp dig själv), du jordens domare,

ge de stolta deras vedergällning.

3 Herre (Jahveh), hur länge ska de onda...

hur länge ska de onda jubla (triumfera, ropa i glädje)?

4 De sprutar ur sig (okontrollerat, spyr ut) [en massa ord, se Ords 15:2], de talar arrogant (fräckt),

alla som ägnar sig åt överträdelse sätter sig själva högt.

5 De krossar folket, Herre (Jahveh),

och hemsöker deras arv.

6 De slår änkan och främlingen

och mördar den faderlöse.

[De mest utsatta i samhället, se 2 Mos 22:21; 5 Mos 24:17; Mal 3:5.]

7 De säger: ”Herren (Jah) ska inte se,

inte heller ska Jakobs Gud (Elohim) höra [vad vi håller på med].”

8 Tänk efter, ni brutala (råa, djuriska) bland människor.

Och ni [oresonliga] dårar, när ska ni förstå?

9 Han som formade örat,

skulle han inte höra?

Han som formade ögat,

skulle han inte se?

10 Han som tuktar hednafolk (nationer),

skulle han inte korrigera?

Ja, han som lär människan kunskap?

11 Herren (Jahveh) känner människans tankar,

att de är fåfängliga.

12 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den man (stridsman – hebr. gever) [en man i sin krafts dagar]

som du undervisar, Herre (Jah), och lär om din undervisning (hebr. Torah),

13 så att du kan ge honom vila från de onda dagarna,

till dess avgrundsdjupet har blivit grävt för de onda.

14 För Herren (Jahveh) ska inte förkasta sitt folk,

inte heller ska han överge sin arvedel.

15 Rätten ska återvända till domarna,

och alla rättsinniga (som har ärliga, uppriktiga hjärtan) ska följa den.

16 Vem ska stå upp för mig mot våldsverkarna?

Vem ska stå upp för mig mot överträdarna?

17 Om inte Herren (Jahveh) hade varit min hjälp,

skulle min själ snart ha bott i tystnaden (graven).

18 Om jag säger [tänker inom mig]: ”Min fot vacklar”,

då upprätthåller mig din nåd (omsorgsfulla kärlek), Herre (Jahveh).

19 När mina oroliga tankar är många inom mig (när mitt inre är fullt av bekymmer),

då gläder din tröst [plural – Guds flera sätt att trösta] min själ.

[Ordet för oroliga tankar och bekymmer (hebr. sarafim) används bara här och i Ps 139:23. Det hebreiska verbet för att glädja (shaa) beskriver en lekfull och sprudlande glädje som ett barn har, se även Jes 11:8; 66:12; Ps 119:16, 47, 70. Roten till det hebreiska ordet för tröst (tanhum) har att göra med att andas djupt och beskriver intensiva känslor av sorg och medlidande. Det finns hopp och lindring för varje orolig tanke då Gud genom sitt mångfacetterade tröstsätt vänder sorg till glädje, se Ps 30:12.]

20 Ska fördärvets tron (ondskefulla domarsäten) [partiska domare], som främjar ont uppsåt med sina lagar,

ha gemenskap med dig?

21 De samlar sig tillsammans mot den rättfärdige (hans själ, liv, person – hebr. nefesh)

och utgjuter (dömer) oskyldigt blod.

22 Men Herren (Jahveh) har varit mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd),

och min Gud (Elohim) min tillflykts klippa.

23 Han har fört deras egna överträdelser över dem,

och ska hugga av dem i deras egen ondska,

Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim) ska hugga av dem.

95

Psalm 95 – Kom prisa en helig Gud

[Psalmen uppmanar att komma inför Gud och prisa honom för hans storhet, men påminner också om att Gud är helig. Denna psalm inleder en serie kröningspsalmer som uppmanar till lovprisning, Psalm 95-100.

Författare: Inte angiven i den hebreiska texten, men utifrån NT anges att psalmen är inspirerad av den helige Ande och nedskriven av David, se Heb 3:7; 4:7.

Citeras:

Vers 7-11 citeras i Heb 3:7-11, 15, 18; 4:1, 3, 5, 7

Struktur: Psalmen är uppdelad i två huvudsektioner, vers 1-7 och en avslutande varning i vers 8-11. Det går att se tre sektioner:

1. Kom – prisa Gud, vers 1-5

2. Gå in – närma er Gud i tillbedjan, vers 6-7

3. Varning – ni går in på helig mark, vers 7-11.]

Kom – en uppmaning att glädja sig

1 Kom (börja gå, vandra; sätt igång)!

Låt oss sjunga (höja gälla triumferande jubelrop)

till Herren (Jahveh).

Låt oss ropa högt (i segerjubel; väsnas med rop och härskri)

till vår frälsnings klippa.

[Det hebreiska ordet jesha som betyder frälsning, räddning, befrielse, säkerhet, vård och välgång används sextio gånger i Psaltaren och är detsamma som Jeshua – det hebreiska namnet på Jesus.]

2 Låt oss träda fram inför hans ansikte (inför honom; i hans närvaro)

med tacksägelse [som ett gemensamt hyllningsoffer]

med sånger (psalmer, sång och spel) ropa högt (i segerjubel; väsnas med rop och härskri) till honom.

3 För en stor [allsmäktig] Gud (El) är Herren (Jahveh)

och en stor kung över alla gudar (hebr. elohim). [Ps 47:3; 96:4]

4 I hans hand är jordens djup,

och bergstopparna tillhör honom.

5 Hans är havet, för han gjorde det,

hans händer formade torra land.

[Bland de omkringliggande hedniska folken hade man olika gudar för olika områden, men Israels Gud är en, och han råder över allt skapat – djup och höjd, hav och land. Det vanliga ordet för ”torrt land” är jabasha, se 1 Mos 1:9-10; 2 Mos 14:16; Jos 4:22. Här används dock det ovanligare jabeshet som annars bara påträffas i 2 Mos 4:9, där Gud berättar för Mose hur han ska ta vatten från floden som ska förvandlas till blod på ”torra land”. Gud är större än alla egyptiska avgudar! Ordet ”torra land” för också tankarna till uttåget ur Egypten och hur israeliterna korsade Röda havet, en berättelse som återknyter till varningen i psalmens senare del.]

Kom – i vördnadsfull tillbedjan

6 Kom (kom in, gå in)!

Låt oss falla ner (buga oss djupt ner; kasta oss till marken)

och böja oss (böja våra knän);

låt oss knäböja (välsigna) inför Herrens (Jahvehs), vår Skapares, ansikte.

[Tre olika hebreiska ord används för att beskriva ödmjuk tillbedjan: shacha, kara och barach. Denna trefaldiga upprepning ger extra betoning på denna vers som en central vers i psalmen.]

7 För han är vår Gud (Elohim)

och vi är folket i hans vård (hjord; på hans betesmark),

en fårhjord (flock av småboskap) i hans hand [under hans ledning och beskydd].

[Joh 10:27]

En varning

[Nu skiftar tonen i psalmen. Från glädjefylld tillbedjan till en varning från den helige Ande, se Heb 3:7. Detta skärper tonen och visar allvaret i en sund gudsfruktan, se Ords 1:7. Vi påminns om att tillbedjan inte bara är sånger och ord, utan också lydnad. Om Gud ska vara vår herde, måste vi också följa honom. I Mellanöstern drivs inte får på bakifrån, de följer efter sin herde och lyssnar till hans röst.]

Idag, om du hör hans röst:

8 ”Förhärda inte ert hjärta, som vid Meriva [hebreiska för strid, provokation, tvist och gräl, se 2 Mos 17:7],

som [den där] dagen i Massa [hebreiska för prövning, frestelse, test och förtvivlan] i öknen (vildmarken) [då israeliterna var utan vatten],

9 där era fäder satte mig på prov, de prövade mig,

fastän de hade sett min gärning (mitt verk) [uttåget – befrielsen från slaveriet].

[De hebreiska orden Meriva och Massa har fått namnge platser längs israeliternas ökenvandring. Inte långt efter att de korsat Röda havet på ett mirakulöst sätt, sattes de på prov då det inte fanns vatten. Frågan som då ställdes var: ”Är Herren med oss eller inte?”, se 2 Mos 17:7. En liknande händelse inträffade även en generation senare när Mirjam hade dött i öknen Sin, se 4 Mos 20:1, 13. Hebreerbrevets författare varnar utifrån dessa verser för risken att avfalla från den levande Guden och betonar att de ska uppmuntra varandra att hålla fast vid sin tro, se Heb 3:7-14. Se även 5 Mos 6:16; 9:22; 32:51; 33:8; Ps 81:8; 106:32.]

10 I fyrtio år var jag förbittrad på (avskydde, föraktade, sörjde jag) detta släkte (den generationen),

och jag sa: ’De är ett folk som far vilse i sitt hjärta [ett folk med vilsna hjärtan].

De känner inte mina vägar.’

11 Därför svor jag i min vrede:

’De ska aldrig komma in i min vila.’ ” [4 Mos 14:21-23; 5 Mos 1:34, 35]

[Denna psalm har ett allvarligt budskap. Både Paulus och Hebreerbrevets författare tar upp texten som ett varnande exempel, se 1 Kor 10:1-10, 13; Heb 3-4. Budskapet är att vi ska prisa Gud med glädje i sång och jubel, men också med vördnad. Anledningen är att vår Skapare och Herde är en allsmäktig och helig Gud. Psalmen påminner oss även om att tillbedjan och lydnad går hand i hand. Ord och handlingar hör ihop, se Jak 2:17. Det är viktigt att se förhållandet mellan den första delen i vers 1-7 och varningen i vers 8-11. Uppmaningen som inledde psalmen – att lova Gud – är något att verkligen hörsamma. Att sluta lovprisa Gud utgör det första steget till ett förhärdat och hårt hjärta. Den som vill bevara sitt hjärta, se Ords 4:23, gör väl i att alltid ödmjuka sig, prisa och lova Herren (Jahveh).]

96

Psalm 96 – Gud ska döma med rättvisa!

[Psalm 96 är en lämplig fortsättning på Ps 95, där den som vill följa och lyda Gud blivit påmind om Guds helighet. Frasen ”en ny sång” återfinns här och i Ps 98:1. I sammanhanget är det en ny sång som kommer utifrån en djup medvetenhet om den svaga mänskliga naturen. Med denna klangbotten får sången också messianska undertoner. I vers 11 finns Guds personliga namn inkodat i den första radens ord som i ordningsföljd börjar på jod, he, vav och he – JHVH.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Uppmaning att sjunga om Guds storhet, vers 1-6

2. Uppmaning till folken, vers 7-10

3. Uppmaning till skapelsen, vers 11-13]

Sjung till Herren

1 [Stycket inleds med tre uppmaningar att sjunga.]

Sjung till Herren (Jahveh), en ny sång.

Sjung till Herren (Jahveh), hela jorden.

2 Sjung till Herren (Jahveh), välsigna hans namn.

Ropa ut hans frälsning (räddning – hebr. jesha), dag efter dag.

3 Återberätta om hans ära bland hednafolken,

hans under bland alla folk.

4 För Herren (Jahveh) är stor och högt är han prisad,

han ska fruktas högt över alla gudar (elohim).

5 Folkets alla gudar (elohim) är avgudar,

men Herren (Jahveh) är den som har gjort himlarna.

6 Majestät och härlighet är inför hans ansikte,

makt och glans i hans helgedom.

Ge till Herren

7 [Stycket inleds med tre uppmaningar att ”ge till Herren”.]

Ge till Herren (Jahveh), alla folkens familjer (släkter).

Ge till Herren (Jahveh), ära och makt.

8 Ge till Herren (Jahveh), den ära som tillhör hans namn.

Bär fram ett offer, och kom till hans gårdar [templet i Jerusalem]. [Motsvarande fras i 1 Krön 16:29 har ”inför hans ansikte”; templet fanns inte när psalmen skrevs. Gårdar (pluralis) syftar på både inre och yttre gården i templet.]

9 Tillbe Herren (Jahveh) i helig skrud,

bäva inför honom, hela jorden.

10 Säg bland hednafolken (hebr. goj): ”Herren (Jahveh) regerar (är kung),

världen står fast och vacklar inte.

Han ska döma folken (hebr. am) med rättvisa.”

Herren kommer

11 [Tre uppmaningar till himlen, havet och marken:]

Må himlen glädja sig, och jorden fröjda sig.

[De fyra första hebreiska orden är Jishmuho Hashamaim Vetagel Haerets (glädja sig – himlen – och fröjda sig – jorden). Begynnelsebokstäver formar ett akrostiskt mönster för Guds namn JHVH. Fler exempel är Est 1:20; 5:4; 5:13; 7:7.]

Må havet brusa, med allt som fyller det.

12 Må marken vara glad, tillsammans med allt på den.

Då ska skogens alla träd jubla (triumfera, ropa i glädje),

13 inför Herren, för han kommer,

han kommer för att döma jorden.

Han ska döma världen med rättfärdighet,

och folken med sin sanning (trofasthet). [Ps 98:9]

97

Psalm 97 – Herrens makt

[Gud är allsmäktig. Han kommer uppenbara sig och komma till jorden. Psalmen beskriver denna händelse och jordens respons. Temat om Gud som rättvis domare finns med i vers 8 och hela sista stycket, se vers 10-12. Gud är världens skapare och kungen som är värd att lovprisas.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Gud uppenbarar sig, vers 1-5

2. Respons, vers 6-9

3. Guds omsorg om de rättfärdiga, vers 10-12]

Gud uppenbarar sig

1 Herren (Jahveh) regerar (är kung)!

Låt jorden jubla,

låt de fjärran kusterna (öarna) [jordens mest avlägsna platser] glädja sig.

2 Moln och mörker är kring honom,

rättfärdighet och rätt (rättvisa domar – hebr. mishpat) är grunden för hans tron.

[Tronen symboliserar här hur Gud regerar.]

3 Eld går framför honom,

förtär hans motståndare på alla sidor.

[Fienderna är både människor (vers 6 och 10) och avgudar (vers 7 och 9).]

4 Hans blixtar lyser upp världen (den bebodda delen av jorden),

jorden ser det och bävar [folken blir skräckslagna].

5 Bergen smälter som vax inför Herren (Jahveh),

inför hela jordens Herre (Adonai).

Respons

6 Himlarna berättar om hans rättfärdighet,

och alla folk ser hans härlighet [hans manifesterade närvaro].

7 Låt dem komma på skam, alla som tjänar bildstoder [statyer i trä eller sten, samma ord som i 2 Mos 20:4],

de som skryter om sig själva med ting som är ingenting,

böj er inför honom [Gud] alla gudar (elohim) [avgudar].

8 Sion hörde det och gladdes,

Juda döttrar fröjdades över dina domar (rättvisa beslut – hebr. mishpat), Herre (Jahveh).

9 För du, Herre (Jahveh), är den Högste (Elion) över hela jorden,

du är upphöjd högt över alla gudar (avgudar).

Guds omsorg om de rättfärdiga

10 Ni som älskar Herren (Jahveh),

hata det onda!

Han bevarar sina heligas liv (deras själar).

Han räddar (rycker bort) dem ut ur den ondes hand.

11 Ljus är sått för de rättfärdiga,

och glädje för dem som är rättsinniga (som har ärliga, uppriktiga hjärtan).

12 Gläd er i Herren (Jahveh), ni rättfärdiga,

och tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] hans heliga hågkomst (omnämnande, minne – hebr. zecher).

[Guds helighet, men även när man uttalar hans heliga namn, se Ps 6:6; 30:5.]

98

Psalm 98 – Sjung en ny sång!

[En kröningspsalm. Psalm 98 är snarlik Psalm 96 och beskriver hur himmel, jord och hela skapelsen prisar Gud som är kung, skapare, frälsare och domare.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Uppmaning att sjunga om Guds storhet, vers 1-6

2. Uppmaning att prisa med instrument, vers 4-6

3. Uppmaning till naturen att prisa, vers 7-9]

1 En psalm.

______

Sjung en ny sång till Herren (Jahveh),

för han har gjort och gör fantastiska under.

Hans högra hand [hans militära styrka]

och hans heliga arm [hans godhet, rättvisa och sanning – Jesu syndfria liv]

har gett honom segern (befrielsen, frälsningen).

2 Herren visar sin kraft att frälsa (befria).

Han uppenbarar sin rättfärdighet inför hednafolkens åsyn.

3 Han kommer ihåg sin nåd (omsorgsfulla kärlek) och trofasthet mot Israels folk,

[folk från] alla jordens hörn ser hur vår Gud (Elohim) frälser (räddar).

4 Ropa högt (i segerjubel; väsnas med rop och härskri) till Herren (Jahveh), alla länder (hela jorden).

Brist ut i jubel (höj gälla triumferande jubelrop) och lovsång!

5 Lovsjung Herren (Jahveh) med kinnor-harpa (kithara) [ren instrumental musik],

med kinnor-harpa och melodistämma [sång ackompanjerad med instrument],

6 med trumpeter (trumpetstötar) och shofarer (vädurshorn, basuners ljud).

Ropa i glädje inför kungen, Herren (Jahveh)!

7 Låt havet och allt som är i det ropa (brusa),

tillsammans med världen och de som bor i den.

8 Låt floderna klappa sina händer,

låt bergen jubla (höja gälla triumferande jubelrop) tillsammans 9 inför Herren,

för han kommer för att döma [och regera på] jorden.

Han ska döma världen med rättfärdighet och folken (nationerna) med rättvisa.

99

Psalm 99 – Herren regerar!

[En kröningspsalm. Psalmens inledande fraser och sista frasen formar psalmens tema: Herren regerar och Gud är helig.

Författare: Okänd, den grekiska översättningen Septuaginta lägger till ”en psalm av David”.

Struktur:

1. Herren regerar, vers 1-3

2. Herren dömer världen, vers 4-5

3. Gud svarar på bön, vers 6-9]

Herren regerar

1 Herren (Jahveh) regerar (är kung)!

Låt folken bäva (darra, skaka)!

Han tronar på keruberna [nådastolen ovanpå arken, se 2 Mos 25:17-20]!

Låt jorden skälva (jordbävning)!

2 Herren (Jahveh) är stor i Sion [tempelberget i Jerusalem]

och han är högt upphöjd över alla folk.

3 Låt dem tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn

som stort och vördnadsbjudande.

[Refräng:] Han är helig.

Herren dömer världen

4 Kungens makt (styrka) älskar rätten.

Du har etablerat likvärdighet,

du har verkställt rätt och rättfärdighet i Jakob.

[Denna vers har likheter med talesättet att ”om man är stark, måste man vara snäll”]

5 Upphöj Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim),

och böj dig själv inför hans fotpall.

[Refräng:] Han är helig.

Gud svarar på bön

6 Mose och Aron var bland hans präster,

och Samuel bland dem som ropar (höjer sina röst i bön) till hans namn.

De ropade (höjde sina röster i bön) till Herren (Jahveh)

och han svarade dem.

[2 Mos 32:11-13, 30-32; 4 Mos 12:13; 14:13-19; 1 Sam 7:5, 8-9; 12:16-18; Jer 15:1]

7 Han talade till dem i molnstoden. [2 Mos 13:21]

De höll hans vittnesbörd (stadgar) och de förordningar (oföränderliga lagar) han gav dem.

8 Herre (Jahveh), vår Gud (Elohim), du svarade dem

och du var en förlåtande Gud mot dem,

trots att du hämnades deras felsteg (misstag).

9 [Refräng:]

Upphöj Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim),

och tillbe på hans heliga berg,

för Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim), är helig.

[Han är helig upprepas som en refräng i vers 3 och 5 och här upprepas det igen med Guds fulla namn som ett crescendo på refrängen.]

100

Psalm 100 – Tacka Herren

[Den sista i en serie av kröningspsalmer (Ps 95-100), se även Ps 24; 47; 93; 110. Denna psalm nämner inte Gud som kung, men har många av dessa psalmers språk. Psalmisten uppmanar hela jorden och hans folk att prisa Gud.

Författare: Okänd

Struktur: Psalmen har två sektioner som är parallella. Fyra imperativ i vers 1a-3b leder fram till en orsak för att prisa Gud i vers 3b. Sedan kommer på nytt tre imperativ i vers 4 som leder fram till slutsatsen i vers 5 att Gud är god och att hans nåd varar för evigt.

1. Uppmaningar att prisa, vers 1b-3a

2. ... för vi är hans folk, vers 3b

3. Uppmaningar att prisa, vers 4

4. ... för Gud är god, vers 5

Det finns också ett kiastiskt mönster kring dessa sju verb som centrerar kring uppmaningen att lära känna Gud i vers 3 – han som är den sanne Guden. Detta signaleras tydligt i hebreiskan genom samma verb bo, som översätts ”kom” och ”gå”, används i vers 2b och 4:

A Ropa, vers 1

 B Tjäna, vers 2

  C Kom, vers 2b

   D Förstå (känn) – gemenskap med Gud, vers 3

  C Gå (kom), vers 4

 B Var tacksamma, vers 4b

A Välsigna, vers 4c]

1 En tacksägelsepsalm.

______

Ropa högt (höj triumferande jubelrop, väsnas med rop och härskri) till Herren (Jahveh)

[alla tillsammans utöver] hela jorden (alla länder)!

[Det hebreiska verbet rua beskriver segerjubel och segerlarm; ordets ursprungsbetydelse är att förstöra genom att bryta något. Här skulle det bildligt kunna tolkas som att öronen brister p.g.a. öronbedövande ljud.]

2 Tjäna [bli hans livegna och arbeta för] Herren (Jahveh)

i [största] glädje [med fröjd, munterhet och nöje],

kom inför hans ansikte (träd in i hans närvaro)

i jubelsång [med triumferande fröjderop]!

3 Förstå (vet; känns vid; bli intimt förtrogen med) [tänk på] att Herren (Jahveh) själv är Gud (Elohim)

– han har skapat (gjort, frambringat, åstadkommit) oss och inte vi själva –

[vi är] hans folk [i samlad trupp] och får (flock av småboskap)

på hans betesmark (grönbete). [Ps 74:1; 79:13; Joh 10:11-14]

[Fyra imperativ (ropa, tjäna, kom och förstå) i vers 1-3 leder fram till den första slutsatsen: att vi är hans folk. Vers 3 är den centrala versen som handlar om en personlig gemenskap med Gud. Här används det starkaste hebreiska ordet (jada) för att känna någon på ett personligt sätt. Psalmen avslutas med ytterligare tre imperativ i vers 4 – kom (gå), var tacksamma och välsigna – som leder fram till den andra slutsatsen i vers 5: att Herren är god och att hans nåd och sanning trofast består!]

4 Gå in i hans portar med (i) tacksägelse [bär fram ett hyllningsoffer – tillsammans i kör],

[kom] till hans förgårdar med (i) lovsång (lovord).

Var tacksamma mot (hylla; erkänn och prisa) honom,

välsigna (lova; tala gott om) hans namn.

[Den ursprungliga hebreiska betydelsen av att tacka är att använda och hålla ut sin hand, men även att kasta något. Här finns troligen innebörden av att lyfta sina händer i lovprisning med, men även att bekänna och vrida sina händer under gråt och intensivt ”kasta ut” sina bekännelser inför Herren (Jahveh). Hebreiskans ursprungliga innebörd för att välsigna är att böja knä.]

5 För Herren (Jahveh) är god [han har den bästa välviljan],

i evighet [varar]

hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed)

och från släkte till släkte (från generation till generation) [varar]

hans trofasthet (sanning, fasthet – hebr. emonah).

[Versen formar en kiasm där Guds nåd står centralt och ramas in av ”tidsangivelserna” evighet och släkte till släkte. Den yttre ramen utgörs av Herrens godhet och trofasthet/sanning. Den hebreiska texten har ki-tov JHVH (ordagrant: ”för god Jahveh”). Här finns inget ord för är med. Enligt det grekiska tänkesättet – som påverkat oss i väst – kan godhet existera oberoende av Gud. Godhet anses alltså inte som ett av Guds attribut. I den judiska världsbilden hör dock dessa två begrepp oskiljaktigt ihop. Det går inte att se godhet utan att se Gud. Att förneka Guds godhet är att förneka Gud själv. Det finns ingen godhet skild från Gud – Gud och godhet hör ihop. Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 3:4; 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord står tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden nämns alltid först.]

101

Psalm 101 – Kungen ska regera rättfärdigt

[En kunglig psalm.

Författare: David

Struktur: Psalmen har flera olika mönster och upprepningar. Redbarhetens väg, se vers 2 och 6; ögon, se vers 3, 5 och 6.

A redbarhetens väg, vers 2a

 B inom mitt hus, vers 2b

  C framför mina ögon, vers 3a

   D göra, vers 3b

    E ondska, vers 4b

     F förgöra, vers 5a

Centralt tema, vers 5b–6a

A redbarhetens väg, vers 6b

 B i mitt hus, vers 7a

   D som gör, vers 7a

  C inför mina ögon, vers 7b

     F förgöra, vers 8a

    E onda, vers 8a]

1 Av (för) David, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Jag vill sjunga om nåd (omsorgsfull kärlek) och rätt (rättvisa),

till dig, Herre (Jahveh), ska jag sjunga mitt lov.

2 Jag ska studera (akta, beskåda) redbarhetens väg.

När ska du komma till mig?

Jag ska vandra med mitt hus (min familj) med redbarhet i mitt hjärta.

3 Jag ska inte ha några låga (dåliga) ting framför mina ögon.

Jag hatar att göra krokiga (onda, förvridna) saker,

det ska inte få klänga på mig.

4 Ett falskt (förvridet, moraliskt fördärvat) hjärta ska lämna mig,

jag ska inte kännas vid ondskans föremål.

5 Den som förtalar (skvallrar på) sin granne i hemlighet,

honom ska jag förgöra.

Den som har arroganta ögon och ett stolt hjärta,

honom ska jag inte skona.

6 Mina ögon vilar på de trofasta i landet,

för att de ska bo med mig.

Den som vandrar på redbarhetens väg,

han ska få betjäna mig.

7 Den som ägnar sig åt svek (förleder andra) ska inte bo i mitt hus,

han som talar falskhet (lögn) ska inte bestå inför mina ögon.

8 Morgon efter morgon ska jag förgöra

alla onda i landet,

hugga av från Herrens (Jahvehs) stad

alla som sysslar med missgärning.

102

Psalm 102 – En bön om hjälp

[Överskriften till psalmen är speciell. Istället för att ange författare, plats eller omständighet, beskrivs istället sinnesstämningen hos någon som är betryckt och ansatt.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Introduktion, vers 2-3

2. Klagan, vers 4-12

3. Förtröstan på Gud, vers 13-23

4. Bön, vers 24-25

5. Förnyat hopp, vers 26-29]

1 En bön av en betryckt (ansatt), när han är överväldigad och utgjuter sin klagan (fundering, i sitt lågmälda grubblande) inför Herren (Jahveh).

______

Introduktion

2 Herre (Jahveh), hör min bön,

ja, låt mitt rop komma inför dig.

3 Göm inte ditt ansikte för mig [ignorera inte mig]

på min nöds dag (i tider av stor begränsning och trångmål).

Vänd ditt öra (lyssna noga) till mig,

den dag då jag ropar [höjer min röst i bön], svara mig med hast (fort).

Klagan

4 Mina dagar försvinner som rök,

och mina ben brinner som en eldstad.

5 Mitt hjärta är slaget (attackerat, bränt) och förvissnat som gräs [Hos 9:16],

för jag glömmer att äta mitt bröd.

[Förlorad aptit är inte ovanligt hos någon som är drabbad av ångest.]

6 På grund av min suckande röst

åtskiljs mina ben från mitt kött (skelett och muskler faller isär).

7 Jag är som en pelikan i öknen,

jag har blivit som en minervauggla [en liten ihopkurad uggla] på en övergiven plats. [Jes 34:10-15; Sef 2:13-15]

8 Jag tittar och har blivit

som en ensam fågel på taket.

9 Mina fiender hånar mig hela dagen,

de som är arga på mig använder mig som en förbannelse.

10 Jag har ätit aska som bröd,

och blandat min dryck med tårar.

11 På grund av din harm och din vrede,

för du tog upp mig och kastade bort mig,

12 är mina dagar som en lång skugga

och jag vissnar bort som gräs.

Förtröstan

13 Men du Herre (Jahveh) sitter på tronen för evigt,

och ditt namn är för alla släktled (generationer, det upphör aldrig).

14 Du kommer att uppstå och ha nåd och förbarmande över Sion [tempelberget i Jerusalem],

för det är tid att visa nåd (oförtjänt kärlek; favör) mot henne,

för hennes bestämda tid har kommit.

15 Dina tjänare har sitt behag i hennes stenar [Jerusalems ruiner]

och visar oförtjänt nåd mot hennes stoft [grus].

16 Nationerna (länderna, hedningarna) fruktar (vördar) Herrens (Jahvehs) namn,

alla jordens kungar din härlighet.

17 När Herren (Jahveh) har byggt upp Sion [tempelberget i Jerusalem],

när han har visat sig i sin härlighet,

18 när han har sett de utblottades böner,

och inte föraktat deras böner.

19 Detta [hur Gud har gripit in, se vers 14, 17-18] ska skrivas [låt det bli skivet] för en kommande generation [Ps 22:31],

och ett folk som ska skapas [Hes 37; Ef 2:10] för att prisa Herren (Jah) [kortformen av Guds namn].

20 För han har sett ner från sin helgedom i höjden,

från himlarna har Herren (Jahveh) skådat ner på jorden,

21 för att höra jämmern från de fångna,

för att lösa dem som är bestämda till död (bokstavligt; för att öppna för dödens söner),

22 för att människor ska återberätta om Herrens (Jahvehs) namn i Sion [tempelberget i Jerusalem],

och förkunna hans lov i Jerusalem.

23 När folken samlas,

och kungarikena för att tjäna Herren (Jahveh).

Bön

24 Han försvagar min styrka på vägen,

han förkortar mina dagar (gör dem färre).

25 Jag säger: ”Min Gud (El), ta inte bort mig mitt i mina dagar (mitt i livet),

du vars år varar genom alla släkten (generationer).

Förnyat hopp

26 En gång lade du jordens grund,

och himlarna är skapade av dina händer.

27 De ska förgås,

men du står kvar.

De slits ut som ett plagg,

som kläder ska du ta av dem och byta ut (förändra) dem.

28 Du är densamme (du förändras inte),

dina år har inget slut.

29 Dina tjänares barn ska bo här,

och deras barn ska leva i trygghet inför dig (i din närhet).”

103

Psalm 103 – Välsigna Herren, min själ

[Strofen ”Välsigna Herren, min själ!” – som tillhör en av de mest kända i hela Psaltaren – inleder och avslutar Psalm 103. Även Psalm 104 inleds och avslutas på samma sätt (Ps 104:1, 35), vilket kopplar ihop de två psalmerna. Psalm 103 är en maning till lovprisning som rör sig utifrån psalmistens perspektiv, vidare till hela Guds folk (vers 6-18) för att till sist riktas till hela skapelsen (vers 19-22).

Författare: David

Struktur:

1. Inbjudan att prisa Gud, vers 1-2

2. Personlig erfarenhet av Guds nåd, vers 3-8

3. Gemensam erfarenhet av Guds nåd, vers 9-16

4. Guds nåd mot mänskligheten, vers 17-19

5. Avslutande inbjudan att prisa Gud, vers 20-22]

1 Av (för) David.

______

Välsigna Herren

Välsigna (prisa; böj dig ner inför) Herren (Jahveh),

min själ (mitt innersta; hela min varelse – hebr. nefesh)

och allt som är inom mig ... Hans heliga namn ...

[Meningen är ofullständig, den saknar ett verb. Det kan vara ett sätt att förstärka ordet ”välsigna”, och i så fall blir det en uppmaning att ”Välsigna hans heliga namn”, men det kan också vara så att David blir så överväldigad av Guds helighet och allt Gud har gjort att han tvingas stanna upp, för att sedan börja om meningen i nästa vers.]

2 Välsigna (prisa; böj dig ner inför) Herren (Jahveh),

min själ (hela min varelse),

och glöm inte alla hans välgärningar (ingripanden, förmåner) [allt det goda han gör].

[Det hebreiska ordet för själ (nefesh) innefattar kropp, hjärta, sinne och styrka. David uppmanar hela sin varelse att böja sig inför Gud och påminna sig om Guds omsorg och trofasthet.]

Personlig erfarenhet av Guds nåd

3 Han är den som förlåter dig [min själ] alla dina synder,

som helar alla dina sjukdomar (brister),

4 som återlöser (köper tillbaka) [och på så vis räddar] ditt liv från graven (döden, dödsriket) [från ett liv i meningslöshet],

som kröner (hedrar) dig [min själ] med nåd (omsorgsfull kärlek) och barmhärtighet (medkännande nåd),

5 som mättar (fyller) ditt liv (din utsmyckning) med allt gott [sätter guldkant på tillvaron],

som förnyar (återskapar) din ungdom [så att du blir ung på nytt] som örnen.

[Den inledande frasen är ordagrant ”som mättar/tillfredsställer gott/vacker din utsmyckning”. Substantivet adi har oftast betydelsen smycke, ornament eller juvel (även en hästs betsel, vilket dock inte är betydelsen här, se Ps 32:9). En del tolkar det som en omskrivning för ”längtan” och att Gud uppfyller önskningar. Andra ser parallellismen med ordet ungdom och att smyckningen syftar på kroppen som får vara vid god hälsa även under ålderdomen. Ordet för att mätta (hebr. sava) delar rot med talet sju (som står för fullkomlighet). Det används parallellt med ordet för att förnya (hebr. chadesh), som delar rot med ordet för månad och nymåne (hebr. chodesh). Här används alltså både vecka och månad i en medveten konstruktion som visar hur Gud regelbundet varje vecka mättar alla behov och även ger det där lilla extra som blir en guldkant på tillvaron. Varje månad sker också en förnyelse! Örnen lever länge och symboliserar styrka och frihet. Uttrycket ”som örnen” kan också syfta på den process då örnen ruggar sin fjäderdräkt – nya fjädrar växer ut och den blir ung på nytt.]

6 Herren (Jahveh) gör det som är rätt,

han ger rättvisa åt alla som är förtryckta.

7 Han visade sina vägar för Mose [2 Mos 34:5-7],

sina gärningar för Israels folk.

[Vägar visar på förtrolighet och en nära relation.]

8 Herren (Jahveh) är barmhärtig (ger oändlig nåd; är förlåtande, känner medlidande) och nådefull,

sen till vrede och stor i (överflödande rik på) nåd (kärlek, omsorg) [han är trofast och trogen sina löften].

[Denna vers innehåller tre olika ord som alla betyder nåd, med lite skilda aspekter.]

Gemensam erfarenhet av Guds nåd

9 Han går inte ständigt till rätta,

och behåller inte sin vrede för evigt.

[Ps 86:15; 145:8-9; 2 Mos 34:6-7; Neh 9:17, 31; Joel 2:13; Jona 4:2]

10 Han behandlar oss inte efter våra synder (felsteg),

och ger inte igen för den skuld vi förtjänar [verkställer inte domen mot oss].

11 För lika höga som himlarna är över jorden,

lika väldig (stark, mäktig) är hans nåd (omsorgsfulla kärlek) mot dem

som fruktar (vördar) [tillber] honom. [Ords 1:7]

12 Lika långt som öster är från väster [en oändligt lång och omätbar sträcka],

lika långt förvisar han (har han flyttat) våra upproriska överträdelser från oss.

13 Som en far förbarmar sig över (visar kärleksfull ömhet mot) barnen,

så förbarmar sig Herren (Jahveh) över dem som [i vördnadsfull tillbedjan] fruktar honom.

14 För han vet hur vi är skapade (hur vi är),

han kommer ihåg (tänker på) att vi är stoft (lera).

[1 Mos 2:7; 3:19; Job 4:19; 10:9; 34:15; Pred 3:20; 12:7]

15 Människans dagar är som gräset [Ps 90:5-6; Jes 51:12],

som en blomma på fältet blomstrar hon.

16 Vinden drar förbi över den och den är borta,

dess plats är inte längre känd.

Guds nåd mot hela mänskligheten

17 Men Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek) varar från evighet till evighet

över dem som fruktar (vördar) honom,

och hans rättfärdighet till sönernas söner (från generation till generation).

18 För sådana som håller hans förbund och till dem som kommer ihåg hans föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim)

och gör efter dem [lever sina liv som Gud vill].

19 Herren (Jahveh) har rest sin tron i himlarna [Matt 6:9],

och hans kungarike råder över allt. [Ps 93:1; 96:10; 99:1]

Välsigna Herren

20 Välsigna (prisa; böj er ner inför) Herren (Jahveh),

ni hans budbärare [profeter som talar inspirerat av Gud, kan även syfta på änglar],

ni starka krigare som utför hans uppdrag och lyder hans befallningar.

21 Välsigna (prisa; böj er ner inför) Herren (Jahveh),

alla hans härar (alla änglar),

alla hans tjänare som utför hans vilja (villkorade nåd – hebr. ratson).

22 Välsigna (prisa; böj er ner inför) Herren (Jahveh),

alla hans verk,

överallt (på alla områden) i hans välde.

Välsigna (prisa; böj dig ner inför) Herren (Jahveh)

min själ (hela min varelse).

104

Psalm 104 – Gud är stor

[Detta är en tvillingpsalm till Psalm 103. Båda börjar och slutar med samma strof. Om den föregående psalmen prisade Gud för hans nåd, är fokus i denna psalm Guds storhet.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Inbjudan att prisa Gud, vers 1a

2. Gud och himlarna, vers 1b-4

3. Gud och vattnen, vers 5-9

4. Guds ordning i skapelsen, vers 10-23

5. Guds mångfald i skapelsen, vers 24-30

6. Herrens ära, vers 31-35b

7. Avslutande inbjudan att prisa Gud, vers 35c-d]

1 Välsigna (prisa; böj dig ner inför) Herren (Jahveh)

min själ (hela min varelse).

Gud och himlarna

Herre, min Gud, du är väldig och stor,

du är klädd i majestät och härlighet.

2 Du sveper dig i ljus som en klädnad,

du spänner ut (expanderar) himlarna (universum) som ett tält [här antyds ett expanderade universum, se även Ps 18:10],

3 och har lagt (konstruerat, timrat) balkarna till dina övre rum [tronsalar] ovan skyn (vattnen).

Du gör molnen till din vagn,

och drar fram på vindens vingar.

4 Du gör vindar till dina sändebud,

eldslågor till dina tjänare.

[Kan även översättas: ”Du gör dina änglar till sändebud, dina tjänare till flammande eldslågor.”]

Gud och vattnen

5 Du grundade jorden på dess fästen,

så att den aldrig kommer att vackla.

6 Du täckte den med djupet som en klädnad,

vattnet stod högt över bergen.

7 På ditt kommando flydde de,

för din dundrande röst skyndade de bort.

8 De gick över bergen,

de gick ner i dalarna, till den plats du hade bestämt för dem.

9 Du har satt en gräns som vattnen inte får gå över,

aldrig mer ska de täcka jorden. [1 Mos 9:11]

Guds ordning i skapelsen

10 Du förvandlar källor till flöden,

och låter dem forsa fram mellan bergen.

11 De vattnar (ger vatten att dricka) till alla markens djur,

vildåsnor släcker sin törst.

12 Vid dem har himlens fåglar sina bon,

de sjunger från grenarna.

13 Du vattnar bergen från dina salar,

jorden mättas av din frukt.

14 Du låter gräs växa för boskapen,

och grödor (plantor, spannmål) som människan kan bruka.

Du gör så att marken producerar bröd (mat),

15 och vin som gör människan glad,

som får hennes ansikte att skina (stråla) med [glädjens] olja [Ps 23:5; 45:7],

och bröd som styrker människans hjärta.

16 Herrens (Jahvehs) träd har sin mättnad (tillfredsställelse, all näring som de behöver med råge),

Libanons cedrar som han har planterat.

17 Där bygger fåglarna sina bon,

storken har sitt hem i furorna.

18 De höga bergen är [ett hem] för stengetterna [Job 39:4-7],

klipporna är en tillflyktsort för klippgrävlingarna [klipphyraxen, se 3 Mos 11:5].

19 Månen visar de bestämda tiderna [1 Mos 1:14-15],

solen vet när den ska gå ner.

20 Du har gjort mörkret och det är natt,

när alla skogens djur kommer fram.

21 De unga lejonen ryter efter byte,

och söker sin mat från Gud (El).

22 Solen går upp och de gömmer sig,

de lägger sig i sina lyor.

23 Människan kommer ut till sina sysslor

och arbetar till kvällen.

Guds mångfald i skapelsen

24 Hur mångfaldiga är inte dina verk, Herre (Jahveh),

i vishet har du gjort dem alla,

jorden är full av det du har skapat.

25 Där borta är havet, stort och brett (vidsträckt),

däri finns oräkneliga ting som glider omkring,

levande varelser både små och stora.

26 Där går skeppen, där är Leviatan

som du har format till att leka där.

[Grundordet för Leviatan betyder att tvinna och vrida sig och det verkar beskriva ett sjöodjur med reptilliknande drag, se Ps 74:14; Job 40:20.]

27 Alla dessa [allt levande som Gud har skapat] ser med förväntan på dig,

att du ger dem mat i rätt tid.

28 Du ger dem mat och de tar emot,

du öppnar din hand och de äter sig mätta.

29 Du döljer ditt ansikte

och de blir skräckslagna.

När du tar bort deras ande,

dör de och återgår till jorden (stoft).

30 När du sänder ut din livgivande ande

då skapas de och du förnyar jordens yta.

Herrens ära

31 Låt Herrens (Jahvehs) ära (majestät, tyngd) bestå för evigt.

låt Herren (Jahveh) glädja sig över allt han gjort.

32 Han som ser på jorden och den darrar [det blir jordbävningar],

han rör vid bergen och de ryker [det sker vulkanutbrott].

33 Jag ska sjunga till Herren (Jahveh) så länge jag lever,

jag ska sjunga lovsång till min Gud (Elohim) så länge jag andas.

34 Mitt tal (begrundan, fundering, mitt lågmälda grubblande) behagade honom,

jag ska glädja mig i Herren (Jahveh).

35 Låt syndaren försvinna från jorden

och låt inte de onda finnas mer.

Avslutande lovprisning

Välsigna (prisa; böj dig ner inför) Herren (Jahveh),

min själ (hela min varelse).

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

105

Psalm 105 – Gud är trofast

[Psalmisten uppmanar Israel att prisa Gud eftersom han har befriat sitt folk från Egypten och uppfyllt sina löften till Abraham. En parallell version av de första 15 verserna av psalmen finns också i 1 Krön 16:8-22.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Inledande uppmaning att prisa Gud, vers 1-6

2. Guds trofasthet mot Abraham, vers 7-15

3. Guds trofasthet mot Josef, vers 16-23

4. Guds trofasthet mot israeliterna i Egypten, vers 24-36

5. Guds trofasthet genom öknen och i landet, vers 37-45]

Prisa och sjung till Guds ära

[Vers 1-15 återfinns i stort sett ordagrant också i 1 Krön 16:8-22.]

1 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh),

åkalla hans namn, gör hans gärningar kända bland folken!

2 Sjung till honom, musicera till honom,

begrunda (tänk på, reflektera över) alla hans underbara gärningar (om allt fantastiskt han gjort).

3 Ha er ära i hans heliga namn,

låt deras hjärtan glädja sig som söker Herren (Jahveh).

4 Fråga efter (sök, ta er tillflykt till, träd ofta fram inför – hebr. darash) Herren (Jahveh) och hans styrka (makt) [frälsning],

sök (leta, be, längta efter – hebr. baqash) hans ansikte (närvaro) ständigt (dagligen; för evigt).

[I hebreiskan används två olika hebreiska verb (darash och baqash) som översatts ”fråga efter” och ”sök”. Ordet darash beskriver ett noggrant sökande och består av tre bokstäver: dalet, resh och shin. De hebreiska piktogrammen förstärker ordens betydelse. Bokstaven dalet avbildar en dörr och har ofta att göra med val och beslut. resh beskriver framsidan av ett huvud och den sista bokstaven, shin, föreställer en tand, dvs. något som krossar. Ordet darash låter oss förstå att det handlar om ett aktivt vägval där man söker Guds ansikte och hans kraft. I ordet finns också betydelsen att ofta besöka och vistas hos Gud för att konsultera honom.

Ordet baqash har också tre bokstäver: Bet, qof och shin. Den sista bokstaven, shin, illustrerar Guds kraft precis som i darash. Bet är en bild på ett hus och qof utgör baksidan av ett huvud. Baqash skildrar ett sökande som utgår från en hemvist i huset och som därmed har Guds perspektiv på tillvaron. Ordningen spelar roll. Det första steget är att söka efter Herren och hans styrka, som är frälsningen, se Ps 3:9. Utifrån den positionen är sedan bönen att få vara kvar i Guds närvaro.

Den ursprungliga innebörden av det sista hebreiska ordet som översatts ”ständigt” kommer från verbet ”att sträcka” eller ”att tänja” dvs. att konstant, ideligen, alltid och för evigt söka Gud. I denna vers finns tre begrepp – Herren, hans ansikte och hans kraft. Dessa hör ihop. Om Gud själv vänder sitt ansikte till oss, vem kan då vara emot oss, se 4 Mos 6:26; Rom 8:31.]

5 Kom ihåg hans underbara gärningar,

allt fantastiskt som han har gjort,

hans mirakler och hans muns domar.

6 Abrahams säd, hans tjänare,

Jakobs söner (barn), hans utvalda. [1 Mos 12:1-3]

Guds trofasthet mot Abraham

7 Han är Herren vår Gud (Jahveh Elohim).

Hans domar finns på hela jorden.

8 Han har kommit ihåg sitt förbund för evigt,

orden som han befallde för tusen generationer.

9 Förbundet som han upprättade (skar) med Abraham,

och eden som han gav Isak.

[Förbundet är ett blodsförbund, 1 Mos 15; 17:23; 26:3-5 och i hebreiskan är uttrycket alltid att man ”skär ett förbund” det pekar fram på Jesus som när han gav oss det förnyade förbundet gjorde det med sina sår och genom att utgjuta sitt blod för oss.]

10 Han har bekräftat det till Jakob som en förordning (hebr. choq),

till Israel ett evigt förbund.

11 Du säger: ”Till dig ska jag ge Kanaans land,

hela ditt arv.” [1 Mos 15:18]

12 När de bara var ett fåtal, ja, mycket få,

och färdades genom det (utlovade landområdet),

13 när de gick från land till land,

från ett kungarike till ett annat folk,

[Det landområde som Gud hade utvalt beboddes av ett flertal folkgrupper innan Israel fick ta över landet.]

14 tillät han ingen att göra fel mot dem,

han bestraffade kungar för deras skull.

15 [Och sa:] ”Rör inte mina smorde (utvalda)

och tillfoga inte mina profeter någon skada.”

Guds trofasthet mot Josef

16 Han kallade på en hungersnöd över landet,

han avbröt hela matförsörjningen (allt bröd uteblev). [1 Mos 41:54]

17 Han sände en man framför dem,

såld som en slav – Josef. [1 Mos 37; 45:5; 50:20]

18 hans fötter sattes i kedjor,

hans nacke (hebr. nefesh) slogs i järn (hela hans person var bunden),

19 till den tid då hans ord (tal – hebr. davar) kom,

Herrens (Jahvehs) löftesord (hebr. imrah) prövade honom.

20 Kungen sände bud och frigjorde honom,

folkets regent satte honom fri. [1 Mos 41:14, 40]

21 Han gjorde honom till herre över sitt hus

och till regent över hans egendom [Apg 7:10],

22 till att disciplinera hans furstar efter sitt behag

och undervisa hans äldste i vishet.

23 Israel kom också till Egypten

och Jakob reste till Hams (hebr. Cham) land [Egypten, se 1 Mos 46:1-7].

Guds trofasthet mot israeliterna i Egypten

24 Han lät sitt folk växa till storligen (i antal, vara fruktsamma) [2 Mos 1:7]

och gjorde dem övermäktiga för sina motståndare.

25 Han vände deras [egyptiernas] hjärtan

till att hata hans folk och hantera hans tjänare hårdhänt. [2 Mos 1:8]

26 Han sände Mose,

sin tjänare och Aron som han utvalt. [2 Mos 3:1-4:17]

27 De utförde ibland dem hans olika tecken,

mirakler [2 Mos 7-12] i Hams land [Egypten, se 1 Mos 46:1-7].

28 Han sände mörker, och det blev mörkt,

och de gjorde uppror mot hans ord. [2 Mos 10:21-22]

29 Han förvandlade deras vatten till blod

och slog deras fiskar. [2 Mos 7:20-21]

30 Deras land vimlade [övertäcktes] av grodor,

ända in i kungens kammare. [2 Mos 8:6]

31 Han talade och det kom flugsvärmar

och myggor inom alla landets gränser. [2 Mos 8:17; 21]

32 Han gav dem hagel istället för regn

och flammande eld (åskoväder) i deras land.

33 Han slog deras vinstockar och deras fikonträd

och bröt sönder träden i deras land. [2 Mos 9:23]

34 Han talade och gräshoppor kom

och skadliga larver utan tal (omöjliga att räkna på grund av sin stora mängd). [2 Mos 10:4-5]

35 De åt upp alla örter i deras land

och de åt upp all frukt på marken.

36 Han slog alla förstfödda i deras land,

det förstfödda av deras styrka. [2 Mos 11:4-5]

Guds trofasthet genom öknen och i landet

37 Han förde ut dem med silver och guld [2 Mos 12:35-36],

och där fanns ingen som snavade (gick dåligt) bland hans stammar.

38 Egypten gladdes när de lämnade,

för fruktan för dem hade kommit över dem.

39 Han spred ut en molnstod som ett skydd

och eld för att ge dem ljus på natten. [2 Mos 13:21-22]

40 De bad och han gav dem vaktlar [2 Mos 16:13; 4 Mos 11:31-32],

och gav dem mycket himmelskt bröd [2 Mos 16:14-15].

41 Han öppnade klippan och vatten forsade ut,

det rann en flod på en torr plats. [2 Mos 17:1-7]

42 För han kom ihåg sitt heliga ord

till Abraham, sin tjänare. [1 Mos 12:1-3]

43 Han förde ut sitt folk med glädje,

sina utvalda med sång. [2 Mos 15]

44 Han gav dem ländernas områden

och de tog folkets arbete i besittning.

45 För att de skulle hålla (vakta, bevara) hans förordningar (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chuqim)

och ta vara på hans undervisning [Torah – instruktionerna i de fem Moseböckerna].

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

106

Psalm 106 – Guds trofasthet genom historien

[Detta är den sista psalmen i den fjärde boken. Psalm 105 och 106 hör ihop och båda reflekterar över Israels historia, dock med lite olika perspektiv. Föregående fokuserar på de positiva delarna och patriarkerna Abraham, Isak och Jakob, medan denna mer på syndens konsekvenser som exilen – då israeliterna blivit förskingrade bland nationerna.

Författare: Okänd

Struktur:

Introduktion – uppmaning att prisa, vers 1-5

1. Israels synd och Guds trofasthet i Egypten, vers 6-12

2. Israels synd och Guds trofasthet i öknen och på Horeb, vers 13-23

3. Israels synd och Guds trofasthet från Horeb till landet, vers 24-33

4. Israels synd och Guds trofasthet i landet, vers 34-46

Avslutande vädjan och lovprisning, vers 47]

Introduktion – uppmaning att prisa Herren

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh), för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek). [1 Krön 16:34; Ps 107:1; 118:1; 136:1]

2 Vem kan förklara Herrens (Jahvehs) mäktiga gärningar

eller låta all hans lovprisning bli hörd?

3 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den som håller rätten [gör och skyddar det som är rätt],

som alltid gör det rättfärdiga.

4 Kom ihåg mig, Herre (Jahveh), när du ger ditt folk nåd (hebr. ratson),

tänk på mig när du ger frälsning,

5 så att jag får se framgången hos dina utvalda,

så att jag får glädja mig i ditt folks (hebr. goj) glädje,

så att jag får lovprisa med ditt arv (alla de som tillhör Herren).

1. Israels synd och Guds trofasthet i Egypten

6 Vi har syndat med våra fäder [på samma sätt som de],

vi har handlat orättfärdigt, vi har agerat ondskefullt.

7 Våra fäder i Egypten uppmärksammade inte dina under,

de glömde din rikliga nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet),

de var upproriska vid havet, ja vid Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet]. [Ps 78:13; 2 Mos 14-15]

8 Likväl frälste (räddade) han dem för sitt namns skull,

för att han skulle göra sin mäktiga kraft känd.

9 Han tillrättavisade Vasshavet och det torkade upp;

han ledde dem genom djupen liksom genom öknen.

10 Han frälste dem från hans hand som hatade dem;

han återlöste (beskriver en frivillig handling) dem från deras fiendes hand.

11 Vattnet övertäckte deras åklagare [en beskrivning av farao och hans armé som utplånades fullständigt],

inte en enda av dem undkom.

12 Sedan trodde de (Israels barn) hans ord,

de sjöng hans lov.

2. Israels synd och Guds trofasthet i öknen och på Horeb

13 Men de glömde snabbt vad han gjort,

de inväntade inte hans råd och vägledning,

14 utan svävade ut i ohämmad lusta i öknen

och prövade Gud (El) i vildmarken. [4 Mos 11]

15 Han gav dem vad de begärde

men lät samtidigt deras själ (person – hebr. nefesh) bli mager.

[Deras fysiska begär efter mat, frosseri, tillfredsställdes men på bekostnad av själens behov. Gud ville vara deras tillfredsställelse både fysiskt och själsligt, se 4 Mos 11:33-35]

16 De var avundsjuka på Mose i lägret

och på Aron, Guds (Jahvehs) helige.

17 Jorden öppnade sig och slukade Datan

och övertäckte Avirams avdelning. [4 Mos 16]

18 En eld tändes i deras avdelning,

flamman brände upp de svaga.

19 De gjorde en kalv i Horeb (hebr. Chorev) [annat namn på Sinai berg, se Ps 68:18]

och tillbad en gjuten avgud. [2 Mos 32; 5 Mos 9:7-17]

20 På det viset bytte de ut sin ära

mot bilden av en oxe som äter gräs.

21 De glömde bort Gud (El) deras frälsare

som gjort stora ting för dem i Egypten, 22 förunderliga ting i Hams land

[annat namn på Egypten efter Noas son Cham (Ham) vars ättlingar bosatt sig i Afrika],

fruktansvärda ting vid Vasshavet.

23 Därför sa han [Gud] att han skulle förgöra dem.

Om inte Mose, hans utvalde,

hade ställt sig framför honom i gapet

för att avvända hans vrede, skulle han ha förgjort dem. [2 Mos 32:30-33:23; 4 Mos 9:18-21]

3. Israels synd och Guds trofasthet från Horeb till landet

24 Dessutom föraktade de det åtråvärda landet [Israel],

de trodde inte på hans ord. [4 Mos 14:1-12]

25 De knotade i sina tält [5 Mos 1:27; 1 Kor 10:10],

de lyssnade inte till Herrens (Jahvehs) röst.

26 Därför gav han dem sin ed

att han skulle förgöra dem i öknen

27 och skingra deras ättlingar bland hednafolken

och sprida ut dem i länderna [vilket skedde i exilen]. [4 Mos 14:27-35]

28 De gick i ok med Baal från Peor

och åt offer från döda ting.

[De åt förmodligen sådant som var offrat till avgudar, vilka här bokstavligt omnämns som döda ting, då de bara är skurna beläten.]

29 På det sättet retade och provocerade de honom med sina gärningar

och en farsot bröt ut ibland dem.

30 Men Pinchas stod upp och ingrep

så att farsoten stoppades. [4 Mos 25:6-9]

31 Det tillräknades honom som rättfärdighet,

från generation till generation för evigt. [4 Mos 25:10-13; Mal 2:4-6]

32 Vid Merivas vatten framkallade de hans vrede [Ps 81:7; 95:8]

och Mose fick bekymmer på grund av dem.

33 De förbittrade hans ande

och han talade förhastat med sina läppar. [4 Mos 20:10-11]

4. Israels synd och Guds trofasthet i landet

34 De förgjorde inte folken [olika fiender som krigade mot Israel under ökenvandringen]

såsom Herren (Jahveh) hade sagt till (befallt) dem att göra.

35 Tvärtom beblandade de sig med de hednafolken

och lärde sig deras sätt [vanor och kulturyttringar, framför allt avgudadyrkan].

36 De tjänade deras avgudar,

som blev en snara för dem.

37 De till och med offrade sina söner

och döttrar till demonerna.

[Alla slags gudar/avgudar utom Gud är manifestationer av olika demoner, se 3 Mos 18:21; 5 Mos 12:31; 2 Kung 16:1; 21:6; 23:10; Jer 7:31; Hes 16:20-21; 20:31; 1 Kor 10:20]

38 De utgöt oskyldigt blod,

blodet av deras söner och döttrar,

som de offrade till Kanaans avgudar [Jer 19:4],

så landet blev ohelgat (orenat) genom blodet.

39 Så skändade de sig själva med sina handlingar,

de prostituerade sig själva (var otrogna mot Gud) med sina gärningar.

40 Därför upptändes Herrens (Jahvehs) brinnande vrede mot sitt folk

och han hatade sin arvedel.

41 Han utlämnade dem till hednafolken [alla länder dit de blev kringspridda]

och de som hatade dem [judarna] regerade över dem.

42 Deras fiender förtryckte dem

och de kuvades under deras händer.

43 Många gånger räddade han dem (ryckte han upp dem)

men de fortsatte avsiktligt med sitt uppror

och sjönk därför allt djupare i sin synd.

44 Trots det såg han till deras nöd

när han hörde deras rop (på hjälp).

45 Han kom ihåg förbundet som han slutit med dem

och ångrade sig (kände en sorg och agerade) i enlighet med sin överflödande (rika) nåd (omsorgsfulla kärlek).

[Ordet för att ”ångra” (hebr. nacham) innebär inte att Gud ångrar sitt första beslut i betydelsen ”inser att det var fel”. Betydelsen är både att känna sorg och att trösta, och själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst. Gud känner sorg över att människan föll i synd, men det finns hopp och tröst och räddning!]

46 Han gav dem medömkan (lät dem finna barmhärtighet, medkännande nåd)

inför alla som tagit dem till fånga.

Avslutande vädjan och lovprisning

47 Fräls oss, Herre (Jahveh), vår Gud (Elohim),

och samla oss från hednafolken [dit de blivit utspridda]

så att vi får tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt heliga namn

och triumfera i din lovprisning.

______

48 Välsignad är Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim)

från evighet till evighet,

låt alla människor säga:

Amen! Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

107

FEMTE BOKEN (Psalm 107-150)

[Den femte boken i Psaltaren består av 44 psalmer, Psalm 107-150.]

Psalm 107 – Guds godhet 1 

[Psalmen är en av de längre i Psaltaren. Den innehåller upprepade uppmaningar till tacksägelse över att Gud i sin godhet och nåd samlat sitt folk som varit långt borta. Psalmisten lär oss att bön fungerar i alla situationer: i den torraste öken, i fångenskap, på sjukbädden eller mitt på ett stormande hav.

Författare: Okänd

Struktur: Centralt finns fyra sektioner med flera gemensamma återkommande fraser. Vers 6 återges snarlikt i vers 13, 19 och 28. Vers 8 återges exakt i vers 15, 21 och 31. De fyra delarna följer ett liknande mönster med introduktion, bön, beskrivning av befrielsen och avslutande tacksägelse.

Inledande uppmaning till tacksägelse, vers 1-3

1 – Vilsna ökenvandrare, vers 4-9

2 – Fångar som blivit fria, vers 10-16

3 – Sjuka som blivit helade, vers 17-22

4 – Sjömän som räddats, vers 23-32

Gud förser, vers 33-42

En sista uppmaning, vers 43

I den hebreiska texten finns ett inverterat nun (׆) i marginalen på sju verser, se vers 21-26 och vers 40. Det var något med dessa verser som gjorde att skrivarna som kopierade texten markerade dessa verser. Bara på ett ställe till i Bibeln används detta tecken och det är i 4 Mos 10:34-35. Där tolkar många rabbiner att det stycket (där arken går före folket) kommer att få sin uppfyllelse när Messias kommer tillbaka. Applicerar vi denna messianska tolkning även här, är det intressant att just vers 23-26 anspelar på Jona, och hur Jesus nämner om sin död och uppståndelse som just Jona tecken, se Matt 12:39.]

Inledande uppmaning

Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh),

för han är god [Gud har den bästa välviljan och är riklig på allt gott],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed).

[Psalmen inleds med ett verb (hebr. jada) som härrör från det hebreiska ordet för en öppen hand, här finns betydelsen att lyfta händerna i lovprisning, men även att bekänna. Hebreiskans ord för god, tóv, beskriver adjektivet i dess vidaste bemärkelse.]

2 Så ska de återlösta (befriade) säga,

de som Herren (Jahveh) har återlöst (befriat) från fiendens hand,

3 och samlat från [avlägsna] länder:

från öster (där solen går upp),

från väster (där solen går ner),

från norr (hebr. tsafon) [Ps 48:3]

och från havet.

[Här förväntar man sig de fyra väderstrecken, men det sista ordet är havet som i vanliga fall brukar syfta på väst. Det kan vara en referens till Röda havet och uttåget ur Egypten, och då är det syd som avses. Oavsett tolkning av havet, så leder dessa fyra ord här upp till de fyra sektioner som nu följer: Öknen öster om Israel, se vers 4-9; fångenskapen (också bildligt för mörker) motsvaras av väst där solen går ner, se vers 10-16; sjuka som blivit helade i norr (kan syfta på gudaberget Tsafon i norr och avgudadyrkan), se vers 17-22 och till sist havet och sjömännen, se vers 23-32.]

1. Vilsna ökenvandrare tackar

4 De vandrade genom öknen på en öde väg,

de fann ingen stad att bo i.

5 De var hungriga och törstiga,

deras själ försmäktade (de gick under av utmattning).

6 [Bön:]

Då ropade de till Herren (Jahveh) i sin svåra situation (nöd, smala passage),

och han räddade (ryckte upp; förde ut) dem från deras svårigheter (trångmål).

[Frasen återkommer snarlikt i vers 13, 19 och 28.]

7 [Befrielse:]

Han ledde dem på en jämn väg,

så att de kunde hitta en stad där de kunde bo.

8 [Tacksägelse:]

Må de tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh)

för hans nåd (omsorgsfulla kärlek),

och allt han gör för människosläktet (Adams barn).

[Exakt samma fras återkommer i vers 15, 21 och 31.]

9 För han har överflödande gett vatten till den själ (person; även ”strupe”) som törstat,

och mättat den själ som hungrar med sitt goda. [Jes 58:10-11; Jer 31:25; Luk 1:53]

2. Fångar som blivit fria tackar

10 Som den som sitter i mörkret och i dödens skugga,

som är bunden i lidande och järnkedjor.

11 Eftersom de gjorde uppror mot Guds ord,

och föraktade den Högstes (Elions) råd.

12 Därför har han ödmjukat deras hjärtan med födslovåndor,

de snubblade och där fanns ingen som kom till hjälp.

13 [Bön:]

Då ropade de till Herren (Jahveh) i sin svåra situation (nöd, smala passage),

och han räddade (frälste) dem från deras svårigheter (trångmål).

[Se vers 6, 19 och 28.]

14 [Befrielse:]

Han förde dem ut

ur mörkret och dödens skugga;

ja, deras bojor

slet han loss.

15 [Tacksägelse:]

Må de tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh)

för hans nåd (omsorgsfulla kärlek),

och allt han gör för människosläktet (Adams barn).

[Jfr vers 8, 21 och 31.]

16 För han har brutit sönder portarna av brons,

och huggit sönder bommarna av järn.

3. Sjuka som blivit helade tackar

17 Dårar [moraliskt fördärvade var de], eftersom de vandrar på överträdelsens väg

och olyckliga på grund av sina synder.

18 De tappade aptiten för all mat,

och drogs nära dödens portar.

19 [Bön:]

Då ropade de till Herren (Jahveh) i sin svåra situation (nöd, smala passage),

och han räddade (frälste) dem från deras svårigheter (trångmål).

[Se vers 6, 13 och 28.]

20 [Befrielse:]

Han sände sitt ord och helade dem,

och räddade dem från fällan (gropen, graven) de var fångade i.

21 [Tacksägelse:]

Må de tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh)

för hans nåd (omsorgsfulla kärlek),

och allt han gör för människosläktet (Adams barn). [Jfr vers 8, 15 och 31.]

22 Låt dem bära fram tackoffer

och med starkt jubel återge [ropa ut] vad han gjort.

4. Sjömän som räddats tackar

[I marginalen till följande sex verser (vers 23-28) finns ett inverterat nun (׆), se inledningen.]

23 De som går ner till havet i skepp,

som gör affärer (sjömännen) på de stora vattnen,

24 de såg Herrens (Jahvehs) verk

och hans under i djupen.

25 Han talade och frambringade stormvinden,

som lyfte upp dess (havets) vågor,

26 de reste sig mot himlen, de kom ner i djupen.

Deras själ smälte bort på grund av skräck.

27 De vinglade (rörde sig i cirklar, dansade) och raglade som en berusad (drucken man),

all deras vishet var uppslukad.

[Ordet för att smälta i vers 26 betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen. Hebreiskan växlar ofta mellan plural och singular. Genom att beskriva hur ”de” betedde sig som ”en berusad man” målas en inre detaljrik bild upp för läsaren av en berusad man som vinglar fram på en gata, inte en grupp berusade på avstånd.]

28 [Bön:]

Då ropade de till Herren (Jahveh) i sin svåra situation (nöd, smala passage),

och han förde ut (befriade) dem från deras svårigheter (trångmål).

[Se vers 6, 13 och 19.]

29 [Befrielse:]

Han tystade stormen,

och stillade vågorna. [Jesus stillade stormen, se Matt 8:26]

30 [Tacksägelse:]

Sedan blev de glada när sjön blev lugn,

och han förde dem säkert till den hamn dit de ville. [Jona 1:11-12; Joh 6:21]

31 Må de tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh)

för hans nåd (omsorgsfulla kärlek),

och allt han gör för människosläktet (Adams barn).

[Jfr vers 8, 15 och 21.]

32 Må de upphöja honom i församlingen,

och prisa (lova) honom inför folkets ledare (de äldste).

Gud förser

33 Han gjorde floder till öken

och vattenkällor till törstig mark.

34 Ett fruktbärande land till saltavfall,

på grund av ondskan hos dem som bodde där. [1 Mos 19]

35 Han gjorde öknen till en vattenrik sjö

och torrt land till vattenkällor.

36 Där lät han de hungriga bo

och de gjorde en stad där man bor,

37 de besådde fälten och planterade vingårdar,

som bar riklig frukt.

38 Han välsignade dem så att de förökades rikligt

och deras boskap led inte av att bli färre (förminskades inte).

39 Åter blev de svaga och krympte ihop

genom förtryck och ondska och sorg.

40 Han utgöt förakt över furstar och lät dem vandra i meningslöshet,

där det inte fanns någon väg. [I marginalen finns ett inverterat nun (׆), se inledningen.]

41 Han sätter de behövande högt över (långt ifrån) lidande,

och gör sin familj till en fårhjord (flock av småboskap).

42 De med uppriktiga hjärtan (ärliga och rena hjärtan, de rättsinniga, ordagrant ”rakhjärtade”) ser det och är glada,

och all missgärning upphör (ordagrant: stoppar hennes mun).

En sista uppmaning

43 Den som är vis, låt honom lägga märke till (bevara, skydda) dessa ting,

och låt dem förstå (uppfatta, se) Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek). [Hos 14:9]

108

Psalm 108 – Jag ska prisa dig bland folken

[Psalmen är sammansatt av två andra psalmer. Vers 1-6 kommer från Ps 57:8-12 och vers 7-14 från Ps 60:7-14.

Författare: David

Struktur:

1. Tack för befrielse, vers 2-5

2. Vädjan till Gud, vers 6-7

3. Förtröstan på befrielse, vers 8-10

4. Bön till Gud, vers 11-13

5. Förtröstan och lovprisning till Gud, vers 14]

1 En sång, en psalm [sång ackompanjerad på strängar]. Av (för) David.

______

2 Mitt hjärta är redo, Gud (Elohim), jag ska sjunga;

ja, jag ska musicera med hela min ära (tyngd).

3 Vakna nevel-lyra (hebr. nevel) [vanligtvis tolvsträngad] och kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa],

jag ska väcka morgonrodnaden.

[Morgonrodnaden här syftar speciellt på det spektakulära färgspelet när solen går upp över Olivberget öster om Jerusalem och en ny dag gryr. För mer om de olika stränginstrumenten, se Ps 33:2.]

4 Jag ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig Herre (Jahveh) bland folken,

jag ska prisa dig bland folkslagen.

5 För din nåd (omsorgsfulla kärlek) är stor över himlarna,

och din sanning når till skyarna.

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

6 Var upphöjd, Gud (Elohim), över himlarna,

och din ära ska vara över hela jorden.

7 För att dina älskade vänner ska kunna bli befriade,

fräls med din högra hand och svara mig.

[Exakt citat från Ps 60:7, förutom justeringen av ”oss” till ”mig”.]

8 Gud (Elohim), tala i din helighet, så att jag kan upphöja,

så att jag kan dela Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6] och mäta ut Sukkots dal [dalen kring staden Sukkot öster om Jordanfloden].

9 Gilead [bergsområde öster om Sukkot] är mitt, Manasse [öster och väster om Jordanfloden, se 4 Mos 32:33] är mitt,

Efraim [väster om Jordanfloden, mellan Manasse och Benjamin] är försvaret av mitt huvud, Juda [Jerusalem och den södra delen av Israel] är min spira.

10 Moab [fiender öster om Döda havet, se Dom 3:12] är mitt tvättfat [som jag tvättar mina fötter i],

över Edom [fiende söder om Döda havet] kastar jag min sko [som en tjänare],

över Filistéen ropar jag högt i segerjubel.

11 Vem ska föra in mig i den befästa staden?

Vem ska leda mig till Edom?

12 Har inte du, Gud (Elohim), förkastat oss?

Drar du inte längre ut med vår armé?

13 Ge oss hjälp mot vår motståndare,

för människors hjälp (hoppet att en människa ska kunna frälsa) är värdelöst.

14 Genom (i) Gud (Elohim) ska jag vara tapper,

han är den som ska krossa (förtrampa) våra motståndare.

109

Psalm 109 – Var inte tyst

[Psalmisten vädjar till Guds rättvisa.

Författare: David

Struktur:

1. Klagan över fiender, vers 1-5

2. Vädjan att Gud ska agera, vers 6-19

3. Personlig klagan och vädjan, vers 20-29

4. Förtröstan och lovprisning, vers 30-31]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av David.

______

Gud (Elohim), som jag lovsjunger,

var inte tyst (döv).

2 De onda och bedrägliga har öppnat sin mun mot mig.

De har talat till mig med en lögnaktig tunga.

3 De omringade mig med ord av hat

och stred med mig utan orsak.

4 Som tack för min kärlek är de mina fiender,

men jag är ständigt bedjande (ordagrant: ”jag är bön”).

5 De har gett mig ont för gott,

och hatar mig för min kärlek.

6 Må du sätta en ond man över honom

och låt en åklagare stå vid hans högra hand.

7 När han döms, låt honom gå i fördömelse

och låt hans böner vändas till synd.

8 Låt hans dagar bli få,

låt någon annan ta hans plats.

9 Låt hans barn bli faderlösa,

och hans hustru bli änka.

10 Låt hans barn bli lösdrivare och tigga

och låt dem söka (fråga efter) sitt bröd på öde platser.

11 Låt fordringsägarna ta allt som han haft

och låt främlingar fördärva hans arbete.

12 Låt det inte visas någon nåd (omsorgsfull kärlek) mot honom,

låt inte heller någon visa nåd (oförtjänt kärlek) mot hans faderlösa barn.

13 Låt hans eftermäle bli avhugget (inte finnas),

låt deras namn bli bortglömt i kommande generationer.

14 Låt hans fäders missgärningar bli ihågkommen inför Herren (Jahveh)

och låt inte hans mors synder glömmas bort,

15 låt dem vara inför Herren (Jahveh) hela tiden (kontinuerligt)

så att han kan utplåna (ordagrant: hugga av) deras minne från jorden.

16 Eftersom han inte kom ihåg att visa nåd (omsorgsfull kärlek)

utan förföljde de betryckta (ansatta) och fattiga [helt beroende av dig Gud]

och dem med brustna hjärtan, var han redo att dräpa.

17 Ja, han älskade förbannelse [att förbanna och kalla ner Guds straff på andra]

och den kom till honom.

Han hade inte sin glädje (lust) i välsignelse

och den var långt från honom.

18 Han klädde sig själv i förbannelse som i en mantel,

och det trängde in i hans inre som vatten

och som olja till hans ben.

19 Låt det bli för honom som manteln han tar på sig

och som gördeln som han omger sig med hela tiden.

20 Detta ska mina motståndare få erfara från Herren (Jahveh),

dem som talar ont mot min själ.

21 Men du, Herre (Jahveh), Herre (Adonai), handla med mig för ditt namns skull,

eftersom din nåd (omsorgsfulla kärlek) är god, rädda (lyft upp) mig du,

22 för jag är betryckt (ansatt) och fattig [helt beroende av dig, Gud]

och mitt hjärta är sårat i mig.

23 Jag är borta som en skugga när den förlängs,

jag har skakats av som gräshopporna.

24 Mina knän vacklar på grund av fasta,

och mitt kött är magert och har inget fett.

25 Jag har blivit ett hån för dem,

när de ser mig skakar de på sina huvuden.

26 Hjälp mig, Herre (Jahveh), min Gud (Elohim),

fräls mig (rädda mig) i enlighet med din nåd (omsorgsfulla kärlek),

27 för att de ska veta att detta är din hand,

att du, Herre (Jahveh), har gjort det.

28 Låt dem förbanna (ta lätt på, lättviktigt, en mild förbannelse) men välsigna du,

när de reser sig ska de bli satta i skam, men din tjänare ska glädja sig.

29 Mina motståndare ska bli klädda i förvirring

och ska ta på sig sin egen skam som en ämbetsdräkt.

30 Jag ska storligen tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh) med min mun,

jag ska prisa honom bland skarorna,

31 för han står vid den behövandes högra hand (sida)

för att frälsa (rädda) honom från den som dömer hans själ.

110

Psalm 110 – Sitt på min högra sida

[Detta är en kröningspsalm, komponerad för att användas då en ny kung bestiger tronen. Den är messiansk och beskriver hur Gud Fadern kröner Jesus, se Matt 22:41-45; Mark 12:36-37; Luk 20:42-44. Denna psalm är den mest citerade i hela NT – hela 27 citat.

Författare: David

Struktur: Psalmen är uppdelad i två exakt balanserade halvor, vers 1-3 och 4-7.

Del 1 – Herrens ord till sin son, vers 1-3

Del 2 – Herrens löfte om sonens seger, vers 4-7]

1 Av David, en psalm [sång ackompanjerad på strängar].

______

Herren (Jahveh) [Gud Fadern] förkunnar (säger, proklamerar) [profetiskt] till min Herre (Adonai) [Guds Son – Jesus]:

”Sitt på min högra sida tills jag lagt dina fiender

under dina fötter (tills de blivit din fotpall).”

2 Herren [Jahveh – Gud Fadern] sträcker ut din kungaspira (ditt herradöme) från Sion [Jerusalem].

[Fadern uppmanar nu sonen:]

Regera (utöka ditt rike) mitt bland dina fiender (trots att det är fiender omkring dig).

3 Ditt folk följer dig villigt (offrar frivilliga gåvor)

när du går ut i strid.

På samma sätt som daggen föds av sin moder på de heliga bergen,

så ska din armé komma till dig.

[Guds folk liknas här med den oräkneliga skara av miljontals daggdroppar som omger Jerusalem efter en natt. De kommer villigt, för med sig liv och kraft, och reflekterar morgonljuset.]

4 Herren [Jahveh – Gud Fadern] har gett ett löfte (svurit en ed)

som han inte ska ta tillbaka:

”Du är präst för evigt på samma sätt som Melkisedek.”

[Det hebreiska namnet Malkizedek betyder: ”Min kung är rättfärdig”.]

5 Herren [Guds Son, Jesus] är på din högra sida.

[Fadern proklamerar nu vad sonen ska göra:]

Han ska krossa kungar på sin vredes dag.

6 Han ska döma hednafolken,

han fyller dalen med döda kroppar,

han ska krossa huvudet för många länder (folk).

[Antikrist, Satan själv, som leder allt motstånd mot Jesus, ska bli krossad, se 2 Thess 2:8.]

7 Från bäcken längs med vägen ska han dricka,

sedan lyfter han huvudet högt (återfår han styrka och kraft).

111

Psalm 111 – Alef-bet om Guds gärningar

[Den första av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118). Psalm 111 och 112 hör ihop. Båda är alfabetiska psalmer som följer det hebreiska alfabetet. Jämfört med Psalm 119 (som har åtta verser för varje bokstav) är Psalm 111 och 112 kortare och har två till tre bokstäver för varje vers. För en djupare beskrivning av de 22 hebreiska bokstävernas tecken med bilder, se Ps 119.

Författare: Okänd

Struktur: Alfabetisk – en halv eller tredjedels vers för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

א – alef, ב – bet

Jag vill tacka[med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh) av hela hjärtat,

tillsammans med dem som lever rätt [lever helhjärtat för Gud], i församlingen.

[Ordet ”jag vill tacka” börjar på den första hebreiska bokstaven alef, det förstärker att det första och viktigaste beslutet vi kan göra är att prisa och böja oss inför Gud. Frasen ”tillsammans med” börjar på bokstaven bet som avbildar ett hus och symboliserar hem och gemenskap. Ordet och bokstaven förstärker hur viktig gemenskapen med andra troende är då vi tillsammans får tacka och lovprisa Gud.]

ג – gimel, ד – dalet

2 Stora är Herrens (Jahvehs) gärningar (ageranden – hebr. maaseh) [används ofta för att beskriva händelserna kring uttåget ur Egypten],

de studeras(ett sökande som leder till mer och mer förståelse) av alla dem som älskar det han gör.

[Ordet ”Stora” börjar på bokstaven dalet och ”studeras” med gimel.]

ה – he, ו – vav

3 Majestätiskt och fantastiskt är [allt] vad han gör (hans verk – hebr. poal),

och hans rättfärdighet består för evigt.

[Det dubbla sammansatta hebreiska ordet hod-vehadar översatt till ”Majestätiskt och fantastiskt” börjar på bokstaven he. Ordet ”och” börjar med vav.]

ז – zajin, ח – chet

4 Till ett minnesmärke(minnesverk) [för att han ska äras] har han gjort otroliga under,

nådefull och barmhärtig (förlåtande, känner medlidande) är Herren (Jahveh).

[Substantivet för verbet att ”komma ihåg” börjar på bokstaven zajin och ”nådefull” med chet. Orden ”nådefull och barmhärtig” återfinns som de två första attributen när Gud beskrivs för Mose, fast i omvänd ordning, se 2 Mos 34:6.]

ט – tet, י – jod

5 Mat(byte, kött) ger han till dem som fruktar (vördar) honom,

han kommer aldrig glömma sitt förbund.

[Det lite ovanliga ordet för mat (hebr. terep) börjar på bokstaven tet. Ordet används för ett byte som är jagat och fångat och kommer från verbet att ”slita isär”, men kan också betyda mat i allmänhet. Här beskriver det hur Gud förser den som fruktar honom. Frasen ”han kommer” börjar på jod.]

כ – kaf, ל – lamed

6 Kraften(styrkan) i hans gärningar har han berättat om för sitt folk,

genom att ge dem hedningarnas (nationernas) arvedel. [Jos 1-12]

[Ordet ”Kraften” börjar på bokstaven kaf och ”genom att ge” på lamed.]

מ – mem, נ – nun

7 Gärningarna i hans händer [allt han utför] är sanning (trofasthet – hebr. emet) och rätt (rättvisa – hebr. mishpat),

trofasta(stabila, oföränderliga) är alla hans föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

[Ordet ”gärningar” börjar på bokstaven mem och ”trofasta” på nun. Jesus är vägen, sanningen och livet, se Joh 14:6.]

ס – samech, ע – ajin

8 De står fasta för alltid och evigt [Matt 5:18],

de utförs(ska verkställas) i sanning (trofasthet) och rättvisa (uppriktighet).

[Ordet ”står fasta” börjar på samech och ”utförs” börjar på ajin.]

פ – pe, צ – tsade

9 Befrielse(återlösning, åtskillnad – hebr. pedot) sände han för sitt folk,

han befallde(slöt, stadgade) sitt förbund för evigt.

[Ordet ”befrielse” börjar på pe och ”befallde” på tsade. Guds förbund (hebr. brit) tillsammans med Guds namn (hebr. shem) i nästa fras är fundament i den judiska tron.]

ק – Qof, ר – Resh

Heligt och fruktansvärt är hans namn,

10 början(begynnelsen; det allra första steget) till vishet är fruktan (bävan, vördnad, respekt) för Herren (Jahveh). [Ords 1:7; 9:10]

[Ordet ”Heligt” börjar på qof och ”början” börjar på resh. Här används samma ord för ”början/begynnelsen” (hebr. reshit) som i 1 Mos 1:1. Ordspråksboken inleds också med hur en sund och rätt gudsfruktan utgör första steget till vishet, se Ords 1:7. Ämnet utvidgas sedan i kapitel 8-9, se särskilt Ords 9:10. Den första delen av denna vers ”början till vishet är fruktan för Herren” är den första bönen en ortodox jude ber varje morgon.]

ש – Shin, ת – Tav

Ett gott förstånd(insikt, förståelse – hebr. sechel) – får alla som gör dem [följer Herrens förordningar, se vers 7].

Hans lov består (går upp) för evigt!

[Ordet ”förstånd” börjar på bokstaven shin och till sist som avslutning ”lov” på den tjugoandra och sista bokstaven tav. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar.]

112

Psalm 112 – Alef-bet om vår respons

[Den andra av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118). På samma sätt som föregående psalm är detta också en kort alfabetisk psalm. Den har totalt 79 ord, Psalm 111 hade 72 ord. Båda psalmerna har likheter och delar många fraser och nyckelord. För en djupare beskrivning av de 22 hebreiska bokstävernas tecken med bilder, se Ps 119.

Författare: Okänd

Struktur: Alfabetisk – en halv eller tredjedels vers för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

א – alef, ב – bet

Välsignad är den som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh) [Ords 1:7; 9:10],

som har sin stora glädje i hans budord.

[Ordet ”Välsignad” börjar på den första hebreiska bokstaven alef. Ordet budord (hebr. mitsvah) har här prepositionen ”i” som är bokstaven bet. Den avbildar ett hus och symboliserar hem och gemenskap. Bokstävernas tecken förstärker hur gudsfruktan ger välsignelse för den som ”bor” och är ”i” Guds ord.]

ג – gimel, ד – dalet

2 Mäktiga(väldiga hjältar) ska hans barn bli på jorden,

de rättsinnigas (med ärliga och rena hjärtan, rakhjärtades)släkte(generation) ska bli välsignat.

[Ordet ”Mäktiga” börjar på bokstaven dalet och ”släkte” med gimel.]

ו – vav, ה – he

3 Välstånd och rikedom finns i hans hus,

och hans rättfärdighet består för evigt.

[Ordet ”Välstånd” börjar på bokstaven he och ”och” med vav.]

ז – zajin, ח – chet

4 Ett ljus lyser(har gått upp) i mörkret för dem med uppriktiga hjärtan (de rättsinniga; ordagrant ”rakhjärtade”),

[ljuset, som representerar Gud är]

nådig(full av omsorgsfull kärlek)

och barmhärtig (förlåtande, känner medlidande, oändlig nåd)

och rättfärdig.

[Ordet ”lyser” börjar på bokstaven zajin och ”nådig” med chet. Versen avslutas med tre adjektiv i singular, det skulle kunna beskriva de uppriktiga, men troligare är att det beskriver Guds ljus som går upp med nåd, barmhärtighet och rättfärdighet.]

ט – tet, י – jod

5 Det går väl(är gott) för den som visar oförtjänt nåd (är generös) och ger lån [5 Mos 15:9],

den som handlar(agerar) rättvist i allt han gör.

[Ordet ”Det går väl” börjar på bokstaven tet och ”handlar” med jod.]

כ – kaf, ל – lamed

6 För han ska inte vackla,

ihågkommen ska den rättfärdige bli i evighet.

[Ordet ”För” börjar på bokstaven kaf och ”ihågkommen” på lamed som är den storleksmässigt längsta bokstaven i det hebreiska alfabetet. Det gör att den står ut i en text och är väl synlig eftersom det är den enda bokstaven som är så hög så den sticker upp ovanför den tänkta topplinjen längs överkanten på bokstäverna. De rättfärdiga ”sticker ut” från mängden och blir ihågkomna.]

מ – mem, נ – nun

7 Han fruktar inte ett ont budskap,

fast förankrat(fixerat) är hans hjärta, det förtröstar på Herren (Jahveh).

[Ordet ”budskap” börjar på bokstaven mem och ”fast förankrat” på nun.]

ס – samech, ע – ajin

8 Lugnt(fast, stadigt) är hans hjärta, han är inte rädd,

till sist får han se sina fiender falla.

[Ordet ”Lugnt” börjar på samech och ”till sist” börjar på ajin.]

פ – pe, צ – tsade, ק – qof

9 Han strör ut, han ger åt de fattiga.

Hans rättfärdighet består för evigt.

Hans horn(kraft, makt) blir upplyft och ärat.

[Nu följer tre bokstäver för varje vers. Ordet ”Han strör ut” börjar på pe, ”Hans rättfärdighet” på tsade och ”Hans horn” på qof.]

ר – resh, ש – shin, ת – tav

10 Den gudlöse(ogudaktige, ondskefulle) ser det och är rasande,

han gnisslar tänder och tynar bort.

Åtrån(längtan, planerna) hos de gudlösa (ogudaktiga, ondskefulla) förgås (blir ingenting med).

[Ordet ”Den gudlöse” börjar på resh, ”han gnisslar tänder” bokstaven shin (som just avbildar en tand) och till sist som avslutning ”Åtrån” på den tjugoandra och sista bokstaven tav. Psalm 112 börjar med samma ord (hebr. ashre) som Psalm 1 börjar med och slutar med samma ord (hebr. avad), se Ps 1:1; 1:6.]

113

Psalm 113 – Prisa Herrens namn

[Den tredje av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den första i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden. Dessa sex psalmer sjöngs alltså kvällen före israeliternas uttåg och befrielse från slaveriet i Egypten, och även kvällen före Jesu uttåg (gr. exodus) till himlen, se Luk 9:31.

Psalmen är väl strukturerad och har tre exakt balanserade strofer, var och en på tre verser. I mitten lyfts psalmens tema fram genom en retorisk fråga: ”Vem kan jämföras med Herren vår Gud?” I judiska hem i Europa och USA (väster om Jerusalem) finns ofta vers 3 tillsammans med ordet mizrach (öst) på ett ornament som hänger på den östra väggen i hemmet för att indikera bönens riktning. Seden baseras på Salomos bön (1 Kung 8:33, 44, 48; 2 Krön 6:34) och Daniel som öppnade fönstren mot Jerusalem, se Dan 6:10.

Författare: Okänd

Citeras: En av de psalmer Jesus och lärjungarna sjöng under påsken, se Matt 26:30; Mark 14:26.

Struktur:

1. Halleluja, vers 1a

2. Uppmaning att prisa, vers 1b-4

3. ”Vem är som Herren?”, vers 5a

4. Prisa Herren, vers 5b-9a

5. Halleluja, vers 9b]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Prisa (hebr. halal) Herren (Jahveh), ni hans tjänare,

prisa Herrens (Jahvehs) namn.

2 Låt Herrens (Jahvehs) namn bli välsignat (prisat, låt oss böja oss inför honom),

nu och för evigt!

3 Från solens uppgång (i öster – hebr. mizrach) till dess nedgång (”mot dess ingång”, dvs. i väster) [över hela jorden]

ska Herrens (Jahvehs) namn prisas.

4 Herren (Jahveh) är högt över alla hednafolk,

hans härlighet (ära, tyngd, dignitet; mättade gudsnärvaro) sträcker sig högt över himlen.

5 Vem kan jämföras med Herren (Jahveh),

vår Gud (Elohim)?

[Fram till och med vers 5a har Herrens personliga namn Jahveh nämnts sex gånger. Nu i psalmens centrala vers kommer crescendot där Gud omnämns den sjunde gången som ”vår Gud” (hebr. Elohai). Talet sju står för fullkomlighet. Vers 6-9 beskriver nu vad Gud gör, men använder pronomet ”han”.]

Han som tronar så högt.

6 Han som böjer sig ner,

för att se på himlen och jorden.

7 Han reser (lyfter) den fattige (ringe) ur stoftet,

han reser (lyfter) den hjälplöse från dyngan (sophögen, platsen där avfall dumpades).

8 för att sätta honom bredvid furstar,

tillsammans med sitt folks furstar. [1 Sam 2:8; Luk 1:52]

9 Han låter den ofruktsamma bo i hemmet,

som lycklig mor till barn. [Barnlöshet var en stor skam, se 1 Sam 1:2-20.]

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

114

Psalm 114 – Bäva inför Herren, du jord

[Den fjärde av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den andra i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden. Denna glada triumfsång berättar hur Israel tågade ut ur fångenskapen i Egypten.

Författare: Okänd

Citeras: En av de psalmer Jesus och lärjungarna sjöng under påsken, se Matt 26:30; Mark 14:26.

Struktur:

1. När Israel lämnade Egypten, vers 1-2

2. Havet, Jordan, bergen och kullarna, vers 3-4

3. Varför, o hav, Jordan, berg och kullar, vers 5-6

4. Bäva du jord, vers 7-8]

1 När Israel lämnade Egypten,

när Jakobs familj lämnade ett folk med ett främmande språk bakom sig,

2 då blev Juda hans heliga,

Israel hans kungarike.

3 Havet såg detta och flydde [när de korsade Röda havet, 2 Mos 14:21].

Jordan vände tillbaka [när de korsade Jordanfloden, se Jos 3:13, 16].

4 Bergen hoppade som baggar,

höjderna som lamm.

[Kan syfta på jordbävningen när Gud uppenbarade sig på berget Sinai, se 2 Mos 19:18-19.]

5 Hav, varför flydde du?

Jordan, varför vek du undan?

6 Berg, varför hoppade ni som baggar,

och ni höjder som lamm?

[Genom dessa frågor förstärks nu slutsatsen som de leder fram till:]

7 Bäva inför (i närvaro av) Herren (Adonai, fokus på Guds storhet och makt),

du jord, bäva inför Jakobs Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden],

8 han som förvandlar (då förvandlade och fortfarande förvandlar) klippan till en vattenrik sjö,

det hårda berget (hårdaste kisel) till en vattenkälla.

[Refererar till händelserna i 2 Mos 17:6 och/eller 4 Mos 20:11, se också 5 Mos 8:15; Ps 78:15, 16, 20. Jesus är klippan och det levande vattnet, se Joh 4:10-14; 1 Kor 10:4.]

115

Psalm 115 – Den ende sanne Guden

[Den femte av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den tredje i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden.

Citeras: En av de psalmer Jesus och lärjungarna sjöng under påsken, se Matt 26:30; Mark 14:26.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Bön, vers 1-2

2. Stumma avgudar, vers 3-8

3. Förtrösta på Herren, vers 9-11

4. Guds välsignelse, vers 12-15

5. Vi prisar Herren för evigt, vers 16-18]

1 Inte till oss, Herre (Jahveh), inte till oss [det handlar inte om oss],

utan till ditt namn ge äran,

för din nåds skull, för din sannings skull.

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

2 Varför ska hedningarna få säga:

”Var är nu deras Gud (Elohim)?”

3 Vår Gud (Elohim) är i himlarna,

allt han vill har han gjort.

4 Deras avgudar är silver och guld,

ett arbete av människors hand.

5 De har mun men talar inte,

ögon men ser inte,

6 de har öron men hör inte,

näsa men kan inte känna doft,

7 de har två händer men kan inte känna,

två fötter men kan inte gå,

inte ett ljud (mutter – hebr. hagah) kan de bringa fram genom deras strupe [de kan inte ens harkla sig].

8 De som har gjort dem ska bli dem lika,

ja, alla som litar (sätter sin förtröstan) på dem.

[Ps 135:15-18; Jes 44:9-20; 46:6-7; Jer 10:1-9; Hab 2:18-19]

9 O, Israel lita på Herren (Jahveh)!

Han är din hjälp (hjälpare – hebr. ezer) och din sköld!

10 Arons hus [prästerna], lita på Herren (Jahveh)!

Han är din hjälp och din sköld!

11 Ni som fruktar (vördar) Herren (Jahveh) [Ords 1:7],

lita på Herren (Jahveh)!

Han är din hjälp och din sköld!

12 Herren (Jahveh) har kommit ihåg oss.

Han ska välsigna oss,

han ska välsigna Israels hus,

han ska välsigna Arons hus [prästerna],

13 Han ska välsigna dem som fruktar (vördar) honom [Ords 1:7],

både stora och små.

14 Herren ska föröka er mer och mer,

er och era söner (barn).

15 Välsignad är Herren (Jahveh)

som har gjort himlarna och jorden. [1 Mos 1:1]

16 Himlarna är Herrens (Jahvehs) himlar,

och jorden har han gett till människosläktet (Adams barn).

17 De döda prisar inte Herren (Jah),

inte heller de som gått ner i tystnaden [i graven och döden].

18 Men vi ska välsigna Herren (Jahveh)

från nu och till evig tid.

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

116

Psalm 116 – De levandes land

[Den sjätte av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den fjärde i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden. Psalmen är en tacksägelsepsalm. Gud omnämns i nästan alla verser. Gudsnamnet Jahveh används 15 gånger och Elohim en gång i vers 5. Detta mer generella ordet används om Gud i skapelsen där hans egenskaper blir synliga i naturen. Formen som används här är Eloheinu, som betyder ”vår Gud”. Det förstärker att Gud är synlig, men inte bara opersonligt som i skapelsen utan personligt engagerad som ”vår Gud”. I vers 5 beskrivs också tre egenskaper hos Gud. De två första (nådefull och rättfärdig) är beskrivande adjektiv. Att Gud är nådefull innebär att han ger oss välsignelser vi inte förtjänar men också att han måste agera utifrån sin rättfärdiga natur. Den tredje egenskapen är dock ett verb. Gud är inte bara ”barmhärtig” som en egenskap, han agerar barmhärtigt. Han ger oss barmhärtighet genom att aktivt göra något. Detta är unikt för denna vers. Här är enda gången i hela GT verbet ”agerar barmhärtigt” används tillsammans med adjektivet ”nådefull”. Denna vers är alltså ett specialfall i ett specialfall! Gud har inte bara attributen nådefull och barmhärtig, han är nådefull och agerar barmhärtigt och utför nådefulla handlingar på ett personligt sätt mot oss.

Författare: Okänd

Citeras: Vers 10 citeras i 2 Kor 4:13

En av de psalmer Jesus och lärjungarna sjöng under påsken, se Matt 26:30; Mark 14:26

Struktur:

1. Introduktion, vers 1-2

2. Beskrivning av vad som hänt, vers 3-11

3. Prisa Gud för befrielse och beskydd, vers 12-19

I den grekiska och latinska översättningen är psalmen uppdelad i två egna psalmer, vers 1-9 är en psalm och vers 10-19 är nästa psalm.]

1 Jag älskar –

för Herren (Jahveh) har hört min röst,

mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp].

2 Han har vänt sitt öra till mig (böjt sig ner mot mig),

därför ska jag åkalla (ropa i bön till) honom hela mitt liv.

[Den grammatiska konstruktionen i den första versen är ovanlig. Verbet ”älskar” (hebr. ahav) har inget objekt, men är riktad till Gud som räddat psalmisten från döden. Första gången ordet används är i 1 Mos 22:1, där Gud talar till Abraham att ta sin ende son ”som han älskar” och gå till berget Moria.]

3 Dödens band omslöt mig mer och mer,

Sheols (underjordens, dödens) ångest hade mig i sitt grepp.

Jag stod inför nöd (enorma problem) och stor sorg,

4 då åkallade jag (höjde jag min röst och bad i) Herrens (Jahvehs) namn:

”O, Herre (Jahveh),

rädda min själ (mitt liv).”

5 Nådefull (full av kärleksfull omsorg – hebr. chanon) är Herren (Jahveh)

och rättfärdig,

ja, vår Gud (Elohim) agerar barmhärtigt (ger oss nåd och barmhärtighet – hebr. racham).

[Gud har inte bara attributen nådefull och rättfärdig – han agerar också barmhärtigt!]

6 Herren (Jahveh) bevarar ständigt de enkla (öppna, helhjärtade),

jag var i stor nöd (hjälplös, svag, ordagrant ”förd lågt ner”), och han räddade mig.

7 Återvänd till din vila, min själ,

för Herren (Jahveh) har varit god mot dig.

8 Du har räddat min själ från döden,

mitt öga från tårar,

min fot från fall.

9 Jag ska vandra inför Herren (Jahveh),

i de levandes land.

______

10 Jag hade tillit (trodde), därför talade jag [2 Kor 4:13]:

”Jag är mycket prövad.”

11 Jag sa i min brådska (flykt, oro – impulsivt) [Ps 31:23]:

”Alla människor är lögnare.”

12 Hur kan jag återgälda Herren (Jahveh)

alla hans överflödande välgärningar mot mig?

13 Jag ska lyfta upp frälsningens bägare,

och åkalla (höja min röst och be i) Herrens (Jahvehs) namn.

[Frälsningens bägare (ordagrant ”frälsningar” i plural) kan syfta på dryckesoffer eller en offergåva i samband med högtider (4 Mos 29:19). Fortsättningen i vers 14 kan tala för det. En annan tolkning är den bildliga betydelsen av bägare – dvs. portion, lott, som i Ps 16:5. Här anas också en profetisk dimension. Eftersom Psalm 113-118 ingår i Hallel (psalmerna som sjöngs kring påsken) finns en anknytning till nattvarden, se Matt 26:27.]

14 Jag ska infria mina löften till Herren (Jahveh),

i närvaro av (framför) hela hans folk.

15 Dyrbart i Herrens (Jahvehs) ögon

är hans benådades död.

16 Jag ber dig, Herre (Jahveh),

för jag är din tjänare,

jag är din tjänare, din tjänarinnas son [Ps 86:16],

du har lossat mina band.

[Här beskrivs en slav som är född in i den relationen, se 1 Mos 14:14. En bild på psalmistens ödmjuka inställning.]

17 Jag ska offra tackoffer till dig,

jag ska åkalla (höja min röst och be i) ditt namn Herre (Jahveh),

18 jag ska infria mina löften till Herren (Jahveh),

i närvaro av (framför) hela hans folk,

19 i gårdarna till Herrens (Jahvehs) hus,

i din mitt, Jerusalem.

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

117

Psalm 117 – Prisa Herren alla folk

[Den sjunde av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den femte i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden.

Bland alla psaltarpsalmer är denna psalm den kortaste. Det är även det kortaste kapitlet i hela Bibeln. Det finns olika sätt att räkna ut Bibelns mittpunkt, men vad gäller kapitel så är denna psalm det centrala kapitlet (det 595:e kapitlet av Bibelns 1 189 kapitel)! Den består av två verser med totalt 16 hebreiska ord. I den judiska traditionen finns denna psalm med och citeras under alla högtiderna. Eftersom psalmen är så kort har det föreslagits att den kan vara en avslutning av Psalm 116 eller en inledning till Psalm 118, men det finns många textuella bevis i tidiga manuskript som visar att det är en enskild psalm. Vissa rabbiner har förklarat att dess enkelhet visar på hur det kommer vara när Messias regerar – inga fiender, alla folk tillber och prisar Gud, precis som det var tänkt att vara från början.

Författare: Okänd

Citeras: Vers 1 citeras av Paulus i Rom 15:11.

En av de psalmer Jesus och lärjungarna sjöng under påsken, se Matt 26:30; Mark 14:26

Struktur:

1. Alla nationer och folk ska prisa Gud, vers 1

2. Israel prisar honom, och fortsätter göra det i evighet, vers 2.

Psalmen är också en kiasm som ramas in av ordet prisa, följt av gudsnamnet Jahveh. Centralt står ordparet nåd och sanning!]

1 Prisa (hebr. hallelu) Herren (Jahveh) alla hednafolk (nationer),

stå i stum beundran inför honom (prisa, vila i honom – hebr. shavach) alla folk (stammar)!

[5 Mos 32:43; 2 Sam 22:50; Jes 11:10; Rom 15:11]

[Uppmaningen att prisa Herren görs med två parallella verb. Det ovanligare shavach har betydelsen att bli stilla och lugn, men också att upphöja och prisa. Ordets rika betydelse blir en stum beundran av Gud inför hans storhet. I Ps 65:8 används ordet för hur Gud stillar havens brus, jfr även Luk 8:22-25 där Jesus stillar stormen.]

2 För mäktig (väldig, stark, överflödande) över (mot) oss är

hans nåd (omsorgsfulla kärlek)

och sanning (trofasthet) – Herrens (Jahvehs),

som varar i evighet!

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

118

Psalm 118 – Herren är god

[Den åttonde och sista av Halleluja-psalmerna (Ps 111-118) och den sjätte och sista i den samling psalmer som kallas ”egyptiska Hallel” (Ps 113-118) där Psalm 113-114 sjöngs före påskmåltiden och 115-118 efter måltiden. Psalmen ramas in av den kortaste psalmen (Ps 117) och den längsta (Ps 119).

Det är troligt att det är just denna psalm som Esra refererar till att man sjöng under invigningen av det återuppbyggda templet, se Esra 3:10-11. Psalmen har en viktig roll i den judiska liturgin. David nämns i Esra 3:10 och antas ofta vara författaren. Även om psalmen var en av Davids psalmer, så är det också en triumfsång med messianska undertoner. Det var denna lovsång som Jesus och lärjungarna sjöng när de avslutat påskmåltiden och var på väg mot Getsemane, se Matt 26:30; Mark 14:26. Här finns bland annat strofen om den föraktade stenen som blir en hörnsten, se vers 22.

Författare: Okänd

Citeras:

Vers 6 citeras i Heb 13:6

Vers 22-23 om hörnstenen citeras av Jesus i Matt 21:42 och i Apg 4:11 och Ef 2:20-21

Vers 25-26 citeras när Jesus rider in i Jerusalem, se Matt 21:9; 23:39; Mark 11:9-10; Luk 13:35; 19:38; Joh 12:13

Struktur:

1. Inledande uppmaning till lovprisning, vers 1-4

2. Prövning, vers 5-18

3. Avslutande lovprisning, vers 19-29]

Tacka Herren

[Psalmen inleds med lovprisning. En försångare kan ha sjungit den första strofen och sedan har församlingen svarat ”för i evighet varar hans nåd”.]

1 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh), för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

2 Sjung, du Israels folk,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

3 Sjung, du Arons släkt [alla präster],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

4 Sjung, ni som fruktar (vördar) Herren (Jahveh) [Mal 3:16; Ords 1:7],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

Prövning

[Vers 5-18 handlar om prövning. Här ges bakgrunden till den inledande lovprisningen i vers 1-4. Subjektet skiftar till första person singular (jag/min) i denna sektion och blir mer personligt. Troligtvis sjungs denna del av en solist.]

5 I mitt trångmål ropade jag (höjde jag min röst i bön) till Herren (Jah),

Herren (Jah) svarade mig och förde mig ut till en rymlig plats.

6 Herren (Jahveh) är för mig (vid min sida), jag fruktar inte. [Rom 8:31]

vad kan människor (ordagrant ”Adam”, en människa) göra mig? [Heb 13:6]

7 Herren (Jahveh) är för mig (vid min sida), min hjälpare,

därför kan jag i triumf se på dem som hatar mig.

8 Bättre att ta sin tillflykt till (söka skydd hos) Herren (Jahveh),

än att förlita sig på människor (hebr. adam).

9 Bättre att ta sin tillflykt till (söka skydd hos) Herren (Jahveh),

än att förlita sig på furstar (gåvor).

[Ordet furste (hebr. nadiv) kommer från verbet ”att ge”. Det är lätt att sätta sin förhoppning till människor och deras gåvor. Ett exempel finns i Esra bok där Kyros gav gåvor, men hur andra ledare senare vill hindra bygget, se Esra 1:4-5; 3:7; 4:1-24.]

10 Alla hednafolk (nationer) omringar mig.

I Herrens (Jahvehs) namn ska jag förgöra dem.

11 De omringar mig, ja, de omringar mig

I Herrens (Jahvehs) namn ska jag förgöra dem.

12 De omringar mig som bin, de slocknar som eld i törne

I Herrens (Jahvehs) namn ska jag förgöra dem.

13 Ni [fientliga nationer] stöter (knuffar, tränger) mig aggressivt, för att få mig på fall,

men Herren (Jahveh) – han hjälper mig.

14 Herren (Jah) är min styrka (starkhet) och min lovsång,

och han blev mig till frälsning (räddning, befrielse – hebr. jeshua). [2 Mos 15:2; Jes 12:2]

15 Segerjubel (glädjerop) och frälsningsglädje hörs i de rättfärdigas tält (deras boningar).

Herrens (Jahvehs) högra hand visar sin kraft (militära styrka).

16 Herrens (Jahvehs) högra hand ger seger.

Herrens (Jahvehs) högra hand visar sin kraft.

[Dessa tre strofer i vers 10-16 är psalmens strukturella mittpunkt. De förstärker huvudbudskapet i denna psalm som är att det är Herren som har kraft och vinner seger!]

17 Jag ska inte dö,

utan leva och återberätta (räkna upp) [vittna om] vad Herren (Jah) har gjort.

18 Herren (Jah) prövade mig hårt,

men han överlämnade mig inte till döden.

Avslutande lovprisning

19 Öppna rättfärdighetens portar för mig [in till den sanna kungens tempel].

Jag vill gå in genom dem och tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jah).

20 Detta är Herrens (Jahvehs) port,

genom den ska de rättfärdiga gå in.

21 Jag tackar (prisar med öppna händer, hyllar och erkänner) dig

för du hörde min bön och blev mig till frälsning (befrielse).

22 Den sten som arbetarna förkastade (föraktade, inte ville veta av),

har blivit hörnstenen (den mest betydelsefulla och ärofyllda delen i byggnaden).

[Jes 8:4; 28:16; Luk 20:17; Apg 4:11; Ef 2:20; 1 Pet 2:7]

23 Detta är Herrens verk,

det är helt otroligt i våra ögon!

[Matt 21:42; Mark 12:10-11]

24 Detta är dagen som Herren (Jahveh) har gjort (då han grep in),

låt oss jubla och vara glada.

25 Herre (Jahveh), hosianna (fräls, befria, fortsätt att hjälpa oss),

Herre (Jahveh), ge oss framgång (hjälp oss att fullfölja uppdraget)!

26 Välsignad är han som kommer i Herrens (Jahvehs) namn (böj er inför honom).

Vi välsignar (böjer oss ned inför) er från Herrens (Jahvehs) hus.

[Mark 11:9; Luk 13:35; 19:38]

27 Herren (Jahveh) är Gud (El, den mäktige) och han har gett oss ljus

[vänder sitt ansikte mot oss, ger favör och seger över fiender].

Bind fast offret med band vid altarets horn. [2 Mos 27:2]

28 Du är min Gud (El),

jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig!

Min Gud (Elohim),

jag vill upphöja dig.

29 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh) för han är god.

I evighet varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

119

Psalm 119 – Den stora alfabetspsalmen

[Psalm 119 är Bibelns längsta kapitel och är en hyllning till Guds ord. Psalmen är alfabetisk. I ordningsföljd genom hela det hebreiska alfabetet följer åtta verser som alla börjar på samma bokstav. Den första och femte versen i varje sektion har ofta samma tema. Den sjätte är ofta en kontrast till den femte och den sista (åttonde) tenderar att introducera nästa stycke.

De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen ännu mer tydlig. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbol förklarar det varför ämnet i psalmen ibland skiftar tvärt. Svenska Kärnbibeln tar med symbolen och skriver också inom hakklammer vad den symboliserar. Det ord som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också i fetstil för att indikera att det är ett extra viktigt ord just i den versen.

Åtta hebreiska uttryck för Guds ord återkommer ofta:

Imrah (singular, 19 ggr) – löftesord, tal.

Davar (singular, 24 ggr) – ord, uppenbarelse; pluralformen davarim används några gånger (det finns vissa skillnader i manuskript, se vers 57, 130, 139 och 161) och även om de tio budorden, se 2 Mos 34:28; 5 Mos 4:13; 10:4.

Chuqim (plural, 21 ggr) – förordningar; ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta oföränderliga lagar, beskrivs ofta som bud som inte har en rationell förklaring.

Mitzvot (plural, 22 ggr) – budord, tydliga befallningar; den judiska traditionen har identifierat inte bara 10, utan 613 mitzvot (totalt 365 förbud och 248 uppmaningar) i de fem Moseböckerna.

Mishpatim (plural, 23 ggr) – påbud, bindande juridiska beslut, bud som har med rätt och rättvisa att göra.

Edot (plural, 23 ggr) – stadgar, vittnesbörd; Guds grundläggande regler.

Piqudim (plural, 21 ggr) – föreskrifter, påbud, uppdrag; ordet återfinns bara här och i tre andra psalmer.

Torah (singular, 25 ggr) – undervisning, vägledning med instruktioner. Ordet Torah (som Kärnbibeln genomgående skriver med stor begynnelsebokstav p.g.a. dess centrala roll) kommer från verbet jarah som har betydelsen att kasta (som en pil) eller att skjuta iväg något. Torah visar på en riktning. Användningen är bred, ibland syftar ordet generellt på hela Guds ord, ibland endast på de fem Moseböckerna. I Torah ingår chuqim, mitzvot och mishpatim och även halacha, den juridiska aspekten av ”lagen”.

Bara 4 av psalmens 176 verser har inte med något av dessa orden, se vers 3, 37, 90 och 122. I 6 av psalmens 22 sektioner finns alla dessa åtta ord med, se he, vav, chet, jod, kaf och pe.

Författare: Okänd

Struktur: Alfabetisk – Åtta verser för varje bokstav. Här finner vi en kiastisk struktur i sju steg där varje sektion består av tre bokstäver, förutom den i mitten som har fyra. Psalmen har ibland kallats Menora-psalmen, då ljusstaken i templet, menoran, är dekorerad med 22 mandelblommor som har samma strukturella mönster: tre på de sex grenar som sträcker sig från lampstaken och fyra på den centrala, se 2 Mos 25:31-40.

א – alef, vers 1-8

ב – bet, vers 9-16

ג – gimel, vers 17-24

 ד – dalet, vers 25-32

 ה – he (har alla 8 ord), vers 33-40

 ו – vav (har alla 8 ord), vers 41-48

  ז – zajin, vers 49-56

  ח – chet (har alla 8 ord), vers 57-64

  ט – tet, vers 65-72

   י – jod (har alla 8 ord), vers 73-80

   כ – kaf (har alla 8 ord, vers 88b mittpunkt), vers 81-88

   ל – lamed, vers 89-96

   מ – mem, vers 97-104

  נ – nun, vers 105-112

  ס – samech, vers 113-120

  ע – ajin, vers 121-128

 פ – pe (har alla 8 ord), vers 129-136

 צ – tsade, vers 137-144

 ק – qof, vers 145-152

ר – resh, vers 153-160

ש – shin (kiasm kring talet sju), vers 161-168

ת – tav, vers 169-176

När en psalm är alfabetisk är det ett tecken på att psalmisten vill vara allomfattande. I t.ex. Psalm 145, som är en lovsång, vill David prisa Gud på alla tänkbara sätt från A till Ö. Här i Psalm 119 är psalmistens önskan att leva ett heligt liv. Genom att följa den alfabetiska strukturen (gånger åtta) uttrycker psalmisten sin överväldigande önskan att tjäna Gud på alla möjliga sätt som går att uttrycka med ord! Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.]

א – alef

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Talvärdet är 1. Tecknet föreställer en oxe som symboliserar styrka, ledaren, den förste och det viktigaste. De två första verserna börjar båda med ordet ashrei, samma ord som inleder hela Psaltaren, se Ps 1:1. Ordet för att vandra (hebr. halach) används i vers 1 och 3 (dock med olika verbformer) och ramar in vers 2. Att hebreiskan saknar tempus går inte att förmedla i en översättning. Därför blir det på svenska som om det vore olika tempus: ”vandrar” och ”har vandrat”. Psalmisten både lever och har levt efter Guds vilja – hebreiskan betonar något ständigt pågående. Detta förstärks ytterligare genom att yiqtol, som ofta översätts i futurum ”kommer att fråga efter”, används i den inramade versen, vers 2. Att vandra och leva efter Guds vilja gäller hela livet. I vers 4 används en fjärde hebreisk verbform som översatts till: ”ska följa”. Dessa olika verbformer lyfter fram vikten av att alltid följa Guds föreskrifter.]

1 Rikt välsignade(saliga; mycket lyckliga) är de vars väg är fullkomlig (obefläckad, oklanderlig, obruten) [rak – dvs. som inte vinglar hit och dit mellan dikena],

de som vandrar i (lever efter) Herrens (Jahvehs) undervisning (Torah).

2 Rikt välsignade(saliga; mycket lyckliga) är de som håller (vaktar, bevarar) hans vittnesbörd (stadgar – hebr. edot),

de som av hela hjärtat kommer att fråga efter (söka; ta sin tillflykt till; träda fram inför) honom.

3 De som inte heller gör något orättfärdigt,

de som har vandrat på hans vägar [plural; jfr vers 1].

4 Du har befallt dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim),

för att vi ska följa dem noggrant (med all kraft; ordagrant ”mycket”).

5 O tänk om(ack, om ändå – hebr. achalaj) mina vägar var styrda (bestämda, fasta)

så att jag följer dina förordningar (hebr. chuqim). [Fil 4:12-14]

6 Då ska jag inte skämmas

när jag tar hänsyn till alla dina budord (hebr. mitzvot).

7 Jag vill tacka(med öppna händer prisa, hylla och erkänna) dig med uppriktigt hjärta,

när jag lär mig (undervisas i) dina rättfärdiga påbud (hebr. mishpat).

8 Jag ska hålla (skydda, följa, ge akt på)dina förordningar(hebr. chuqim),

överge mig inte fullständigt (ordagrant ”mycket”).

[Hebr. meód som betyder mycket, många och med full kraft och intensitet används både i vers 4 och 8. Ordet ”hålla” (hebr. shamar) används både här i avslutningen och i första versen i nästa stycke och binder samman dessa stycken.]

ב – bet

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Talvärdet är 2. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. De flesta verserna börjar med ord som inleds med prepositionen ”b” och som översatts: ”Hur” (vers 9), ”Med” (vers 10, 13), ”i” (vers 11, 14, 16) och ”över/på” (vers 15). Den enda versen som inte är en preposition är vers 12 som börjar med ordet baroch – prisad. Detta är den enda versen med detta ord i hela Psalm 119. Det andra verbet ”lär” används också i vers 7 och där tillsammans med ”tacka”.

Hela stycket inleds med en retorisk fråga hur man ska kunna leva rätt och rent. Det självklara svaret kommer i nästa rad: ”Genom att följa Guds ord!” Dock utvecklas svaret i verserna som följer, vilket visar att det inte är självklart och kan tas för givet. Det krävs både vilja, överlåtenhet och lärande för att hålla sig på Guds väg.]

9 Hur ska en ung man bevara sin stig (välkända, upptrampade gångväg) ren?

Genom att hålla sig till (skydda, följa, ge akt på) ditt ord (hebr. davar).

10 Med hela mitt hjärta har jag frågat efter (sökt, tagit min tillflykt till, närmat mig) dig,

låt mig inte göra fel mot dina budord (hebr. mitzvot).

11 I mitt hjärta har jag gömt (bevarat, skyddat, lagrat) ditt löftesord (hebr. imrah) [som en skatt, se Matt 6:21],

så att jag inte ska synda mot dig.

12 Prisad(välsignad, lovad, ärad) är du Herre (Jahveh),

lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

13 Med mina läppar

har jag återgett (räknat upp)

alla påbud (hebr. mishpat)

från din mun.

[Psalmisten är både en lärare och själv en elev, se Jes 50:4. Ordföljden i hebreiskan gör att substantiven ”mina läppar” och ”din mun” ramar in versen och inneslutna däremellan är ”uttalade beslut”. Hebreiska ordet mishpatim har att göra med Guds påbud och rättvisa beslut. Att själv uttala Guds påbud visar på en vilja att följa dem. Även om uttalanden inte behöver garantera fullständig överlåtenhet (människor kan ibland säga en sak, men göra en annan), brukar orden som sägs reflektera vår vilja och det är svårare att bryta mot det som en människa själv har proklamerat. När vi uttalar något med vår egen mun blir det en del av oss och det blir även ett vittnesmål inför andra människor.]

14 Jag fröjdar mig över(i) [längs med vandringen på] dina vittnesbörds (hebr. edots)väg,

lika mycket som över all [världens] rikedom.

[All rikedom i hela världen måste till för att ens göra någon form av jämförelse med glädjen att få vandra tillsammans med Gud på hans väg, se även Ords 10:22. Tidigare har hjärtat nämnts, se vers 2, 7, 10-11. I hebreiskan refererar hjärtat till hela vår varelse och liv. Det är viktigt att känslorna också finns med, hur vi känner påverkar vårt beteende. Glädje i Guds ord är en viktig ingrediens i svaret på hur vi håller oss på Guds väg.]

15 Dina föreskrifter(påbud, uppdrag – hebr. piqudim)

vill jag begrunda (tänka på, reflektera över)

och skåda

dina stigar (välkända upptrampade gångvägar).

[På samma sätt som vers 13 hade en kiastisk struktur med substantiv som ramade in verben, följer vers 15 och 16 samma uppbyggnad.]

16 I dina förordningar(hebr. chuqim)

har jag min sprudlande glädje (entusiasm) [som ett barn som leker och skrattar],

och jag ska inte glömma

ditt ord (hebr. davar). [Vissa manuskript har ”dina ord” i plural.]

ג – gimel

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Talvärdet är 3. Tecknet avbildar en kamel (hebr. gamal). Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Hittills har psalmen haft en positiv ton att psalmisten ska följa Guds ord. I den här tredje sektionen öppnas upp för en viss sårbarhet – psalmisten ser sig själv som en förbipasserande resenär här i jordelivet. Bönen är att få vara uthållig som kamelen och leva efter Guds bud oavsett omständigheter.]

17 Handla generöst med din tjänare,

så att jag får leva och jag ska lyda ditt ord (hebr. davar).

[Det första verbet gamal är ett rikt ord som används för att skörda, avvänja ett barn, kompensera och ge lön. Det kopplas ihop med verben ”leva” och ”lyda”. Orden avtäck och ta bort, i vers 22, har samma rot.]

18 Avtäck(öppna) mina ögon,

så jag kan se det underbara (undren, allt fantastiskt) [ordet är i plural] i din undervisning (Torah). [Apg 9:18]

19 En resenär(främling) på jorden [det är inte mitt hemland] är jag –

göm inte dina budord (hebr. mitzvot) från mig.

20 Krossad(förtärd; på väg att gå sönder) är min själ (hela min person),

i min ständiga längtan efter dina påbud (hebr. mishpatim).

21 Du har bestraffat de stolta som är förbannade,

då de gjort fel mot dina budord (hebr. mitzvot).

[Upprepningen av mitzvot i vers 19 och 21 ramar in och förstärker vers 20 som en central vers.]

22 Ta bort(rulla undan) från mig hån och förakt,

för jag har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) dina vittnesbörd (hebr. edot).

23 Även då furstar sitter och talar emot mig,

har din tjänare begrundat (tänkt på, reflekterat över) dina förordningar (hebr. chuqim).

24 Ja(även, också), dina vittnesbörd (hebr. edot) är min njutning,

de är mina rådgivare.

ד – dalet

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Talvärdet är 4. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Fem av verserna börjar med ordet väg (hebr. derech) som ofta används bildligt för vägval.

I föregående stycke var första gången ordet själ – hebr. nefesh, användes i Psalm 119. Nu återkommer ordet här i vers 25 och 28. I vers 20 uttryckte psalmisten att själen var krossad, sönderslagen och hade fallit till marken. Det första ordet här i vers 25 är hebr. dabaq, som betyder fastlimmad. Stoften och mullen är ofta förknippad med död (kroppen begravs i jord och förmultnar, se Ps 22:16; 30:10; 104:29). Psalmisten uttrycker hur han är så gott som död, hans själ är krossad och ligger på marken, i sig själv kan han inte resa sig – hans enda hopp är att Herren ska lyfta honom. Vers 25-28 formar en kiasm som ramas in av hebr. nefesh och davar.]

25 Min själ hålls fast i (är limmad mot – hebr. dabaq) stoftet [denna världen, det mänskliga; är så gott som död],

skynda till mig i enlighet med ditt ord (hebr. davar).

26 Jag återberättar om mina vägar och du svarar mig –

lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

27 Låt mig förstå vägen för dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim),

så att jag kan begrunda (tänka på, reflektera över) dina fantastiska gärningar.

28 Min själ (hela min person)smälter bort(droppar) [jag gråter] under tyngden av sorg,

upprätthåll mig i enlighet med ditt ord (hebr. davar).

29 Ta bort från mig falskhetens väg,

och ge mig i nåd (oförtjänt kärlek) din undervisning (Torah).

30 Jag har valt sanningens väg,

dina domar (hebr. mishpat) har jag för ögonen.

[Falskhet (hebr. sheqer) och sanning (hebr. emet) är varandras motsatser, även rent bokstavligt vacklar lögnen medan sanningen står fast, se Ps 12.]

31 Jag håller fast vid(följer efter, ”är som limmad mot” – hebr. dabaq) dina stadgar (hebr. edot).

Herre, låt mig inte komma på skam!

32 Jag springer på dina budords (hebr. mitzvots)väg,

för du har vidgat mitt hjärta.

[Psalmisten inte bara går, utan springer med entusiasm! Gud har gett insikt genom att ge en längtan och glädje för Guds ord.]

ה – he

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Talvärdet är 5. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. Ordet för väg, som dominerade förra stycket, används också här i vers 33 och vers 37. Varje vers, utom den sista, börjar med ett uppmanande imperativ – stycket handlar om Herren som en lärare, ledare och befriare.]

33 Undervisa mig Herre (Jahveh) dina förordningars (hebr. chuqims) väg,

och jag ska hålla (vakta, bevara) dem i varje steg (jag tar).

34 Ge mig förståelse så jag kan hålla (vakta, bevara) din undervisning (Torah)

och efterleva (hålla mig till) den av hela mitt hjärta.

[Undervisningen måste åtföljas av att också följa uppmaningarna, se Jak 2:10.]

35 Led mig(hjälp mig vandra) på dina budords (hebr. mitzvots) stig (välkända, upptrampade gångväg),

för jag älskar att gå på den (känner stark längtan och dras till den).

36 Böj(vänd) mitt hjärta till dina stadgar (hebr. edot)

och inte till girighet.

37 Vänd bort mina ögon från att se fåfänga (tomhet)

och låt mig leva (bli bevarad, leva till fullaste måttet) på dina vägar.

[I vers 36 nämns ”hjärta” och girighet. Hjärtat talar om inre motiv. I vers 37 är paret ”ögon” och fåfänga. Om ögonen bara är fäst på världslig rikedom, som motivation, är det bara tomhet, se även Ords 10:22; Matt 6:24.]

38 Stadfäst(bekräfta, uppfyll; ordagrant: ”res upp”) ditt löftesord (hebr. imrah) för din tjänare,

som ägnar sig åt att frukta (vörda) dig.

39 Vänd bort(fördriv) föraktet (vanäran) [att bryta mot dina bud eller människors hån, se vers 42]

som jag fruktar (är rädd för),

för dina påbud (hebr. mishpat) är goda.

40 Se, jag har längtat efter dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim),

låt mig leva (leva till fullaste måttet; bli bevarad) i din rättfärdighet.

ו – vav

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Talvärdet är 6. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Tältpinnens funktion är att hålla upp tältduken, den är den centrala knutpunkt som binder ihop olika delar. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. Orden ”och”, ”men”, ”alltså” osv. börjar med ”vav”. Hebreiska bokstäver har även ett talvärde. Bokstaven ”vav” har talvärdet sex. Detta är människans tal och därför symboliserar den ofta människan och det mänskliga. Varje ord börjar med ett ord som har ”vav” som ett prefix.]

41 Och kom med din nåd (omsorgsfulla kärlek) över mig, Herre (Jahveh),

liksom din frälsning (räddning), enligt ditt löftesord (hebr. imrah).

42 Så att jag kan svara den som hånar mig,

för jag förtröstar (litar) på ditt ord (hebr. davar).

43 Och ta aldrig någonsin bort från min mun – ordet (hebr. davar) med din sanning,

för jag hoppas på dina påbud (hebr. mishpat).

[De tre första verserna beskriver hur psalmisten är under press.]

44 Då ska jag följa(hålla, lyda) din undervisning (Torah)

hela tiden (kontinuerligt) för evigt.

45 Och jag ska vandra i lätthet (utan verkliga bekymmer),

för jag har frågat efter (sökt, tagit min tillflykt till) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

46 Och jag ska tala om dina vittnesbörd (hebr. edot) inför kungar

utan att behöva skämmas.

47 Och min lekfulla glädje(entusiasm – som ett barn som leker och skrattar) har jag i dina budord (hebr. mitzvot)

som jag har kära (älskar).

48 Och jag ska även lyfta upp mina händer till dina budord (hebr. mitzvot) som jag älskar

och jag ska begrunda (tänka på, reflektera över) dina förordningar (hebr. chuqim).

ז – zajin

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Talvärdet är 7. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Guds ord är levande och verksamt och skarpare än något tveeggat svärd, se Heb 4:12. Hebr. zakar, ”komma ihåg” inleder tre verser, se vers 49, 52, 55. Även Torah förekommer tre gånger, se vers 51, 53, 55. Detta är det enda ord för Guds vägledning som återkommer tre gånger i en sektion i Psalm 119 och visar på en fulländning. Ordet ”Detta” (hebr. zok) i vers 50 och 56 är de enda två förekomsterna i hela denna långa psalm, och kan syfta tillbaka på vad som sagts, eller framåt, vilket är troligast här.

Som den sjunde bokstaven finns en koppling till hur Gud vilade på sjunde dagen. De sju första verserna formar en kiasm där just ”kom ihåg” är ett nyckelord. (Med tanke på andra strukturer kring sju, se t.ex. vers 165, är det inte oväntat att finna denna typ av form även här.) Mitt i livets strid – omringad av stolta och onda människor, bokstavligt och strukturellt båda sidor om psalmistens uttalande centralt i kiasmen, se vers 51 och 53 – kan vi komma ihåg Guds ord och få bli tröstade, se vers 52. Orden ”pilgrims boning” i vers 54 anknyter också till en viloplats.]

49 Kom ihåg ditt ord (hebr. davar) till din tjänare,

eftersom du har gett mig hopp.

50 Detta är min tröst (förändring från sorg till tröst) i min bedrövelse:

att ditt löftesord (hebr. imrah) har återupplivat mig (bevarat; gett mig nytt liv).

51 De stolta[högmodiga människor som föraktar Gud] hånar mig mycket,

men jag viker inte av från din undervisning (Torah).

52 Jag kommer ihåg dina påbud (hebr. mishpat)

från forna dagar, Herre (Jahveh), och jag blir tröstad (går från sorg till hopp).

[Guds ord är från forna dagar, står fast och går att lita på.]

53 Brinnande harm(en rättfärdig vrede) griper tag om mig,

eftersom de onda överger din undervisning (Torah).

54 Sånger(lovprisning) – har dina förordningar (hebr. chuqim) blivit för mig –

i min pilgrimsfärds boning (det hus där jag vilat på min vandring) [Heb 11:13].

[Sånger (hebr. zemirot) kan också betyda beskydd – lovsången är en starkhet, se Ps 118:14.]

55 Jag kommer ihåg ditt namn Herre (Jahveh) under natten,

och håller fast vid (beskyddar, vakar över) din undervisning (Torah).

[Psalmisten kommer ihåg Guds namn. Ett namn är mer än bara några bokstäver. Till skillnad från en titel så beskriver namnet hela personen med allt vad den är. Natten kan bokstavligt syfta på tider av oro med sömnlösa nätter då tankarna snurrar. Natt kan också bildligt syfta på mörka perioder i livet. Det finns många olika ord för svårigheter, både bildliga och konkreta. Ett annat ord är trångmål, som ordagrant är en ”trång passage”, se Ps 118:5. Det är en sak att veta omfattningen av ett problem och kämpa sig igenom en trång passage, men i natten är det svårt att ens veta riktningen, okända faror kan lura och vägen framåt är inte tydlig. Mitt i detta mörka kaos håller psalmisten fast vid Torah. Ordet Torah kommer från verbet jarah som har betydelsen att kasta (som en pil) eller att skjuta iväg något. Torah visar på en riktning och ger vägledning. Guds ord är också en lykta, se Ps 119:105.] 56 Detta har jag (kan tillgodoräkna mig):

att jag har hållit (ordagrant: låtit växa som en grönt skott, dvs. bevarat) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

ח – chet

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Talvärdet är 8. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek.]

57 Herren (Jahveh) är min del(arvedel, lott),

jag har sagt att jag ska hålla (vaka över, bevaka, bevara) dina ord (hebr. davarim).

58 Jag bönfaller inför ditt ansikte med hela mitt hjärta,

ge mig nåd (oförtjänt kärlek) i enlighet med ditt löftesord (hebr. imrah).

59 Jag har tänkt på(planerat, ”vävt”) mina vägar (mina vägval)

och styrt mina fötter enligt dina vittnesbörd (hebr. edot).

60 Jag har skyndat mig

och dröjde inte att hålla (följa) dina budord (hebr. mitzvot).

61 De ondas snaror(band) har omsnärjt mig

men jag har inte glömt bort din undervisning (Torah).

62 Mitt i natten ska jag stå upp

och tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig för dina rättfärdiga påbud (hebr. mishpat).

63 Mina vänner(de jag väljer att umgås med, mina kamrater) är de som fruktar (vördar) dig,

och de som håller dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

64 Jorden, Herre (Jahveh), är full av din nåd(omsorgsfulla kärlek),

lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

[Herrens namn, Jahveh, nämns bara i första och sista versen, se vers 57 och 64. Även kombinationen av hur Herren ger chelek (arvedel) och chesed (nåd) hjälper till att rama in detta stycke. På ett fint sätt förstärker dessa nyckelord, som båda börjar på bokstaven chet, hur Herren ger ett utstakat område och omsluter och skyddar med sin nåd!]

ט – tet

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Talvärdet är 9. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I detta stycke finns ordet ”tov” sex gånger och det översätts med orden ”väl”, ”gott”, ”god” och ”bättre”. De två första och de två sista verserna börjar med det ordet. I psalmens centrala del finns ”tov” två gånger (vers 68), vilket förstärker Guds godhet och hur Guds undervisning är något gott! Verbet anah som översatts ödmjukad/ödmjukas är ett rikt ord som betyder vara svag, fattig, plågad, osv. Det kommer från verbet att vara låg och nedtryckt, men även att svara, ge respons och sjunga! I ordets betydelse ser vi hur en prövning kan vara ett verktyg där vi kan komma ut på andra sidan ödmjukade med en lovsång på våra läppar. Ordet används i vers 67 och 71 och ramar in det centrala stycket i vers 68-70. Hela stycket följer ett kiastiskt mönster där Guds goda handlande enligt hans Ord (Davar/Torah) är bättre än all tänkbar materiell välsignelse, se vers 66 och 72.]

65 Väl(gott) har du behandlat din tjänare, Herre (Jahveh),

i enlighet med ditt ord (hebr. davar).

66 Gott omdöme (ordagrant: ”god smak”) och kunskap (förståelse, vishet) – lär mig det,

för jag tror på dina budord (hebr. mitzvot).

[Lär mig att skilja mellan vad som är moraliskt rätt och fel. Se även Fil 1:9.]

67 Innan jag var ödmjukad (fick lida) gick jag vilse (irrade jag mållöst, syndade jag omedvetet),

men nu följer (lyder) jag ditt löftesord (hebr. imrah).

[Ödmjukad (hebr. anah) återkommer också i vers 71a och ramar in vers 68-70. Här i vers 67 är det vanliga hebreiska formen qal, medan i vers 71 är det pual – den passiva formen. Något eller någon har ödmjukat psalmisten, om det är Gud eller de stolta framgår inte, men bakom allt detta står en god Gud som gör gott, se även Matt 6:13; Jak 1:2-3.]

68 God är du – och du gör gott,

lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

[Hebr. tóv används två gånger i denna vers. Bakom Herrens goda egenskaper och all godhet han ger finns faktumet att Gud är god. Guds godhet är inte bara ett attribut – det är hans essens! Vers 69b är styckets kärna – ett villigt hjärta! Vers 69-70 ramar in ordet ”hjärta” och kontrasten mellan ett ödmjukt hjärta och ett hårt, lögnaktigt hjärta.]

69 De stolta [högmodiga människor som föraktar Gud] har smitt(täckt över, dolt) en lögn mot mig,

men med hela mitt hjärta vill jag hålla (vakta, bevara) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

70 Okänsliga som fett är deras hjärtan,

men jag har min lekfulla glädje (entusiasm; som ett barn som leker och skrattar) i din undervisning (Torah).

71 Gott(bra) var det för mig att ödmjukas (att jag blev svag; att jag fick gå igenom svårigheter),

så att jag fick lära mig dina förordningar (hebr. chuqim).

72 Bättre för mig är undervisningen (Torah) från din mun

än mängder av (ordagrant ”tusentals”) guld och silver [mynt].

י – jod

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Talvärdet är 10. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft.]

73 Dina händer har gjort mig och format mig,

ge mig förstånd så att jag kan lära mig dina budord (hebr. mitzvot).

74 De som fruktar(vördar) dig ska se mig och vara glada,

eftersom jag har mitt hopp i ditt ord (hebr. davar).

75 Jag vet, Herre (Jahveh), att dina domar (hebr. mishpat) är rättfärdiga

och att du har bedrövat mig i trofasthet (sanning).

76 Jag ber dig, låt din nåd (omsorgsfulla kärlek) vara redo att trösta mig,

efter ditt löftesord (hebr. imrah) till din tjänare.

77 Din barmhärtighet (medkännande nåd)kommer över mig, så jag kan leva,

för din undervisning (Torah) är min glädje!

78 Låt de stolta [högmodiga människor som föraktar Gud]komma på skam, för de har förvrängt min sak med falskhet,

men jag ska begrunda (tänka på, reflektera över) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

79 Låt dem som fruktar (vördar) dig komma tillbaka till mig,

och de som känner dina vittnesbörd (hebr. edot).

80 Låt mitt hjärta vara odelat (låt mig vara helhjärtad) i dina förordningar (hebr. chuqim),

så att jag inte drabbas av skam.

כ – kaf

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Talvärdet är 20. Tecknet avbildar en handflata. Bokstavens symboliska betydelse är något öppet, att tillåta, något böjt eller kupat. Hebreiska ordet för sked är just kaf, eftersom det är en naturlig förlängning av handen som en behållare. Bokstaven kan både symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också för att ta emot. Hela detta stycke domineras av upplevelse att var under hård press. Hebr. kala betyder att något tar slut eller blir förgjort. Ordet används tre gånger översätts förgås och förtärt, se vers 81, 82 och 87.]

81 Min själ (hela min person)förgås(är utmattad, utarmad och trängtar) efter din frälsning (räddning),

på ditt ord (hebr. davar) hoppas jag.

82 Mina ögon förgås(är uttröttade, mattas av längtan) efter ditt löftesord (hebr. imrah),

jag säger: ”När ska du trösta mig?”

83 För jag har blivit som en vinlägel i rök,

likväl glömmer jag inte dina förordningar (hebr. chuqim).

[Vinläglar gjordes av skinn som blir torrt och sprucket när det utsätts för större mängder rök.]

84 Hur många[hur få] är din tjänares dagar?

När ska du verkställa domen (hebr. mishpat) på dem som förföljer mig?

85 De stolta [som arrogant reser sig mot Gud]har grävt en djup grop för mig,

vilket är emot din undervisning (Torah).

[Vers 86-87 formar en kiasm där den centrala versen är en önskan om Guds hjälp.]

86 Alla dina budord (hebr. mitzvot) är trofasta,

de [ogudaktiga, se vers 85] förföljer mig för ingenting,

hjälp mig du.

87 De har nästan förtärt (utplånat – hebr. kalal) mig på jorden,

men för min del har jag inte försakat något av dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

88 I din nåd(med din omsorgsfulla kärlek) – ge mig liv (bevara, återuppliva mig)

och jag ska följa din muns alla stadgar (hebr. edot).

[Denna vers är psalmens mittpunkt om man räknar hebreiska ord. Fram till och med vers 88a är det 530 ord och från vers 89 till sista versen (vers 176) är det också 530 ord. Den sista raden (vers 88b) består av tre hebreiska ord. Det centrala ordet är edot och den centrala frasen, och psalmens centrala budskap, är: ”och jag önskar att följa – dina vittnesbörd – från din mun”!]

ל – lamed

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Talvärdet är 30. Den är storleksmässigt den högsta bokstaven i det hebreiska alfabetet. Det gör att den står ut i en text och är väl synlig eftersom det är den enda bokstaven som är så hög så den sticker upp ovanför den tänkta topplinjen längs överkanten på bokstäverna. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska. Den beskriver ofta auktoritet, eller något som motiverar och gör så att något sker. Som den högsta bokstaven sträcker den sig uppåt mot himlen och kopplar ihop bokstäverna med himmelen.]

89 För evigt, Herre (Jahveh),

står ditt ord (hebr. davar) fast i himlarna.

90 Från generation till generation varar din trofasthet,

du har grundat jorden och den står fast.

91 Enligt dina påbud(hebr. mishpatim) består de än idag,

för alla ting är dina tjänare.

92 Om inte din undervisning (Torah) hade varit min lust,

skulle jag ha gått under i mina bedrövelser.

93 Jag ska aldrig glömma dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim),

för med dem har du upplivat mig (bevarat, låtit mig få leva och vara frisk).

94 Jag är din, fräls (rädda) mig

för jag har frågat efter (sökt, tagit min tillflykt till) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

95 De onda har väntat på mig för att kunna förgöra mig,

men jag begrundar (tänker noga på) dina vittnesbörd (hebr. edot).

96 Jag har sett ett slut (en gräns)på varje fulländning,

men dina budord (hebr. mitzvot) saknar begränsning.

מ – mem

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Talvärdet är 40. Ursprungligen föreställde tecknet vågor på vattnet. Vår bokstav ”M” har fortfarande kvar denna vågform, medan det nuvarande hebreiska tecknet är bilden på ett lugnt vatten. Bokstaven står för vatten, folk, nationer och språk.]

97 Hur jag älskar din undervisning (Torah)!

Hela dagen är den min begrundan (det jag ständigt reflekterar över).

98 Dina budord (hebr. mitzvot) gör mig visare än mina motståndare,

för de är alltid med mig.

99 Jag har mer förståelse än alla mina lärare,

för dina stadgar (hebr. edot) är min begrundan [det jag ständigt reflekterar över].

100 Jag förstår mer än mina äldste,

eftersom jag håller (vaktar, bevarar) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

101 Jag har avhållit min fot från varje ond stig (välkänd, upptrampad gångväg)

för att jag har hållit (följt, varit lydig mot) ditt ord (hebr. davar).

102 Jag har inte vikit av från dina påbud(hebr. mishpatim),

som du har instruerat mig.

103 Hur söta (ljuvliga) är dina löftesord (hebr. imrat) för min gom,

ja sötare än honung i min mun.

[Guds ord liknas vid honung. Syftar antagligen på dess ljuvliga smak men också dess fantastiska hållbarhet. Honung kan förvaras över 3 000 år och fortfarande vara ätbar. Den innehåller också olika antibiotika som har hälsosamma effekter.]

104 Av(genom) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim) får jag förståelse,

därför hatar jag varje falsk stig (välkänd, upptrampad gångväg).

נ – nun

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Talvärdet är 50. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Orden för lykta och stig börjar på nun. Guds uttalade ord – hans löften och varningar – hjälper mig i val och beslut, se Ords 6:23; 2 Tim 3:16. Jesus är världens ljus, se Luk 2:29-32; Joh 1:4; 8:12; 1 Pet 1:19.]

105 Ditt ord (hebr. davar) är en lykta[oljelampa] för min fot [för mitt nästa steg]

och ett ljus på min stig(upptrampade gångväg).

106 Jag har svurit(gett min ed) och jag har bekräftat det

för att hålla (följa, lyda) dina rättfärdiga påbud (hebr. mishpatim).

107 Jag är bedrövad, djupt plågad,

uppliva mig (ge mig liv på nytt) Herre (Jahveh), enligt ditt ord (hebr. davar).

108 Ta emot det frivilliga offret från min mun,

jag ber dig Herre (Jahveh) och lär (undervisa) mig dina påbud (hebr. mishpatim).

109 Min själ(hela min person) är hela tiden (kontinuerligt) i min hand,

jag har inte glömt bort din undervisning (Torah).

110 De onda har lagt ut en snara för mig,

men jag vandrar inte bort från dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

111 Dina stadgar (hebr. edot) har jag tagit som arv för alltid,

de är mitt hjärtas glädje.

112 Jag har böjt mitt hjärta till (har bestämt mig) att följa (göra) dina förordningar (hebr. chuqim)

för alltid – till slutet (varje steg).

ס – samech

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Talvärdet är 60. Den exakta betydelsen av piktogrammet för samech är inte känd. Det hebreiska ordet samech betyder dock stöd och stöttning. Piktogrammet kan avbilda en pelare, en sköld eller en törnbuske. Törne används ofta av herdar för att avgränsa ett område för får. Stycket är uppdelat i flera kiasmer. Vers 113-115a och 118-120 formar en yttre ram där psalmisten ger en kontrast mellan hat och kärlek. Centrala står vers 116b, som ramas in av samach (uppehåll) och saad (stötta).]

113 De ostabila(två-delade, halvhjärtade) hatar jag [Jak 1:8],

men din undervisning (Torah) [som ger tydlig vägledning] älskar jag.

114 Mitt gömställe(hemliga skydd, min tillflyktsort) och min sköld är du;

jag hoppas (väntar tålmodigt; förtröstar) på ditt ord (hebr. davar). [Ps 27:5]

115 Vik bort(stig åt sidan) från mig, ni som gör det onda,

så jag [obehindrat] kan hålla (vakta, bevara) min Guds (Elohims) budord (hebr. mitzvot).

116 Uppehåll mig enligt ditt löftesord (hebr. imrah) så att jag får leva,

och låt inte mitt hopp komma på skam.

[Detta är den centrala versen.]

117 Stötta mig och jag ska bli frälst (räddad)

och jag ska ägna mig oavbrutet åt dina förordningar (hebr. chuqim).

118 Du föraktar alla som gör fel (tar lätt på) mot dina förordningar (hebr. chuqim),

för deras lögn är fåfäng.

119 Som slagg tar bort alla onda från jorden,

därför älskar jag dina vittnesbörd (hebr. edot).

120 Mitt kött skälver i fruktan för dig, och jag är rädd för dina domar (hebr. mishpatim).

ע – ajin

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Talvärdet är 70. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Tre gånger förekommer frasen ”din tjänare”. Först i vers 122 och 124 som leder upp till vers 125 där frasen står först i meningen och med deklarationen ”Din tjänare – är jag”! Förtryckare och stolta struntar i Guds undervisning. Vi anar en frustration hos psalmisten i bönen för Gud att gripa in, se vers 126. Symbolen för ajin förstärker frågorna om inte Gud ser de ogudaktiga och om han inte ser hans tjänare?]

121 Jag har gjort det som är rätt (hebr. mishpat) och rättfärdigt,

utlämna mig inte till mina förtryckare.

122 Garantera(ge ett löfte att göra) din tjänare gott,

låt inte de stolta [som föraktar Gud och hans Ord] förtrycka mig.

[Detta är den enda versen i hela kapitlet som inte har med ett av åtta ord för Guds ord. Dock tolkas ordet ”gott” som att det syftar på att Guds ord är gott!]

123 Mina ögon trånar efter din frälsning (räddning)

och efter ditt rättfärdiga löftesord (hebr. imrah).

124 Handla(gör) med din tjänare i enlighet med din nåd (omsorgsfulla kärlek)

och lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

125 Din tjänare är jag – ge mig förstånd

så att jag kan ha kunskap om dina vittnesbörd (hebr. edot).

126 Det är tid för Herren (Jahveh) att agera (handla, göra något),

för de [ogudaktiga] har upphävt (omintetgjort, brutit) din undervisning (Torah).

[De ogudaktiga kan syfta på förtryckarna och de högmodiga, se vers 121-122.]

127 Därför älskar jag dina budord (hebr. mitzvot) över allt guld,

ja mer än finaste guld.

128 Därför högaktar (följer) jag alla dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim) i allting;

alla falska stigar (välkända upptrampade gångvägar) hatar (avskyr, föraktar) jag.

[Sektionen avslutas med två verser som båda börjar med hebr. alken, översatt ”därför”. Två starka känslor kontrasteras: att älska Guds ord på alla livets områden – mer än guld – och hata medvetet falska tillvägagångssätt.]

פ – pe

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Talvärdet är 80. Tecknet avbildar en mun. Detta är anledningen till ordvalet i vers 131 där psalmisten beskriver hur han öppnar sin mun på vid gavel och flämtar efter Guds ord! pe står ofta för munnens funktioner som tal, utandning och att äta. Orden som formas i munnen är också det sätt vi kommunicerar med andra människor, vilket i sin tur gör att bokstaven ofta beskriver relationer till andra människor. Ordningen i alfabetet, där pe följer ajin, antyder också en prioriteringsordning. Ögat, som handlar om att se och förstå, kommer före munnen, som står för verbal kommunikation. Är ordningen omvänd blir det ”blind konsumtion” som intas eller tanklöst prat som kommer ut. Den som är vis observerar först innan han ger uttryck för sin åsikt. Ögat (Ajin) ger insikt. Munnen (Pe) ger insikten en röst. Även denna sektion har ett kiastiskt mönster som ramas in av psalmistens längtan att hålla Guds ord och sorgen över dem som inte gör det.]

129 Underbara(övernaturliga, fantastiska) är dina stadgar (hebr. edot),

därför håller jag dem (min själ vaktar dem).

130 Öppnandet(uppenbarelsen) av dina ord (hebr. davarim) – ger ljus (klarhet) [välsignelse];

det ger förståelse (urskillningsförmåga) för de enkla(öppna, villiga) [människor].

[Hebr. petach betyder ”öppning” och kommer från verbet ”att öppna”. Att glänta på och avslöja ryms också i ordets betydelse här. När Guds ord förstås och förklaras ger det ljus som när en stängd port öppnas, se Luk 24:27, 31; Apg 17:3; Ef 1:18. Ljus är en symbol på uppenbarelse men också förknippat med välsignelse, se Ps 97:11; 112:4; 118:27, något som också förstärks med det kiastiska mönstret då denna vers tematiskt hör ihop med vers 135.]

131 Jag öppnar min mun på vid gavel och flämtar,

för jag längtar efter dina budord (hebr. mitzvot).

132 Vänd dig till mig och var nådefull (ge mig oförtjänt kärlek, favör),

så som rätt är (hebr. mishpat) mot dem som älskar ditt namn (sätter dig främst).

133 Led mina steg(gör dem fasta) med ditt löftesord (hebr. imrah),

låt ingen synd dominera (styra, regera över) mig.

134 Befria(återlös, köp tillbaka) mig från människors förtryck [som missbrukar sin auktoritet; krossar motståndare],

så jag kan hålla dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

135 Låt ditt ansikte lysa över din tjänare [kom med din närvaro och välsignelse, se 4 Mos 6:25-26],

lär (undervisa) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

136 Strömmar av tårar rinner från mina ögon,

därför att människor inte följer (håller sig till) din undervisning (Torah).

[Versen hör tematiskt ihop med vers 129 där psalmisten håller och vakar över Guds stadgar. Hela denna sektion har präglats av den personliga glädjen och engagemanget i Guds ord. Den avslutas nu med en sorg över att människor inte delar den längtan, bildligt rinner floder av tårar ner över psalmistens ansikte. Detta är också ett tecken på en verklig personlig övertygelse. Den som gråter över olydnad mot Guds ord, kan ju själv inte vara oengagerad i Guds undervisning.]

צ – tsade

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Talvärdet är 90. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Första och sista versen ramar in stycket med nyckelordet tsadik – rättfärdig. Ordet förekommer fyra gånger, se vers 137, 138, 142 och 144. Ordföljden i vers 138 beskriver bokstavligen också fastheten i Guds vittnesbörd (hebr. edot – grundläggande regler) genom att det ordet står centralt och ramas in av orden rättfärdighet och trofasthet. Rättfärdighet är inte bara ett abstrakt begrepp, rättfärdigheten har sitt praktiska uttryck i att också göra det som är rätt, se vers 121.]

137 Rättfärdig är du Herre (Jahveh)

och rätta (raka) är dina domar (hebr. mishpatim).

138 Du har befallt dina vittnesbörd (hebr. edot) i rättfärdighet

– och i trofasthet (sanning) – överflödande!

139 Min nitälskan har förgjort mig,

eftersom mina motståndare har glömt dina ord (hebr. davarim).

140 Ditt löftesord (hebr. imrah) är prövat till sitt yttersta,

och din tjänare älskar det!

141 Jag är liten(den yngsta, minsta, se 1 Sam 9:21) och föraktad,

likväl har jag inte glömt dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

142 Din rättfärdighet är en evig rättfärdighet

och din undervisning (Torah) är sann.

143 Bekymmer och ångest har överväldigat mig,

men dina budord (hebr. mitzvot) är min lust.

144 Rättfärdiga är dina stadgar (hebr. edot) – för evigt,

ge mig förstånd och jag ska leva.

ק – qof

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Talvärdet är 100. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa.

Stycket har ett intressant mönster där de två första verserna börjar med samma ord, hebr. qara, se vers 145-146. Även de två följande verserna formar ett par med hebr. qidem, se vers 147-148. På liknande sätt finns ett par i vers 150-151, som dessutom hör ihop med sista versen (vers 152), som använder ett ord med samma rot. I denna struktur står vers 149 ut som en central vers. Detta ger en extra betoning på bönen att bli hörd och få ny kraft!]

145 Jag ropar[höjer min röst i bön] av hela mitt hjärta, svara mig, Herre (Jahveh)

– jag ska hålla (vakta, bevara) dina förordningar (hebr. chuqim).

146 Jag ropar[höjer min röst i bön] till dig, fräls (rädda) mig

och jag ska följa dina vittnesbörd (hebr. edot).

147 Jag möter(närmar mig vid) skymningen [eller kanske gryningen] och skriker ut (ropar efter hjälp),

jag väntar (hoppas) på ditt ord (hebr. davar).

148 Mina ögon möter(konfronterar; har förutsett) nattens [alla tre] väkter [jag är vaken hela natten],

så jag kan begrunda (tänka på, reflektera över) ditt löftesord (hebr. imrah).

149 Hör min röst, i enlighet med din nåd (omsorgsfulla kärlek),

uppliva mig (ge mig ny styrka och liv), Herre (Jahveh), med dina domar (hebr. mishpat).

150 Nära(precis bakom mitt huvud) är de som jagar (följer) efter ondskan,

från din undervisning (Torah) – är de långt borta.

[Rent språkligt förstärks budskapet genom ordföljden då första ordet är ”nära” och sista ordet är ”långt borta”.]

151 Nära är du, Herre (Jahveh),

och alla dina budord (hebr. mitzvot) är sanna.

152 Från forna tider(bakom) vet jag av dina vittnesbörd (hebr. edot)

att du har grundat dem för evigt.

[”Forna tider” (hebr. qedem) används om öster men är också ett uttryck för att se både framåt och bakåt, göra bokslut och få visioner, ordet har samma rot som ”nära” (hebr. qarov) i de två föregående verserna. I vers 150 beskrivs hur fienderna är nära, dock är psalmisten trygg. Ja, fienderna är nära, men det är också Herren, se vers 151.]

ר – resh

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh. Talvärdet är 200. Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Önskan att Gud ska ”se” ramar in stycket, se vers 153 och vers 159, där det står i imperativ; ordet återfinns även i vers 158. Tre gånger återfinns också frasen ”ge mig liv”, se vers 154, 156, 159. Jämfört med föregående bokstav qof, som avbildade baksidan av ett huvud, förstärker resh här hur Gud ska vända sitt ansikte mot psalmisten och se och vara närvarande!]

153 Se mitt lidande (elände) och rädda mig,

för jag glömmer inte din undervisning (Torah).

154 Strid för mig (för min talan) och återlös mig,

ge mig liv (blås nytt liv i mig) enligt ditt löftesord (hebr. imrah).

155 Långt borta är frälsningen från de ogudaktiga,

eftersom de inte frågar efter (söker, tar sin tillflykt till) dina förordningar (hebr. chuqim)

156 Din barmhärtighet[plural] är stor(din medkännande nåd är överflödande), Herre (Jahveh),

ge mig liv (blås nytt liv i mig) genom dina domar (hebr. mishpatim).

[Bara Gud kan balansera barmhärtighet och samtidigt döma.]

157 Många är mina förföljare och ovänner,

men jag väjer inte undan från dina stadgar (hebr. edot).

158 Jag har sett de trolösa och känner sorg (jag bryts sönder inombords, mår illa, känner avsky),

eftersom de inte har hållit (vaktat, skyddat, bevarat) ditt löftesord (hebr. imrah).

159 Se hur jag älskar dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim),

Herre (Jahveh), ge mig liv (blås nytt liv i mig) genom din nåd (omsorgsfulla kärlek).

160 Summan av ditt ord (hebr. davar) är sanning,

och alla dina rättfärdiga domar (hebr. mishpat) är eviga.

[Ordagrant: ”Huvudet av ditt ord är sanning, och eviga alla dina rättfärdiga domar.”]

ש – shin

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Talvärdet är 300. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något, men också att ”tugga” och bearbeta Guds ord.]

161 Furstar har förföljt mig utan orsak,

men mitt hjärta förblir i förundran över dina ord (hebr. davarim).

162 Jag fröjdar mig i ditt löftesord (hebr. imrah)

som en som har funnit en stor skatt som varit borttappad.

163 Jag hatar och avskyr lögn,

din undervisning (Torah) älskar jag.

164 Sju gånger om dagen prisar jag (ropar jag ”halleluja” till) dig

för dina rättfärdiga domar (hebr. mishpatim).

[Talet sju kan beskriva sju bönetillfällen om dagen, även om tre är vanligare, se även Ps 55:18. Troligare är dock att sju står för fulländning och helhet – dvs. kontinuerlig bön och tacksamhet till Gud. Anledningen till att det hebreiska ordet för sju, sheva, används just här kan också vara för att uppmärksamma läsaren på nästa vers som består av just sju ord (detta är enda förekomsten i hela Psaltaren). Även i hela stycket för shin anas en fin struktur med 3 verser på vardera sida om vers 164-165 som formar en central enhet.]

165 Frid(hebr. shalom – fred, helhet och harmoni på alla områden)

som är stor

har de som älskar

din undervisning (Torah),

ingenting

kan få dem

på fall.

[Denna vers består av sju hebreiska ord där det första är shalom. Detta är enda gången ordet förekommer i hela Psalm 119. Ordet shalom skrivs med fyra bokstäver shin, lamed, vav och mem. Intressant är att begynnelsebokstaven i vartannat ord (första, tredje, femte och sjunde ordet) i denna vers är just dessa fyra bokstäver. Kodat i varannan begynnelsebokstav i denna vers finns alltså fridshälsningen – shalom! Centralt i denna vers med sju ord står Guds undervisning – Torah! Bokstaven shin är den tjugoförsta (3 x 7) bokstaven i alfabetet! Att all denna symbolik med det fullkomliga talet sju dessutom finns i den tjugoförsta sektionen i Psalm 119 (vers 161-168), som i sin tur är central i den sjunde sektionen med de tre sista bokstäverna resh, shin och tav (vers 153-176) ger extra betoning. De som sätter Guds undervisning centralt i sitt liv har fullkomlig frid och inget kan få dem på fall! Något som rent bokstavligt också illustreras med fullkomlig balans i språket.]

166 Jag har hoppats på din frälsning (räddning), Herre (Jahveh),

och har gjort (efterlevt) dina budord (hebr. mitzvot).

167 Min själ (jag, hela min person)har hållit(följt, lytt) dina vittnesbörd (hebr. edot)

och jag älskar dem oändligt.

168 Jag har hållit(följt, lytt) dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim) och dina vittnesbörd (hebr. edot),

för alla mina vägar är inför dig [känner du].

ת – tav

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Talvärdet är 400. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Sex av de åtta verserna inleds med verb som har verbformer som beskriver en önskan och som ofta översätts med ”låt” på svenska. Det förstärker psalmistens beroende av Gud och viljan att låta Gud få leda. Vi behöver Guds hjälp för att bli fulländade. Psalmen avslutas lite oväntat med bilden av ett förlorat får, se vers 176. Samtidigt är det en väldigt lämplig avslutning – psalmisten har självinsikt om ett ständigt behov av Gud genom hela livet.]

169 Låt mitt rop (ljud – bönerop eller jubelrop)komma nära ditt ansikte,

ge mig förmågan att förstå ditt ord (hebr. davar) [Rom 12:1-2].

170 Låt min bön komma inför ditt ansikte,

rädda (lyft upp) mig, enligt ditt löftesord (hebr. imrah) [Guds löften i Skriften].

[Hebr. rina i vers 169 kan betyda jubelrop men också bönerop. Ordet är djupt förknippat med offer, första förekomsten är i det sammanhanget, se 3 Mos 9:24. Eftersom vers 170 tydligt handlar om bön så är det troligt det är den nyansen som främst avses här, samtidigt ger dubbelheten till jubelsång en fin introduktion till psalmens nästa två verser som handlar om lovsång, se vers 171-172.]

171 Mina läppar ska flöda över av lovsång (lovprisning),

för du lär (undervisar) mig dina förordningar (hebr. chuqim).

172 Låt min tunga sjunga om ditt löftesord (hebr. imrah),

för alla dina budord (hebr. mitzvot) är rättfärdiga (rättvisa).

173 Låt din hand hjälpa mig,

för jag har valt [att lyda] dina föreskrifter (påbud, uppdrag – hebr. piqudim).

174 Jag har längtat efter din frälsning (räddning, befrielse), Herre (Jahveh),

det är en sådan underbar glädje (tillfredsställelse) i din undervisning (Torah).

175 Låt mig (min själ; hela min person – allt vad jag är)leva och prisa dig,

och låt dina domar (hebr. mishpat) [din moral] hjälpa mig.

176 Jag har gått vilse som ett förlorat (döende, vilsegånget) får.

Kom sök efter din tjänare,

för jag har inte glömt dina budord (hebr. mitzvot).

[De flesta av verserna i denna långa psalm är uppbyggda av 5-7 ord. Den sista versen (vers 176) är den längsta med hela 9 ord, fördelade på tre rader, istället för de vanliga två. Detta ger en extra tyngd åt avslutningen. Psalmisten inser att han är som ett vilsegånget får, eller mer ordagrant ett ”döende” får, helt beroende av Guds nåd.]

120

PILGRIMSPSALMER (120-134)

Psalm 120 – Jag vill fred

[Detta är den första av de femton pilgrimspsalmerna, de ”stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöng man när man gick upp till de tre veckolånga högtider som varje år firades i Jerusalem; det osyrade brödets högtid, pingsten och lövhyddohögtiden. Se 2 Mos 23:15-17

Författare: Okänd

Struktur:

1. Förtröstan, vers 1-2

2. Vedergällning, vers 3-4

3. Ve mig, vers 5-7]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

I min ångest ropade jag (höjde jag min röst i bön) till Herren (Jahveh)

och han svarade mig.

2 Herre (Jahveh), rädda (ryck bort) min själ (mitt jag, mitt liv) från ljugande (lögnaktiga) läppar,

från en bedräglig (falsk, vilseledande) tunga.

3 [Nu riktas orden från Herren (Jahveh) till en motståndare och hans lögnaktiga ord:]

Vad ska jag ge dig och vad mer kan jag göra för dig,

du bedrägliga tunga?

4 Mäktiga mäns skarpa pilar

med brinnande kol från ginstbuskar. [Rötterna var hårda och fungerade bra som träkol.]

5 Ve mig eftersom jag vistas i Meshech [långt i norr],

jag bor bland Kedars tält [i den arabiska öknen sydost om Israel].

[Meshech är namnet på ättlingar till Noa som bodde norrut, antingen i norra Israel eller i trakten av Armenien. Deras namn nämns ofta tillsammans med Tubal och Magog, se 1 Mos 10:2 Ordet betyder att dra upp som en fisk ur vattnet eller en rot ur jorden, eller rita ut ett spår, dra upp en linje. Men det kan också betyda en sådd eller en besittning.

Kedar var Ismaels son, se 1 Mos 25:14. Ordet betyder ”mörk”. Genom att ange områden i norr och öster visar psalmisten hur han är som en nomad, borta från landet.]

6 Min själ har alltför länge bott bland

den som hatar fred (shalom). [Singular ”den” förstärker.]

7 Jag, fred (shalom) [Jag vill fred, välgång, helhet; jag är fridsam],

men när jag talar, är dessa för krig.

[Ordagrant står det ”Jag, fred”. Ordet shalom betyder frid, fred och fullhet på alla områden. Guds frid är djupt förknippad med Gud själv.]

121

Psalm 121 – Jag lyfter mina ögon mot bergen

[Detta är den andra av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem.

Författare: Okänd

Struktur:

Denna psalm består av fyra rimmande verspar. Den är antifonal, vilket innebär att en försångare först sjunger ett stycke och sedan upprepar en annan stämma i karavanen (eller en hel kör) samma fras. Psalmen har också ett kiastiskt mönster:

A hjälp – komma från, vers 1-2a

 B himlar och jord, vers 2b

  C fot, vers 3a

   D Herren ska bevara dig (3 ggr) – han sover inte, vers 3b-5a

  C högra hand, vers 5b

 B sol och måne, vers 6

A bevara dig – komma in, vers 7-8]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Jag lyfter mina ögon mot bergen [som omger Jerusalem – Sions berg och Moria berg].

Varifrån ska min hjälp komma (träda in – hebr. bo)?

2 Min hjälp kommer från Herren (Jahveh),

som har gjort himlar och jord.

[Hebreiskan använder alltid den duala formen på himmel, shamajim. När både ”himlar och jord” nämns presenteras Gud som hela universums Skapare, se 1 Mos 1:1. Här används ordet asah för att göra, se 1 Mos 1:7; 2:18.]

3 Han låter inte din fot slinta (han låter dig inte tappa fotfästet) [förlora balansen],

han som bevarar (beskyddar; vakar över) dig ska inte vila (slumra).

4 Nej, han som bevarar (beskyddar; vakar över) Israel

ska varken vila (slumra) eller sova.

5 Herren (Jahveh) är den som bevarar (beskyddar; vakar över) dig.

Herren (Jahveh) är din skugga (ditt skydd) på din högra hand.

6 Solen ska inte skada (förgöra) dig om dagen,

inte heller månen om natten.

[En stridsman höll skölden i sin vänsterhand och var oskyddad på sin högra sida. Herren står på din högra sida och försvarar dig. Solen och månen hör tematiskt ihop med himlar och jord i vers 2, men för också in tidsbegreppet att Gud är den som bevarar dygnet runt.]

7 Herren (Jahveh) ska bevara (beskydda) dig från allt ont,

han ska bevara ditt liv (din själ).

8 Herren (Jahveh) ska bevara (beskydda; vaka över) din utgång och din ingång [när du går ut och när du kommer tillbaka – allt du gör och tar dig för],

från nu och till evig tid.

[Ingång är hebr. bo, samma ord översätts ”komma” i vers 1 och ramar in psalmen. Hjälpen och skyddet kommer från Herren!]

122

Psalm 122 – Låt oss gå upp till Herrens hus

[Den tredje av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Tre av de stigande sångerna tillskrivs David, detta är den första av dem, se även Ps 124 och Ps 131. Tillsammans med Ps 46, Ps 48, Ps 76 och Ps 84 har Ps 122 kallats sånger om Sion. Jerusalem och Sion används som synonymer, där Sion ofta syftar på den andliga aspekten – templet och Guds närvaro, medan Jerusalem oftare är själva staden – Israels huvudstad, stenarna, husen och folket som bor där. Det som är unikt för denna psalm är dess fokus på staden Jerusalem.

Det hebreiska namnet är Jeroshalajim. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två – ändelsen ”-ajim” indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. Här finns även aspekten av två städer, det himmelska och det jordiska Jerusalem. I antika egyptiska källor kallas staden ”Ursalimmu” vilket betyder ”fridens fundament/fredens grund”.

Författare: David

Struktur: Orden Herre, Jerusalem, hus och frid/fred (shalom) används tre gånger. Psalmen har ett kiastiskt mönster:

A Psalmisten och hans vänner, vers 1-2

  B Jerusalem, vers 3-4

    C Troner för domarna – Davids hus, vers 5

  B Jerusalem, vers 6-7

A Psalmisten och hans vänner, vers 8-9]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

Av (för) David.

______

Jag gladdes, när man sa till mig:

”Låt oss gå upp till Herrens (Jahvehs) hus”

2 Våra fötter står

vid (innanför) dina portar, Jerusalem.

[Psalmen inleds med hur en pilgrim får höra att det är dags att gå upp till en av de tre årliga högtiderna i Jerusalem. På ett ögonblick mellan vers 1 och 2 har målet nåtts och synen av den heliga staden beskrivs.]

3 Jerusalem, byggd som en stad

där husen står tillsammans (sluter sig tätt intill varandra, hus vid hus utan mellanrum).

4 Dit stammarna går upp,

Herrens (Jahs) stammar,

som ett vittnesbörd för Israel för att tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna],

ge sitt tack till Herrens (Jahvehs) namn.

5 Där har troner satts fram för domarna,

troner för Davids hus.

6 Be för Jerusalems frid (shalom, välgång på alla områden);

må de som älskar dig ha all slags framgång (hebr. shala). [Ps 48:3]

7 Må frid (shalom, all slags välgång) råda inom (innanför) dina murar,

och säkerhet (trygghet, överflöd – hebr. shala) i dina palats (fästningar).

[Psalmisten ber (hebr. saalu) för Guds frid (hebr. shalom) och välgång (hebr. salom) över Jerusalem. Sex av de tio orden består av bokstäverna shin och lamed, vilket gör att både visuellt och ljudmässigt betonas frid och fred i bönen.]

8 För mina bröders och vänners skull vill jag nu tala:

”Frid (shalom, all slags välsignelse) ska vara hos dig.”

9 För Herrens (Jahvehs) hus skull, vår Gud (Elohim),

ska jag söka ditt goda.

123

Psalm 123 – Visa oss nåd, Herre

[Detta är den fjärde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Psalmen är troligtvis antifonal, dvs. en försångare sjunger först ett stycke och sedan svarar en annan stämma. Psalmisten talar direkt till Gud i inledningen, singular ”jag” i vers 1 ändras till plural ”våra ögon” i vers 2. Sången är en klagosång som avslutas med att beskriva folkets förtryck och svåra situation. Det finns flera dubbla uttryck och upprepningar som förstärker – ögon, hand och nåd.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Uttryck om förtröstan, vers 1-2

2. Bön och klagan, vers 3-4]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Jag lyfter mina ögon mot dig,

du som bor (har din tron) i himlen.

2 Som tjänarens ögon ser mot sin herres hand,

som tjänarinnans ögon ser mot sin husmors hand,

på samma sätt ser våra ögon mot Herren (Jahveh), vår Gud (Elohim),

ända tills han visar oss nåd (oförtjänt kärlek; favör).

3 Visa oss nåd (oförtjänt kärlek; favör), Herre (Jahveh), visa oss nåd (oförtjänt kärlek; favör),

för vi [Guds folk, som har vårt hopp i dig] har blivit föraktade länge nog nu.

[Upprepningen av frasen ”visa oss nåd” förstärker desperationen och ärligheten i bönen.]

4 Vår själ är fylld till brädden av de självsäkras hån,

och de högmodigas (arrogantas) förakt.

124

Psalm 124 – Herren på vår sida

[Detta är den femte av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Det är en av de tre stigande sångerna som tillskrivs David, se även Ps 122 och Ps 131

Författare: David

Struktur:

1. Tidigare segrar, vers 1-5

2. Lovprisning för vad Gud gjort, vers 6-7

3. Förtröstan, vers 8]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

Av (för) David.

______

Om inte Herren (Jahveh) hade varit med oss (på vår sida)

låt Israel nu säga:

2 ”Om inte Herren (Jahveh) hade varit med oss,

på vår sida, när människor reste sig mot oss,

3 då hade vi blivit slukade levande,

när deras vrede (hat) brann (glödde) mot oss,

4 då hade vattenmassor dränkt oss,

strömmarna hade överväldigat oss (våra själar),

5 de stolta vattnen hade översköljt våra själar.”

[Genom hela Bibeln används hav och vatten som symboler på folk, människomassor, länder och språk, se Jes 8:7; Upp 17:15.]

6 Välsignad är Herren (Jahveh)

som inte har utlämnat oss som byten till deras tänder.

7 Vi (vår själ) har flytt som en fågel

ut ur fågelfångarens snara,

snaran har gått sönder

och vi har flytt.

8 Vår hjälp är i Herrens (Jahvehs) namn

som gjort (format, skapat) himlar och jord. [1 Mos 1:1]

125

Psalm 125 – Som Sions berg

[Detta är den sjätte av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Förtröstan på Guds beskydd, vers 1-2

2. Övergång från förtröstan till bön, vers 3

3. Övergång från bön till att uttala frid över Israel, vers 4-5]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

De som förtröstar på (litar, sätter sitt hopp till) Herren (Jahveh)

är som Sions berg [tempelberget i Jerusalem]

som inte kan rubbas (skakas) utan står fast (stadigt, stabilt) för evigt.

2 Som bergen omger Jerusalem,

så omger Herren sitt folk både nu och för evigt.

[Vers 1-2 formar en kiasm där centralt en bild av Sion och Jerusalem används för att illustrera Guds beskydd. Jerusalem ligger på 800 meters höjd över havet i Judeens bergsområde. Runt hela staden reser sig bergen något högre än själva Jerusalem, särskilt österut. Jerusalem själv är också en kuperad stad eftersom den ligger på flera berg. Här i psalmen kan vi föreställa oss pilgrimen som firar en högtid i Jerusalem och som blickar ut över de omgivande bergen och liknar dem med Guds beskydd som omringar Guds folk. Bergen, och särskilt Sions berg, står för något fast och stadigt.]

3 För ogudaktighetens spira [ett förtryck från en ondskefull kung] ska inte vila

över de rättfärdigas land

med mindre än att de rättfärdiga

sätter sina händer till orättfärdighet (viker av från den rätta vägen).

4 Gör gott, Herre (Jahveh), mot de goda

och mot dem som har uppriktiga (upprätta, stående) hjärtan.

5 Men de som viker av på slingriga omvägar (krokiga vägar)

ska Herren (Jahveh) leda bort med dem som gör det onda.

Frid (shalom, allt gott) vare över Israel.

126

Psalm 126 – Ge oss liv på nytt

[Detta är den sjunde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Psalmen inleds med minnet av vad Gud har gjort och den glädje det gett upphov till. Utifrån den ansatsen formas en gemensam bön att Gud på nytt ska visa sin kraft och vända sorgen till glädje. Psalmen kopplas ofta ihop med Ps 137 – som inleder den babyloniska fångenskapen. Denna psalm beskriver troligtvis slutet på denna period.

Författare: Okänd, ett förslag är Esra.

Struktur: Psalmen har 48 ord (förutom inledningen), se Ps 48; 126. Ordet ”för tillbaka” (hebr. shov) används i vers 1 och 4.

1. Förtröstan, vers 1-3

2. Vädjan, vers 4

3. Lovprisning, vers 5-6]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Tidigare glädje

När Herren (Jahveh) förde tillbaka Sions fångar ...

det var som om vi drömde (det kändes helt overkligt; vi kunde knappt tro att det var sant).

[Syftar troligtvis på återtåget från exilen, se 2 Krön 36:22-23; Esra 1. Verbroten för att drömma (hebr. chalam) har även betydelsen ”att vara stark; bli stark”.]

2 Då fylldes vår mun med skratt,

och vår tunga med jubel (höga triumferande glädjerop).

Då sa man bland hednafolken:

”Herren (Jahveh) har gjort stora ting med dem!”

3 Herren (Jahveh) har gjort något stort med oss;

vi är glada.

Vädjan

4 För tillbaka våra fångar, Herre (Jahveh),

på samma sätt som strömmarna i Negev [öknen i söder].

[Fårorna i Negevöknen i södra Israel är torra större delen av året, men fylls plötsligt med strömmande vatten under några få timmar när vinterfloden kommer.]

Från sorg till glädje

[Vers 5 formar en kiasm där kontrasten mellan tårar och jubel står centralt inramad av verben för att så och skörda. Hebreiska prepositionen bet (i) betonar hur både sorgen och glädjen involverar hela personen – de sår och skördar inte med tårar och jubel, utan i tårar och jubel.]

5 De som sår

i tårar –

i jubel (höga triumferande glädjerop)

ska de skörda. [Matt 5:4]

6 Den som går ut [går fram och tillbaka] gråtande (under sorg),

bärande på sitt [dyrbara, sista] utsäde –

han ska [utan tvekan] återvända med jubel (höga triumferande glädjerop),

bärande på sina kärvar. [Han ska få bärga in en rikligt välsignad skörd!]

[Under sådden var man helt beroende av regn. Rädsla och oro för torka eller angrepp av skadedjur kunde göra att man sådde sin säd under gråt – särskilt om det varit ett dåligt år innan. Om utsädet var det sista man hade kvar, var man helt beroende av en god kommande skörd. Israels folk fick utstå svåra tider, men man väntade på att Guds löften skulle uppfyllas. Psalmisten är helt säker på att det kommer en tid av glädje och fröjderop.]

127

Psalm 127 – Om inte Herren bygger huset …

[Detta är den åttonde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Psalmens författare Salomo är känd för sin visdom och att han byggde det första templet i Jerusalem, de två temana i denna psalm. Psalmen ger instruktioner för att leva ett rättfärdigt liv och kategoriseras som en av visdomspsalmerna, se även Ps 128.

Författare: Salomo

Struktur:

1. Huset, vers 1-2

2. Barn, vers 3-5]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

Av (för) Salomo.

______

Om inte Herren (Jahveh) bygger huset (familjen; templet – hebr. bajit) [Salomo byggde templet, se 2 Kung 22:3]

arbetar (sliter) de som bygger på det fåfängt (i tomhet; förgäves).

Om inte Herren (Jahveh) bevarar (beskyddar; vakar över) staden,

vaktar (vakar) väktarna fåfängt.

[Deras insats blir misslyckad och är inte till någon nytta om inte Gud är med.]

2 Det är meningslöst för dig att stiga upp tidigt

stanna uppe sent [arbeta hårt hela dagen],

att du äter mödans bröd –

detta [välsignelser] ger han till dem han älskar (sina vänner) medan de sover.

[Till en början kan vers 1-2 och 3-5 verka inte höra samman, men i hebreiskan är ordet för hus bajit och ordet för barn (plural) banim snarlika.]

3 Se, barn (hebr. banim) är ett arv från Herren (Jahveh),

livmoderns frukt är en belöning.

4 Som pilar i en mäktig mans (krigsmans) hand

är barn som man får när man är ung.

5 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den man (stridsman – hebr. gever) [en man i sin krafts dagar]

som har sitt koger fyllt av dem.

De ska inte komma på skam

när de talar med sina fiender i porten.

[Stadsporten var den plats där man möttes när man hade något som behövde avgöras inför domstol. Fiende här bör kanske i första hand ses som en motpart i ett rättsfall, men har också en utvidgad betydelse.]

128

Psalm 128 – Herren välsignar dig från Sion

[Detta är den nionde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Detta är en visdomspsalm som intygar hur en sund gudsfruktan är grundläggande för att ta del av Herrens välsignelse. Det är en lämplig fortsättning på föregående psalm som handlade om hus och barn.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Ord av visdom, vers 1-4

2. Prästerliga ord, vers 5-6]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Rikt välsignade (saliga; mycket lyckliga) är alla som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh) [Ords 1:7],

som går (vandrar) på hans vägar (gör det som är rätt och behagar Gud),

2 för han ska äta frukten av sin hands arbete.

Du ska vara välsignad (salig, mycket lycklig) och det ska gå väl för dig.

3 Din hustru ska vara som en vinstock

som bär riklig frukt i ditt hem.

Dina barn ska vara som olivplantor

runt ditt bord.

[Bordet, eller matbordet, är en viktig symbol för familjens sammanhållning i Bibeln. Att ha ett bord där alla samlas och där det alltid finns en plats för änkan, den faderlöse och främlingen, är att ha en familj som lever i enlighet med Guds intentioner för vårt liv på jorden. Där fattas det aldrig mat eftersom Gud alltid välsignar den som lever enligt hans förordningar.]

4 Se, den man (stridsman) [en man i sina bästa år]

som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh) ska verkligen (sannerligen) bli (vara) välsignad.

5 Herren (Jahveh) välsignar dig från Sion [tempelberget i Jerusalem]

och låter dig se Jerusalems goda

i alla dina livsdagar.

6 Må du leva och få se dina barnbarn.

Frid (shalom, alla Guds välsignelser) vare över Israel!

129

Psalm 129 – Herren är rättfärdig

[Detta är den tionde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Tidigare lidande, vers 1-3

2. Gudomligt ingripande, vers 4

3. Ord om dom, vers 5-8]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Hur ofta (mycket, många gånger) var de inte fientliga mot mig, ända från min ungdom,

låt Israel nu säga:

2 Hur ofta (mycket, många gånger) var de inte fientliga mot mig, ända från min ungdom,

men de har inte övervunnit mig. [Vistelsen i Egypten var Israels ungdom, se Hos 11:1.]

3 Plöjare har plöjt min rygg,

de gjorde sina plogfåror långa. [Förlängde lidandet, även profetiskt om Jesus, vars rygg blev slagen.]

4 Herren (Jahveh) är rättfärdig,

han har huggit av de ondas band (rep). [Ordet används om de remmar på plogens ok som fästes vid oxens hals, se Job 39:10.]

5 Må alla som hatar Sion [tempelberget i Jerusalem]

drivas tillbaka i skam (vanära).

6 Låt dem bli som gräs på taken [Jes 37:27]

som vissnar bort innan det [ens] kan ryckas bort,

7 en skördeman kan inte fylla sin hand med det,

inte heller kan den som binder ihop kärvarna fylla sin kärve.

8 Ingen som går förbi ska säga [kunna ge en välsignelse under skördetiden]:

”Herrens (Jahvehs) välsignelse över er!

Vi välsignar dig i Herrens (Jahvehs) namn.”

[Ett exempel är Boaz som hälsar skördearbetarna som sedan svarar, se Rut 2:4.]

130

Psalm 130 – Ur djupen ropar jag till dig, Herre

[Detta är den elfte av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Psalmen är troligtvis antifonal, dvs. en försångare sjunger först ett stycke och sedan svarar en annan stämma eller en kör.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Bön – hör mig, vers 1-2

2. Förtröstan på Herren, vers 3-4

3. Förtröstan på Herren, vers 5-6

4. Inbjudan till Israel att förtrösta på Herren, vers 7-8]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Ur djupen [vattendjupen; metafor för en situation med oöverstigliga problem]

ropar jag (höjer jag min röst i bön) till dig, Herre (Jahveh).

2 Herre (Adonai), hör min röst,

låt dina öron höra mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp].

3 Om du, Herre (Jah – kortformen av Jahveh; betecknar att han alltid har existerat),

skulle hålla fast vid (föra räkenskap över) våra synder,

vem skulle då kunna stå inför dig [på domens dag]?

4 Men hos dig finns förlåtelsen (hebr. ha slichah),

för att man ska frukta (vörda) [ära] dig.

5 Jag väntar på (tittar ivrigt efter; hoppas uthålligt på) Herren (Jahveh)

– hela min varelse (min själ – hebr. nefesh) väntar –

och jag förtröstar på hans ord (väntar på vad han ska säga).

6 Hela min varelse (min själ) [väntar/längtar] efter min Herre (Adonai),

mer än väktarna efter morgonen,

mer än väktarna [längtar] efter morgonen.

[Versen saknar verb, men det följer underförstått med från vers 5, men med ett nytt objekt – min Herre.]

7 Israel, förtrösta (vänta ivrigt) på Herren (Jahveh),

för hos Herren (Jahveh) finns nåd (omsorgsfull kärlek – chesed),

och hos honom finns full befrielse (fullständig lösensumma för att köpa oss fria från synden).

8 Han ska friköpa (befria) Israel

från alla deras synder (från syndens konsekvenser).

131

Psalm 131 – Som ett avvant barn

[Detta är den tolfte av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Denna korta psalm uttrycker förtröstan och tacksamhet till Gud på ett enkelt och okomplicerat sätt. Det är en av de tre stigande sångerna som tillskrivs David, se även Ps 122 och Ps 124. Denna korta psalm handlar om en enkel barnslig förtröstan på Gud. Det är som ett eko av Davids svar till Sauls dotter Mikal sedan han dansat inför Gud, se 2 Sam 6:21.

Författare: David

Struktur:

1. Ödmjukhet, vers 1

2. Förtröstan på Gud, vers 2

3. Uppmaning till Israel att lita på Herren, vers 3]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

Av (för) David.

______

Herre (Jahveh) mitt hjärta är inte stolt,

jag ser inte ner på andra (mina ögon är inte överlägsna).

[Stolthet har sitt ursprung i hjärtat och tar ofta sitt uttryck i en högfärdig blick.]

Jag ägnar mig inte åt (vandrar inte i; går inte efter för) stora ting,

åt det som är för svårt [komplexa mysterier].

[Jag är förnöjd, kan släppa det som övergår mitt förstånd – Guds stora mysterier – som jag inte är redo att förstå ännu.]

2 Jag har lugnat och stillat min själ (mitt inre),

som ett avvant barn [tryggt och stilla] vilar i sin mors famn,

som ett avvant barn [som inte längre rastlöst suger] är min själ i mig.

3 Israel [Guds folk],

lita (ha er tillit och förtröstan) på Herren (Jahveh),

nu och för evigt!

132

Psalm 132 – Kom ihåg Herre, för Davids skull

[Detta är den trettonde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Bön

 a. Davids löfte till Gud, vers 1-5

   b. Berättelsen om Guds ark, vers 6-8

     c. En bön för präst och folk, vers 9

       d. En bön för David, vers 10

2. Svar på bön

 a. Guds löfte till David, vers 11-12

   b. Guds svar på berättelsen om arken, vers 13-15

     c. En bön för präst och folk, vers 16

       d. Svaret på Davids bön, vers 17-18]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Bön

Herre (Jahveh), kom ihåg David,

allt hans lidande,

2 och hur han svor, gav sin ed till Herren (Jahveh)

och sina löften till den Mäktige i Jakob.

3 ”Jag ska inte gå in i mitt [eget] tält-hus (tabernakel-boning – hebr. óhel bajit) [anknyter till mötestältet (hebr. óhel móed), se 2 Mos 33:7 och vers 5],

inte vila på min bädd,

4 inte heller ska jag ge mina ögon någon sömn,

eller sluta mina ögonlock,

5 förrän jag finner en plats till Herren (Jahveh),

en viloplats för den Mäktige i Jakob.”

6 Se, vi har hört om att det skulle vara i Efratah [området runt Betlehem, Davids hemtrakt],

vi fann det på Jaars fält.

[Jaar är den poetiska kortformen för Kirjat Jearim där arken fanns innan David förde hem den till Jerusalem, se 1 Sam 6:21-7:2.]

7 Låt oss gå till hans boning (tabernakel – hebr. mishkan),

låt oss tillbe vid hans fotpall.

8 Stå upp (res dig), Herre (Jahveh), till din viloplats,

du och förbundsarken med din styrka.

9 Låt dina präster bli klädda med rättfärdighet,

och låt dina heliga jubla (höja gälla triumferande jubelrop).

10 För din tjänare Davids skull,

vänd inte bort ditt ansikte från din Smorde.

Guds svar

11 Herren (Jahveh) har gett sin ed (svurit) till David,

ett sant löfte som han inte ska ta tillbaka.

Från frukten av din kropp

ska jag sätta en på din tron,

12 om dina barn håller mitt förbund

och mina vittnesbörd (stadgar – hebr. edot) som jag ska lära (undervisa) dem,

då ska dina söner för evigt,

sitta på din tron.

13 Herren (Jahveh) har utvalt Sion [tempelberget i Jerusalem].

Hans önskan är att ha det som sin boning.

14 ”Detta är min viloplats för alltid,

här vill jag bo för jag har utvalt den.

15 Jag ska rikligen välsigna hennes mat.

Jag ska tillfredsställa alla behövande med bröd.

16 Jag ska klä hennes präster med frälsning

och hennes gudfruktiga ska jubla (höja gälla triumferande jubelrop).

17 Där ska jag låta ett horn komma upp för David,

jag har satt en lampa [som ständigt ska brinna] för min Smorde. [2 Mos 27:20-21; 1 Kung 11:36]

18 Hans fiender ska jag klä med skam,

men på honom själv ska hans krona lysa (skina, sprida sitt klara sken).”

[Vers 17 och 18 är en profetia om Messias, Jesus, när han kommer i härlighet och ska regera från Sion i tusenårsriket.]

133

Psalm 133 – Kärleken bland Guds folk

[Detta är den fjortonde av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. Denna korta psalm (som är en sats i hebreiskan) är både enkel och tydlig, men samtidigt väldigt komplex. Den första versen säger allt, sedan följer jämförelser som uttrycks i fraserna ”som den dyrbara oljan” och ”som daggen på Hermon”. Man kan säga att psalmen börjar, men slutar aldrig. Vi anar hur denna psalm finns som bakgrund för Jesu bön om enhet, se Joh 17:20-23.

Författare: David

Struktur: Psalmen är en enda mening i hebreiskan. Bara det talar om en enhet och hur det är välsignat med goda vänskapsband.]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

Av (för) David.

______

Se hur gott och ljuvligt (vackert) det är

för bröder (släktingar, landsmän) som bor (lever tillsammans; ordagrant: sitter – hebr. shevet)

i endräkt (förenade) [som är överens; inte har några inbördes tvister].

[Bröder är hebr. achim, ordagrant blodsbröder (används första gången om Kain och Abel, se 1 Mos 4:2), men används även för släktingar, storfamilj, och i förlängningen också byar och samhällen. I 1 Mos 13:5-8 finns det första exemplet där knappa resurser håller på att orsaka konflikt i en familj. Abraham utbrister då till sin brorsson Lot: ”Inte ska det råda osämja mellan mig och dig eller mellan mina herdar och dina. Vi är ju av samma släkt (achim)”, se 1 Mos 13:8. En liknande konflikt uppstår också i 1 Mos 36:6-7.]

2 Som den dyrbara oljan [2 Mos 30:22-33] över huvudet

– kommer (rinner) ner över

skägget (hakan, kinderna – hebr. zaqan),

Arons skägg,

den som kommer ner

på hans färgade mantel.

[Översteprästen bar till skillnad från de övriga prästerna en dräkt med många färger. Vi tänker oss ofta ett pipskägg, men här är det troligtvis prästens sidlockar (långa polisonger, på hebreiska peijot, från ordet för hörn, se 3 Mos 19:27) som ligger mot manteln som det syftas på. Välluktande olja användes under festligheter, så bilden här är glädje och fest, se Ps 23:5; 141:5. Oljan användes även när en präst eller kung kröntes, se 2 Mos 29:7; 3 Mos 8:12.]

3 Som daggen på Hermon [i norra Israel]

– kommer ner över Sions berg [tempelberget i Jerusalem].

[I ett regnfattigt land är daggen livsavgörande för växtligheten, skörden och livet, se Jes 26:19; Sak 8:12; Hos 14:6. Kungens välvilja är lika livgivande och svalkande som daggen på gräset, se Ords 19:12. I 1 Mos 27:28 formar olja och dagg ett par, där oljan är en bild på regn.]

För därifrån befaller Herren (Jahveh) sin välsignelse – evigt liv!

[En intressant notering med regn (och dagg) är att den berör alla, rättfärdig och orättfärdig, se Matt 5:45. Att leva i förlåtelse och endräkt är en troendes aktiva beslut, se Matt 6:12, 14-15; Rom 12:18 som påverkar hela samhället. Denna psalm avslutas med ett svindlande löfte att som respons på sann enhet ska Herren befalla sin välsignelse – evigt liv.]

134

Psalm 134 – Prisa Gud hela natten lång

[Detta är den sista av de femton pilgrimspsalmerna – ”de stigande sångerna” (Ps 120-134). Dessa psalmer sjöngs under vandringen upp till de tre stora högtiderna som varje år firades i Jerusalem. De fjorton föregående psalmerna som leder upp till Psalm 134 ger anledningar och bakgrunden för uppmaningen här att prisa Gud. Psalmen har likheter med Psalm 150 som avslutar hela Psaltaren.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Uppmaning att prisa, vers 1-2

2. Välsignelse, vers 3]

1 En pilgrimssång (en vallfartsång; ”en sång från/för dem som vandrar upp”). [Oavsett varifrån man kommer så går man alltid upp till Jerusalem.]

______

Skåda, välsigna Herren (Jahveh), alla Herrens (Jahvehs) tjänare,

som står hela natten i Herrens (Jahvehs) hus.

2 Lyft upp era händer till helgedomen

och välsigna Herren (Jahveh).

3 Må Herren (Jahveh) välsigna er från Sion [tempelberget i Jerusalem],

han som gjort (format, skapat) himlar och jord [1 Mos 1:1].

135

PSALM 135-150

Psalm 135 – Prisa Herrens namn

[Psalmisten uppmanar Guds folk att prisa Herren (Jahveh). Gud är ojämförbar med den här världens gudar och har gjort stora under för Israel.

Författare: Okänd

Struktur:

A Halleluja, vers 1a

  B Uppmaning att prisa Gud, vers 1b-4

  C Gud är över alla andra gudar, vers 5-7

   D Guds gärningar för Israel, vers 8-14

  C Andra nationers gudar jämfört med Gud, vers 15-18

 B Uppmaning att välsigna Gud, vers 19-21a

A Halleluja, vers 21b]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Prisa Herrens (Jahvehs) namn,

lovprisa, ni Herrens (Jahvehs) tjänare.

2 Ja, ni som står i Herrens (Jahvehs) hus,

i gårdarna till vår Guds (Elohims) hus.

3 Prisa Herren (Jah) för Herren (Jahveh) är god,

sjung lovsång till hans namn, för det är välbehagligt.

4 Herren (Jah) har utvalt Jakob [och hans släktled] till sig själv,

och Israel som sin egen dyrbara skatt.

5 För jag vet att Herren (Jahveh) är stor,

och att vår Herre (Adonai) är över alla gudar.

6 Allt som Herren (Jahveh) har lust med, det har han gjort,

i himlarna och på jorden

och i haven och i alla dess djup.

7 Vem får dimman att stiga från jordens yttersta gräns?

Han gör blixtar till regnet,

Han för fram vindarna ur sina förråd.

8 Vem slog de förstfödda i Egypten,

både människor och djur? [2 Mos 11]

9 Han sände tecken och under i din mitt, Egypten,

över farao och över hans tjänare. [De tio plågorna, se 2 Mos 7-12]

10 Vem slog många hednafolk (nationer)

och slog ner mäktiga kungar?

11 Sichon, amoréernas kung

och Og, Bashans kung [4 Mos 21:21-35]

och alla Kanaans kungariken [4 Mos 21:1-3; Jos 1-12],

12 och gav deras land som arv,

ett arv till Israel, hans folk.

13 O, Herre (Jahveh), ditt namn varar för evigt,

din ryktbarhet, Herre (Jahveh), genom alla generationer.

14 För Herren (Jahveh) ska döma sitt folk,

och ha barmhärtighet och trösta sin tjänare.

15 Hednafolkens avgudar är silver och guld,

gjorda av människors händer.

16 De har munnar men talar inte,

de har ögon men ser inte,

17 de har öron men lyssnar inte,

inte heller finns det någon andedräkt i deras munnar.

18 De som har gjort dem ska bli dem lika,

ja, alla som förtröstar (litar) på dem.

[Ps 115:4-8; Jes 44:9-20; 46:6-7; Jer 10:1-9; Hab 2:18-19]

19 Israels hus, välsigna Herren (Jahveh),

Arons hus [prästerna], välsigna Herren (Jahveh),

20 Levi hus [alla tempeltjänare], välsigna Herren (Jahveh),

ni som fruktar (vördar) Herren (Jahveh), välsigna Herren (Jahveh).

21 Välsignad är Herren (Jahveh) från Sion [tempelberget i Jerusalem], han som bor i Jerusalem.

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

136

Psalm 136 – Tacka Herren för hans nåd

[Varje vers i den 26 verser långa psalmen avslutas med den hebreiska frasen: ki olam chesed. Det blir som en refräng som ordagrant översatt är: ”för hans nåd – evig”, och beskriver hur Guds nåd och trofasta kärlek är evig. Denna psalm är antifonal, dvs. en ledare sjunger först en fras som sedan församlingen/kören svarar på. Detta föreskrevs av David, och praktiserades 500 år senare, se Neh 12:24.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Tacka Gud, vers 1-3

2. Tacka Gud som skapar, vers 4-9

3. Tacka Gud som leder och skyddar, vers 10-22

4. Tacka Gud som förser, vers 23-25

5. Tacka Gud, vers 26]

1 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] Herren (Jahveh), för han är god,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

2 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] gudarnas Gud (Elohei elohim),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

3 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] herrarnas Herre (Adonai Adonim),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

4 Till honom som ensam gör stora mirakler,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

5 Till honom som gjort (skapat) himlarna med förstånd (kunskap),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

6 Till honom som har fördelat (spridit ut, expanderat) jorden ovanpå vattnet [se Job 37:18],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

7 Till honom som gjort stora ljus [plural],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

8 Till honom som gjort solen att råda över dagen,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

9 Till honom som gjort månen och stjärnorna att råda över natten,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

10 Till honom som slog Egyptens förstfödda,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

11 Till honom som förde ut Israel ifrån dem [Egypten],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

12 Med stark hand och med uträckt arm,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

13 Till honom som delade Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet] i två delar,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek),

14 och lät Israel gå mitt igenom det [Röda havet],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

15 Till honom som skakade ner (skingrade, kringströdde – hebr. naar) farao och hans här i Vasshavet,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

16 Till honom som ledde sitt folk genom öknen,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

17 Till honom som störtar stora kungar,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

18 Till honom som störtar mäktiga kungar,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek):

19 Amoréernas kung Sichon,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek),

20 och Basans kung Og,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

21 Till honom som gav deras [kungarnas] land till arvedel,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

22 Ja, till en arvedel åt sin tjänare Israel,

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

23 Till honom som kom ihåg oss i vår ringhet [när vi var slavar],

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

24 Till honom som befriade oss från våra fiender (motståndare),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

25 Till honom som ger bröd (mat) till allt kött (allt levande)

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

26 Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänn] himmelens Gud (El),

för evigt (i evighet) varar hans nåd (omsorgsfulla, trofasta kärlek).

137

Psalm 137 – Vid floderna i Babel

[Psalmen är skriven under fångenskapen i Babylon, 596-538 f.Kr. Psalm 137 har några av de mest älskade inledande stroferna och den mest fasansfulla avslutningen av alla psalmer. Det går inte att förminska de avslutande orden. Detta är en äkta klagan riktad till Gud med en önskan om Guds rättvisa och hämnd för alla dem som föll offer när babylonierna intog Jerusalem.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Platsen beskrivs, vers 1-3

2. Minnet av Jerusalem, vers 4-6

3. Bön om upprättelse, vers 7-9]

1 Vid Babylons floder [under exilen], där satt vi och grät,

när vi kom ihåg Sion [tempelberget i Jerusalem].

2 I pilträden i dess mitt

hängde vi upp våra kinnor-harpor (kitharor – hebr. kinnor).

3 De som förde oss i fångenskap bad oss om sångernas ord,

våra plågare bad oss vara muntra:

”Sjung en av Sions sånger”.

4 Hur ska vi kunna sjunga Herrens (Jahvehs) sång

i ett främmande land?

5 Om jag glömmer dig, Jerusalem,

låt min högra hand glömma ...

[Meningen avslutas inte. Syftar poetiskt på att handen förlorar sin förmåga att kunna spela igen. Ordet för att glömma (hebr. shachach) är också snarlikt tikhshakh, att förtvina.]

6 Låt min tunga fastna i gommen i min mun,

om jag inte kommer ihåg dig,

om jag inte gör Jerusalem

till min högsta glädje.

7 Kom ihåg, Herre (Jahveh), mot Edoms söner,

Jerusalems dag [då staden föll],

de sa: ”Bryt ner, bryt ner,

även dess grundvalar.”

8 O, Babylons dotter, som måste bli fördärvad,

lycklig (välsignad) är han som hämnas dig

för det du gjort mot oss.

9 Lycklig (välsignad) är den som tar dina små

och krossar dem mot klippan. [Nah 3:10]

[Denna strof visar hur vi kan få lämna alla våra känslor till Gud, t.o.m. hatet mot dem som har gjort oss eller någon av våra närmsta illa. Genom att tala ut dessa ord ger vi uttryck för smärtan och lämnar den till Gud, och vet att en dag kommer han att döma varje människa rättvist, se Rom 12:16-21.]

138

Psalm 138 – På grund av din nåd och trofasthet

[Psalm 138 är den första av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). Det är en individuell tacksägelsepsalm.

Författare: David

Struktur: Psalmen kan delas in i tre delar, utifrån de tre olika grupper som psalmisten prisar Herren inför:

1. I närvaro inför andra gudar, vers 1-3

2. I närvaro av jordens kungar, vers 4-6

3. I närvaro av fiender, vers 7-8]

1 Av (för) David.

______

Jag vill tacka

Jag vill tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig av hela mitt hjärta,

lovsjunga dig inför gudarna (elohim).

[Kan syfta på den himmelska änglahären, hedniska avgudar eller Guds råd, se Ps 82:1.]

2 Jag vill tillbe, vänd mot ditt heliga tempel,

och tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn

för din nåd (omsorgsfulla kärlek) och din sanning.

[Genom hela Bibeln är nåd och sanning följeslagare, se 2 Sam 15:20; Ords 16:6; Ps 85:11; Joh 1:14. Första gången dessa ord nämns tillsammans är i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först.]

För du har gjort ditt löftesord och ditt namn större än allt!

[Du har överträffat allt!]

3 Den dag jag ropade (höjde min röst i bön), svarade du mig;

du stärkte mig (gav mig frimodighet) med [din] styrka i mitt inre (min själ).

Alla ska tacka

4 Alla jordens kungar ska tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] dig, Herre (Jahveh),

när de hör orden från din mun.

5 De ska sjunga om Herrens (Jahvehs) vägar,

för Herrens (Jahvehs) härlighet är stor (en fullständigt mättad gudsnärvaro, Guds ära och tyngd är stor).

6 Även om Herren (Jahveh) är upphöjd, ser han till den ringe (den som är långt ner)

[för den ödmjuke in i gemenskap med honom],

men den högmodige känner han [bara] på långt avstånd.

Tacksamhet oavsett omständigheter

7 Även om jag går genom nöd (svårigheter, problem) så håller du mig vid liv (ger du mig liv, styrka och kraft);

du sträcker ut din hand mot mina fienders vrede.

Din högra hand räddar (frälser) mig.

8 Herren (Jahveh) ska fullborda sitt verk för mig.

Herre (Jahveh), din nåd (omsorgsfulla kärlek) varar för evigt;

överge inte (upphör inte med) dina händers verk.

139

Psalm 139 – Du rannsakar och känner mig

[Psalm 139 är den andra av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). Det är en sång som prisar Gud för hans godhet och befrielse i en svår situation. Verbet för att känna, veta och vara förtrolig (hebr. jada) används sammanlagt sex gånger (en gång vardera i vers 1, 2, 4 och 14, och 2 gånger i vers 23). Om man även räknar in ordet för kunskap (hebr. daat – som härrör från jada) i vers 6 blir det totalt sju gånger. Dessutom använder sig David av sju synonymer till jada (fem olika ord, varav två används två gånger): att rannsaka (hebr. chaqar – vers 1, 23), urskilja (hebr. bin – vers 2), syna (hebr. zarah – vers 3), vara förtrogen (hebr. sachan – vers 3) och att se (hebr. raah – vers 16, 24). Allt detta förstärker psalmens tema, nämligen att Gud ser allt och känner sin tjänare (vers 7-12).

Författare: David

Struktur:

1. Gud – du känner mig så väl, vers 1-6

2. Jag kan inte undgå dig, vers 7-12

3. Du har skapat mig, vers 13-18

4. Bön till Gud, vers 19-24]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar] av (för) David.

______

Herre (Jahveh), du rannsakar (utforskar, genomsöker, granskar) mig

och känner mig.

2 Du vet (känner exakt till) när jag sitter och när jag står [känner varje handling];

du urskiljer (förstår) mina motiv på långt avstånd (redan innan jag själv vet om dem). [Matt 10:30]

3 Min stig [mina dagliga aktiviteter – det publika] och min bädd [det privata] synar (mäter) du –

med alla mina vägar (livsval, vanor) är du förtrogen.

4 För inget ord (hebr. milah) har formats på min tunga,

utan att du, Herre (Jahveh), vet om (känner till) det.

5 Du omsluter (belägrar, omringar) mig – bakom och framför (på alla sidor),

och du har lagt din hand över mig.

6 Den kunskapen övergår mitt förstånd (är obeskrivlig/underbar – hebr. pili) [Dom 13:18],

den är så hög att jag inte kan förstå den.

7 [I ett par retoriska frågor hyllar David nu Guds stora kärlek och nåd som når överallt, se även, se även Ps 23:6:]

Vart kan jag gå (skulle jag vandra) från din Ande?

Vart kan jag fly från ditt ansikte (din närvaro; ordagrant: dina ansikten)?

8 Om jag stiger upp för himlarna,

är du där,

och lägger jag mig (bäddar jag åt mig) i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) [dödsriket],

se, där är du [också]! [ordagrant: se – du/dig!]

9 Tar jag [lyfter jag på] morgonrodnadens vingar

[förflyttar jag mig i ljusets hastighet längs med en solstrimma i soluppgången]

och bosätter mig [på andra sidan – på de öar som ligger] längst ut (ytterst) i havet [i väst],

10 ska också där din hand leda mig,

och din högra [hand] hålla (gripa tag om) mig.

11 Och säger jag:

”Mörker ska helt visst täcka mig [öppna sitt vida gap; överväldiga, krossa mig, se 1 Mos 3:15; Job 9:17]”,

så är även natten ljus för mig. [Joh 1:5]

12 Nej, mörkret ska inte vara mörkt (mörkna) för dig,

utan natten lysa som dagen – mörkret och ljuset gör ingen skillnad [för dig].

[Versen avslutas ordagrant: ”som mörkret som ljuset”. De två vertikala ytterligheterna (himlarna och underjorden, se vers 8) och de två horisontala (öst och väst, se vers 9) beskriver på ett poetiskt sätt att det inte finns någon plats där Guds Ande inte kan nå fram och hans närvaro förvandla situationen!]

13 För du har skapat mina njurar [mitt inre],

du sammanvävde (hebr. sachach) mig i min mors livmoder. [Job 10:11; Ps 119:73; Jes 44:24]

[Njurarna representerar det mest känsliga med livsavgörande funktion inombords. Det hebreiska ordet för att väva, vira och fläta ihop innebär att skapa ett avskärmande och täckande skydd. Betydelsen blir därför också att omgärda, inhägna, avskärma, stänga in, täcka och skydda.]

14 Jag tackar dig [med öppna händer prisar, hyllar och erkänner jag dig] för att jag med stor vördnad (innerlig respekt)

är (blev) en underbar (unik och separat) skapelse [exklusiv och särbehandlad som Guds avbild].

Underbara är dina verk,

och det vet min själ mycket väl (känner jag i högsta grad själv till; är jag verkligen intimt förtrogen med).

15 Min kropp (skelett) var inte dold för dig

när jag formades i det fördolda.

När jag flätades samman (som ett tyg broderas med olika färger) i jordens djup,

16 såg dina ögon min oformade kropp (ihoprullad, hopvikt) [inte ännu utvecklad, dvs. när jag bara var ett embryo].

Alla mina dagar var uppskrivna i din bok [livets bok, se Ps 69:29]

innan de tog form, innan någon av dem hade kommit.

17 Hur ofattbara (dyrbara)

är inte dina tankar om mig, Gud (El) [den mäktige, starke]!

Hur ofantligt stor

är inte summan av dem alla!

18 Om jag skulle räkna dem

skulle de vara fler än sandkornen.

När jag vaknar upp [från min sömn, eller från alla mina funderingar på detta],

är jag fortfarande hos dig.

[Följande fyra verser utelämnas ibland när psalmen reciteras, men de finns med i psalmen och ger en bakgrund till varför den komponerades. Psalmisten har blivit sårad och sviken, utstått ondska från människor som hatar Gud och gör uppror mot honom. Mitt i detta kaos och motstånd, talar denna psalm om förtröstan, tacksamhet och en innerlig gudsnärvaro.]

19 Om du bara ville döda de gudlösa, Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden]!

Bort från mig, ni blodtörstiga!

20 De som talar om dig med svek i sinnet,

de har fört dina städer i fördärvet.

21 Skulle jag inte hata dem som hatar dig, Herre (Jahveh),

och avsky dem som gör uppror mot dig?

22 Jag hatar dem med starkaste (fullständigt, omslutande) hat,

de har blivit mina fiender.

[David avslutar psalmen med samma verb som han använder i inledningen, se vers 1b-2, dock med en vädjan istället för i den indikativa formen ”Du rannsakar mig och känner mig”:]

23 Rannsaka (genomsök, granska) mig Gud (El),

och känn (bli intimt förtrogen med; var personligt involverad i) mitt hjärta (mitt innersta). [Ps 26:2]

Pröva (undersök, testa) mig [som silver och guld renas, se Ps 66:10; Ords 17:3]

och känn [ta hand om] mina oroliga tankar (min oro – hebr. saraf).

[Det hebreiska ordet med innebörden ”oroliga tankar” står i plural och används bara här och i Ps 94:19.]

24 Och se [sedan] om det finns en fördärvlig (smärtsam) väg hos (i) mig [ett sätt som sårar dig och skadar mig],

och led mig på den eviga vägen.

[Den väg som leder till en evig fortsättning i gemenskap med Gud.]

140

Psalm 140 – Beskydda mig från onda människor

[Psalm 140 är den tredje av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). En bön om beskydd.

Författare: David

Struktur:

Psalmen är väl strukturerad i både kiasmer och andra mönster. Herrens namn Jahveh förekommer sju gånger, se vers 2, 5, 7-9, 13. Det kiastiska mönstret är:

A Våldsamma människor, vers 2-3

  B Läppar, vers 4

    C Ondskefulla planer, vers 5-6

      D Guds suveränitet, vers 7-8

    C Ondskefulla planer, vers 9

  B Läppar, vers 10-11

A Våldsamma människor, vers 12

Guds vägar, vers 13-14

Vers 2-4 innehåller 23 hebreiska ord och avslutas med Selah.

Vers 5-6 innehåller också 23 ord och avslutas med Selah.

Vers 7-9 innehåller 24 ord och avslutas med Selah.

Vers 10-12 innehåller 23 ord.]

1 Till (för) ledaren. [Beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren.]

En psalm [sång ackompanjerad på strängar], av (för) David.

______

2 Befria mig, Herre (Jahveh), från onda människor,

bevara mig från våldsmännen,

3 som bär på ondska i sina hjärtan.

Dagligen uppviglar de till krig.

4 De har skärpt (vässat) sina tungor likt ormar,

ormyngels gift är under deras läppar.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

5 Håll mig borta, Herre (Jahveh), från den ondes hand,

bevara mig från våldsamma människor,

som försöker göra mina steg hala (vill få mig att halka).

[Vers 5 har samma tema som vers 2 och är snarlik.]

6 De stolta har gömt en fälla och rep för mig,

de har lagt ut ett nät vid vägkanten (längs med stora rutter),

de har lagt en snara för mig.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

7 Jag har sagt till Herren (Jahveh): ”Du är min Gud (El).”

Lyssna (vänd ditt öra), Herre (Jahveh), till mina böners ljud [enträgna, ödmjuka vädjanden om nåd och hjälp].

8 Herre (Jahveh), Herre (Adonai), min frälsnings styrka,

som har hållit en skärm över mitt huvud (skyddat mitt huvud som med en hjälm) under stridens dagar,

9 Herre (Jahveh), låt inte de ondas önskningar gå i uppfyllelse,

befrämja inte deras onda uppsåt, så att de kan upphöja sig själva.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

10 På deras huvud (över ledaren), som omringar mig,

låt elakheterna från deras egna läppar komma över dem själva,

11 låt brinnande kol falla över dem,

låt dem bli kastade i elden,

i avgrundsdjupet, så att de aldrig mer kan resa sig.

12 En baktalare [ordagrant: tungans man; någon som skvallrar eller sprider falska rykten] ska inte upprättas på jorden (ska inte förbli i landet),

våldsamma och onda människor ska bli jagade med olycka på olycka.

13 Jag vet att Herren (Jahveh) ska försvara (ordagrant: utföra/göra) de fattigas (ödmjukas) sak

och rätten för de behövande. [2 Mos 3:7]

14 Sannerligen ska de rättfärdiga tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn,

de som står rakt (är rakryggade, ärliga, omutbara, har hög integritet) ska vistas i din närvaro (inför ditt ansikte).

141

Psalm 141 – Hjälp mig vakta min tunga

[Psalm 141 är den fjärde av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). En bön och vädjan att inte hamna i dåligt sällskap och bli influerad av onda människor.

Författare: David

Struktur:

1. Bön om hjälp, vers 1-2

2. Vädjan, vers 3-6

3. Bevara mig, vers 7-10]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar], av (för) David.

______

Herre (Jahveh), jag ropar [höjer min röst i bön] till dig, skynda till mig,

Lyssna (vänd ditt öra) till min röst, när jag ropar [höjer min röst i bön] efter dig!

2 Låt mina böner vara som rökelse inför dig [2 Mos 30:7-8; Upp 5:8],

mina upplyfta händer som aftonoffret.

3 Sätt en vakt, Herre (Jahveh), framför min mun,

vakta över mina läppars dörr.

[Hjälp mig kontrollera mina ord, se Ords 13:3; 21:23; Jak 3:1-12.]

4 Låt inte mitt hjärta vika av (luta, dras iväg) mot onda ting,

så det blir upptaget med ondskans gärningar,

med människor som begår överträdelser,

och låt mig inte äta av deras läckerheter [vara delaktig i deras synd].

5 Låt den rättfärdige drabba mig, det är nåd (omsorgsfull kärlek),

och tillrättavisa mig, det är olja på mitt huvud.

Men mina böner är fortfarande emot deras ondska.

6 Deras domare är nedkastade från klippan,

och de ska höra mina ord, för de är ljuvliga.

7 Som när man plöjer och bryter upp jorden,

ska våra ben spridas för Sheols (gravens, underjordens) öppning (mun) [porten/ingången till de dödas plats].

8 För till dig, Herre (Jahveh), Herre (Adonai), är mina ögon [riktade],

i dig har jag min tillflykt, utgjut inte min själ (släck inte mitt liv; låt det inte rinna bort).

9 Bevara mig från snaran som de har lagt ut för mig,

och från våldsverkarens fälla.

10 Låt de onda falla i sina egna nät,

medan jag kan gå förbi oskadd.

142

Psalm 142 – Du är min tillflykt

[Psalm 142 är den femte av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). En psalm skriven under svaghet, vers 3 och i en hopplös situation, se vers 1. David ber till Gud om beskydd och befrielse.

Författare: David

Struktur:

1. Bön, vers 2-4a

2. Klagan och förtröstan, vers 4b-6

3. Hör mig, vers 7-8]

1 En sång med visdom [hebr. maskil, en musikalisk eller litterär term, kan även betyda ”en välskriven sång”]. Av David. En bön. När han var i grottan.

[Troligtvis utspelar sig händelserna i Adullam strax sydväst om Jerusalem, se 1 Sam 22:1-5, men ett annat alternativ är Ein Gedi vid Döda havet, se 1 Sam 24. Se även Ps 57:1 som också nämner hur David flydde från Saul och var i grottan.]

______

2 Jag höjer min röst och ropar till Herren (Jahveh),

jag höjer min röst och ber till Herren (Jahveh) om nåd (oförtjänt kärlek; favör).

[Versen är en kiasm där klagan/nöd står centralt och ramas in av verben utgjuter/berättar:]

3 Jag utgjuter,

inför honom (hans ansikte),

min klagan (fundering, grubblar lågmält),

min nöd (pressade situation)

inför honom (hans ansikte),

berättar jag.

4 När min ande försvagas i mig,

känner du mina steg (min väg).

På stigen (min välkända upptrampade gångväg) där jag går

har de gömt en snara (fälla) för mig.

5 Titta på min högra hand och se,

för det finns ingen som känner mig.

Jag har ingenstans att fly,

ingen bryr sig om (söker, frågar efter) min själ (mitt liv).

6 Jag har ropat till dig, Herre (Jahveh), jag har sagt:

”Du är min tillflykt,

min del i de levandes land.”

7 Ge akt (lyssna uppmärksamt) på mitt rop, för jag är djupt nedböjd,

rädda (ryck bort) mig från mina förföljare

för de är för starka för mig.

8 Befria mig (mitt liv, min själ) från fängelset (stängda dörrar),

så att jag kan tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] ditt namn.

De rättfärdiga ska krönas för min skull,

för du ska handla nåderikt och överflödande mot mig.

[Det finns en tydlig messiansk anspelning i den sista versen. Genom Jesu försoningsverk får vi räknas som rättfärdiga och bli krönta för hans skull.]

143

Psalm 143 – Lär mig din vilja

[Psalm 143 är den sjätte av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). Den är en bön om hjälp från en person i djup kris och den har flera återkommande teman från speciellt Ps 140-142. Många strofer återfinns också i andra psalmer som David skrivit. Fem gånger används ordet nefesh som beskriver hela människan med betoning på själen och det inre livet, se vers 3, 6, 8, 11 och 12. Den hebreiska betydelsen av själ skiljer sig från den grekisk-filosofiska tanken om en odödlig själ skild från kroppen (som beskrivs i Platon och Aristoteles antika skrifter). När Gud skapade Adam blåste han liv i hans kropp och han blev en levande varelse – en levande själ, se 1 Mos 2:7.

Författare: David

Citeras:

Vers 2b citeras av Paulus i Rom 3:20

Struktur: Psalmen har två sektioner som i sin tur har tre stycken. Några ord och fraser som återfinns i vers 1-3 och 11-12 ramar in hela psalmen: ”i din rättfärdighet”, ”din tjänare”, ”levande”, ”mitt liv”, ”fiende” och Herrens namn.

1. Mitt liv är i spillror, vers 1-6

2. Bönhör mig – jag är din tjänare, vers 7-12]

1 En psalm [sång ackompanjerad på strängar], av (för) David. [Den grekiska översättningen Septuaginta har tillägget: ”när han flydde för sin son”, se Ps 3:1.]

______

Del 1

Herre (Jahveh), hör min bön,

lyssna (vänd ditt öra) till mina vädjanden (enträgna, ödmjuka och innerliga böner om nåd),

i din trofasthet, svara mig

– i din rättfärdighet ...

2 Inled inte en rättsprocess med din tjänare,

för inför dig är ingen levande [varelse] rättfärdig [Rom 3:22; Gal 2:16].

3 För fienden har förföljt min själ (mig – hebr. nefesh)

han har krossat mitt liv i grunden,

han har fått mig att bo i mörkret,

som de som har varit döda länge. [Klag 3:6]

4 Min ande förtvinar i mig [Ps 142:3],

mitt hjärta är förskräckt i mig (är som förlamat).

5 Jag kommer ihåg forna dagar

[ordagrant: ”dagar från öster” – anspelar på det som varit];

begrundar (har tänkt på) [lågmält reflekterar jag över]

ditt verk [rekapitulerar allt det du gjort],

talar [samtalar förtroligt] om dina händers agerande. [Ps 77:13]

6 Jag sträcker mina händer mot dig i bön,

min själ (mitt inre; hela min varelse) längtar efter dig som uttorkad jord ...

[Meningen är inte fullständig, det är en ”aposiopesis”. I stället för att beskriva hur uttorkad jord längtar efter vatten vill psalmisten att läsaren ska skapa en inre bild av torr jord som i glödhet värme desperat törstar efter vatten. Ett exempel på svenska är uttrycket: ”vänta bara ...” I stället för att avsluta meningen lämnas rum till läsarens fantasi att lägga till egna ord och då förstärks vad som just sagts.]

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Del 2

[Nu i vers 7-12 staplas i snabb följd tolv uppmanande verb i en desperat vädjan till Gud:]

7 Skynda att svara (se, uppmärksamma) mig, Herre (Jahveh),

min ande orkar inte mer (min ande förgås; jag har ingen styrka kvar).

Dölj inte ditt ansikte för mig,

så att jag blir lik (liknar) dem som far (går) ner i graven (gropen).

8 Låt mig få höra om (hörsamma, förstå) [möta; uppmärksamt få erfara] din nåd (omsorgsfulla kärlek) på morgonen,

för på dig förtröstar (litar) jag.

Låt mig [personligen] få veta (lära känna) [visa mig] den väg jag ska gå,

för till dig lyfter jag upp min själ (mig själv, hela mitt liv, min inre människa). [Ps 25:1]

[En ny dag gryr – David längtar efter nådens gryningsljus efter en tid i själens mörka natt, se vers 3.]

9 Rädda (ryck bort) mig från mina fiender, Herre (Jahveh),

jag flyr till dig för skydd.

10 Lär mig (egga/sporra mig; träna mig i) att göra din vilja (göra din villkorade nåd – hebr. ratson),

för du är min Gud (Elohim).

Låt din goda Ande [som kommer med din välsignade närvaro]

leda mig in på jämn mark (in i rättrådighetens land – hebr. b-erets mishor).

11 För ditt namns skull, Herre (Jahveh),

uppliva mig [ge mig andligt liv på nytt, se även Ps 119:25, 37, 50, 88, 93] –

i din rättfärdighet,

led min själ (mig, mitt liv, mitt inre) ut ur nöden [denna trånga passage – denna känslomässigt pressade situation],

12 och i din nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed)

tysta (hugg av; utplåna) mina fiender,

och förgör alla dem som plågar min själ (mitt liv, mitt inre) –

för jag är din tjänare.

144

Psalm 144 – En glad stridsman

[Psalm 144 är den sjunde av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). Psalmisten uttrycker sin förtröstan på Gud och ber om Guds ingripande i en kommande strid. Det finns en förvissning om Guds välsignelse och seger.

Författare: David

Struktur: Vers 1-11 är i första person singular och vers 12-15 första person plural.

1a. Prisa Herren, vers 1b-2

1b. Vad är en människa, vers 3-4

1c. Bön till Gud, vers 5-8,

1d. Repris med refräng, vers 9-11

2. Gemensamma ord av förtröstan, vers 12-15]

1 Till (av) David.

[Den grekiska översättningen Septuaginta har tillägget ”mot Goliat”.]

______

Klagan

Välsignad är Herren (Jahveh) min klippa,

som övade min hand för krig,

och mina fingrar för striden.

[Det hebreiska ordet för krig, kerav, beskriver ett fientligt möte. Ordet för strid lacham är närbesläktat med ordet för bröd lechem och kan tolkas både som en närkamp och som en kamp för brödfödan.]

2 Min nåd (omsorgsfulla kärlek),

och min borg,

mitt försvarstorn (värn; min fästning, säkra höjd),

och min befriare,

min sköld,

honom, i vilken jag tar skydd,

som kuvar folk under mig.

[Varje rad i denna vers är ett attribut på Gud.]

3 Herre (Jahveh), vad är en människa,

att du tar notis om honom?

Eller en människoson,

att du tar hänsyn till honom?

4 Människan är som ett andetag (en vindfläkt; fåfänglighet – hebr. hevel),

hennes dagar är som en skugga som drar förbi.

5 O, Herre, låt himlarna (universum) böja (kröka) sig och kom ned [här antyds relativitetsteorin, se Ps 18:10],

rör vid bergen så att det ryker om dem.

6 Kasta ut blixtar och skingra dem,

sänd ut dina pilar och förvirra dem (orsaka panik, tumult).

7 Sträck ut dina händer från höjden,

rädda mig och rädda (ryck bort) mig från de många vattnen [som är en bild på olika folkslag]

ut ur främlingarnas hand,

8 vars munnar talar falskhet,

och vars högra hand är en högerhand som ljuger. [Se vers 11]

9 O Gud (Elohim), Jag ska sjunga en ny sång till dig,

på tiosträngad nevel-lyra [bärbart stränginstrument, från ordet för skinn, se även Ps 33:2] ska jag lovsjunga dig,

10 som ger frälsning till kungarna,

som räddar David, din tjänare, från det smärtsamma svärdet.

11 Befria mig och rädda (ryck bort) mig ut ur främlingarnas hand,

vars munnar talar falskhet,

och vars högra hand är en högerhand som ljuger [vers 8].

Gemensam förtröstan

12 [Nu växlar formen från jag/mig till vi:]

Vi, vars söner är som groende plantor som växer upp i sin ungdom,

vars döttrar är som hörnpelare, utsnidade för att passa i ett palats.

13 vars förrådsbodar är fyllda, som erbjuder alla slags varor,

vars fårhjord (flock av småboskap) förökar sig i tusental och tiotusental ute på fälten,

14 vars oxar är välgödda.

Där finns inga sprickor,

ingen som går i fångenskap,

ingen som ropar på torgen.

15 Rikt välsignat (saligt; mycket lyckligt) är ett sådant folk!

Ja, välsignat (saligt, lyckligt) är det folk vars Gud är Herren (Jahveh Elohim)!

145

Psalm 145 – Alef-bet om lovsång

[Psalm 145 är den sista av åtta psalmer i bok fem som tillskrivs David (Ps 138-145). Ordet prisa används 46 gånger i psalmerna 145-150! Psalm 145 är den enda av alla psalmerna som har en inledande titel ”En lovsång av/för David”, se vers 1. Det är också en alfabetisk psalm, där varje vers börjar med en av de tjugotvå hebreiska bokstäverna.

Författare: David

Struktur: Alfabetisk – en vers för varje bokstav. Följande psalmer och avsnitt har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31; Nah 1:2-8.]

1 En lovsång av (för) David.

______

א – alef

Jag vill upphöja dig, min Gud (Elohim), du Konung,

och jag vill prisa (välsigna, böja mig inför, tala väl om) ditt namn, alltid och för evigt.

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det orden ”Jag vill upphöja” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker att det första och viktigaste beslutet vi kan göra är att prisa och böja oss inför Gud.]

ב – bet

2 Varje dag vill jag prisa (välsigna, böja mig inför, tala väl om) ditt namn,

alltid och för evigt.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett tält eller ett hus. Bokstaven symboliserar den plats man bor på, eller de som är i huset – familjen. I den här versen är det ordet ”Varje dag” som börjar med denna bokstav, och förstärker att jag vill leva och bo i dig, Gud, för alltid.]

ג – gimel

3 Stor är Herren! Han är värdig all lovprisning!

Ingen kan mäta hans storhet (den är ofattbar).

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Bokstaven symboliserar rikedom och storhet. Ordet ”Stor” i denna vers börjar med denna bokstav, och förstärker Guds storhet.]

ד – dalet

4 Släkte efter släkte ska prisa (tala väl om) dina gärningar

och berätta om din väldiga styrka.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”Släkte” börjar med denna bokstav och förstärker hur Guds ord ska gå från generation till generation.]

ה – he

5 Ditt majestäts(skönhets – hebr. hadar) härlighet (tyngd) och ära

och [allt] det underbara du gjort (orden av dina under) vill jag begrunda (tänka på, reflektera över).

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. I denna vers är det ordet ”majestäts” som börjar med denna bokstav, detta belyser hur vi ska fokusera och se på Guds majestäts härlighet och ära, och hur det ger rätt perspektiv i vårt liv.]

ו – vav

6 Och människor ska tala om dina fruktansvärda gärningar (som får människor att darra av rädsla),

och jag ska förkunna din storhet (ära).

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Bokstaven symboliserar något som håller ihop olika delar. Bokstaven har talvärdet sex. Detta är människans tal och därför symboliserar bokstaven ofta människan och det mänskliga. I denna vers är det ordet ”Och” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker sambandet med versen innan. Det är alltså viktigt att vi människor talar öppet om och berättar för andra om vad Gud gör.]

ז – zajin

7 De ska komma ihåg(sprida ryktet om) din stora överflödande godhet (ryktet sprids likt en fontän som sprutar ut vatten),

och de ska sjunga om (entusiastiskt höja gälla triumferande jubelrop över) din rättfärdighet.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i ordet ”komma ihåg” som betonar att Guds ord sprids snabbt.]

ח – chet

8 Herren (Jahveh) är full av nåd(oförtjänt kärlek) och barmhärtig (förlåtande, känner medlidande, oändlig nåd),

sen till vrede och stor (överflödande) i nåd(omsorgsfull kärlek).

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers finns det tre ord som betyder nåd, två av dessa börjar med denna bokstav, vilket belyser hur enorm Guds nåd är. En del av Guds nåd är barmhärtighet vilket syns i ordet rachamim som beskriver en nåd som är gränslös, saknar möjlighet att låta sig mätas, men också barmhärtighet. Orden chen och chesed handlar om olika typer av kärlek, chen är nåd och oförtjänt kärlek medan chesed är nåd och omsorgsfull kärlek.]

ט – tet

9 Herren (Jahveh) är god mot alla,

och förbarmar sig över (känner med – hebr. rachamim) [har en förälders kärlek till] allt han skapat.

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar ordet ”god” med denna bokstav, och förstärker versens budskap om Guds godhet. Ordet för nåd, hebr. rachamim delar även rot med ordet för livmoder rechem. Det ger nåden i detta uttryck ytterligare en dimension av att vara värnande och beskyddande på samma sätt som livmodern är det lilla, hjälplösa och värnlösa barnets beskydd. På samma sätt som det ofödda barnet också är helt beroende av navelsträngen för att få näring, ligger i detta ord för nåd även en dimension som visar att vi är helt och hållet beroende av Guds eviga nåd för att ens överleva! Det gör att barmhärtigheten, medlidandet och förbarmandet får mycket djupare dimensioner än en allmän välvilja.]

י – jod

10 Allt du skapat (alla dina verk) ska tacka(med öppna händer prisa, hylla och erkänna) dig, Herre(Jahveh),

och dina heliga (de som följer dig) ska välsigna(lovprisa) dig.

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. I denna vers börjar orden ”tacka”, ”Herre”, och ”välsigna” med denna bokstav och fångar både betydelsen att lyfta sina händer i lovprisning till Gud och välsigna honom, men också att Gud har skapat allt.]

כ – kaf

11 De ska tala [proklamera och visa på] ditt rikes härlighet(ära, tyngd, där det råder en mättad fullständig gudsnärvaro),

och berätta om din makt (kraft).

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”härlighet” med denna bokstav och beskriver hur Guds härlighet, hans närvaro, ges som en fri gåva.]

ל – lamed

12 För att kungöra för människors barn (för att hela mänskligheten ska lära känna) hans mäktiga gärningar,

och hans rikes ärofyllda majestät (ära och härlighet, så alla får ta del av den mättade fullständiga gudsnärvaron som råder i hans rike).

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Den är storleksmässigt den högsta bokstaven i det hebreiska alfabetet. Det gör att den står ut i en text och är väl synlig eftersom det är den enda bokstaven som är så hög så den sticker upp ovanför den tänkta topplinjen längs överkanten på bokstäverna. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska. Den beskriver ofta auktoritet, eller något som motiverar och gör så att något sker. Orden ”för” börjar med denna bokstav och binder ihop denna och föregående vers. Det är Guds härlighet, som beskrivs i versen innan, som drar människor till Gud och gör honom känd. På samma sätt som bokstaven lamed är synlig och står ut i texten, kungörs Guds gärningar för alla människor.]

מ – mem

13 Ditt kungarike är ett evigt rike (ett rike för alla tider),

och ditt herradöme består från generation till generation.

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Bokstaven står för vatten, folk, nationer och språk. Ordet ”kungarike” börjar med denna bokstav, och förstärker att Guds rike består från generation till generation.]

נ – Nun [Saknas]

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar en fisk och kan betyda arvtagare, avkomma eller avfall och symboliserar syndafallet. Här borde en vers som börjat med bokstaven Nun kommit, men ingen av de hebreiska handskrifterna har någon sådan vers. Däremot den grekiska översättningen Septuaginta och i Dödahavsrullarna (Qumran-rullarna) finns följande text: ”Gud håller sina löften, kärleksfull i allt han gör”. En del svenska översättningar har med denna extra vers, andra inte. Versen motsäger inte Guds karaktär, och liknar väldigt mycket vers 17. SKB väljer att inte ta med denna vers av följande anledningar:

1. Versen saknas i alla hebreiska handskrifter.

2. I Dödahavsrullarna, där den finns med, saknas i stället vers tolv helt. Dessutom är texten ”Välsignad är Herren och välsignat är hans namn för evigt och alltid” tillagd i slutet på varje vers.

3. Enligt judisk tradition tog David inte med nun avsiktligt för att representera Israels avfall från Gud. Han vill påminna om att Gud har makt att helt förgöra och ta bort. Bokstaven nun representerar ofta ”de fallna”. Bokstaven ingår i det hebreiska ordet nephalim som översätts till ”jättar” i 1 Mos 6:4. Det var denna synd och avfallet som orsakade att Gud sände syndafloden, se 1 Mos 6:13.

4. Det finns även exempel på andra brutna alfabetiska psalmer som inte har med alla bokstäver, t.ex. Ps 9; 10; 25; 35.

Det är ett väldigt effektfullt sätt att medvetet bryta mönstret i psalmen och helt utesluta bokstaven nun. Det totala utplånandet förtydligar konsekvensen att medvetet gå emot Gud.]

ס – samech

14 Herren upprätthåller(stödjer) alla som är på väg att falla,

och reser upp alla som är nedböjda (tyngda av bördor, oroliga).

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”upprätthåller” som börjar med denna bokstav, och det förstärker att Gud är den som reser upp och stödjer.]

ע – ajin

15 Allas ögon väntar (söker efter, ser förväntansfullt) på dig

och du ger dem deras mat i rätt tid.

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”ögon” som börjar med denna bokstav.]

פ – pe

16 Du öppnar din hand

och mättar alla behov hos allt levande.

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer, men också öppning. Här är det ordet ”öppnar” som börjar med denna bokstav.]

צ – tsade

17 Herren (Jahveh) är rättfärdig i alla sina vägar (i allt han gör),

och visar nåd (omsorgsfull kärlek, är trogen sina löften) i allt han gör.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok. Symboliserar ofta rättfärdighet och här är det just ordet ”rättfärdig” som börjar med denna bokstav.]

ק – qof

18 Nära[tillgänglig] är Herren (Jahveh) – för alla som ropar till(åkallar) honom,

för alla som åkallar (har ropat och fortsätter att ropa till) honom i sanning (trofasthet, visshet, ärlighet, uppriktighet).

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I denna vers börjar de hebreiska orden för ”nära” och ”ropar till” på denna bokstav och det förstärker vittnesbördet att Gud är nära dem som höjer sin röst i bön till honom.]

ר – resh

19 Han har sin glädje i att tillfredsställa dem

som [i vördnadsfull tillbedjan] fruktar honom. [Han ger dem som troget följer honom vad de begär.]

Han hör deras rop och räddar (frälser, befriar) dem.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh. Tecknet avbildar framsidan av ett huvud. Här är det orden ”har sin glädje i” som börjar på denna bokstav.]

ש – shin

20 Herren bevarar alla som älskar honom,

men de ogudaktiga ska han förgöra.

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något, men också att ”tugga” och bearbeta Guds ord. Här är det ordet ”bevarar” som börjar på denna bokstav, vilket ger betydelsen av att begrunda och reflektera Guds ord.]

ת – tav

21 Min mun ska tala Herrens (Jahvehs)lov(lovprisning).

Låt allt kött (allt som lever)

alltid prisa hans heliga namn för evigt.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”lov” (hebr. tehilla) börjar med denna bokstav. Det är samma ord som också inleder psalmen, så hela psalmen ramas in av lovprisning!]

146

Psalm 146 – Herren regerar för evigt!

[Psalm 146 är den första av de fem Halleluja-psalmer som avslutar hela Psaltaren (Ps 146-150). Psalm 145 slutade med orden ”Min mun ska tala Herrens lov”, se Ps 145:21. Det är precis vad som händer nu. Hela Psaltaren avslutas nu med fem psalmer, psalm 146-150, som alla börjar och slutar med det hebreiska ordet ”Hallelu-jah”. Den första delen är ”prisa” och ”Jah” är kortformen av Guds namn. Ordet används ibland som ett utrop (interjektion – ”prisat vare Herren” eller ”låt Herren vara prisad”), men är ett imperativ: ”Prisa Herren!” Det är en uppmaning till andra: ”Du ska prisa Herren”! Slutet på Psaltaren reflekterar början. Drömmen om att Gud ska regera fullt ut som presenterades i de två första psalmerna, Psalm 1-2, existerar nu till sist. Det kommer ett rike där Guds lag råder och som består i all evighet.

Författare: Okänd

Struktur:

A Inledande lovprisning, vers 1-2

 B Ord av visdom, vers 3-4

  C Gud som skapare och återlösare, vers 5-8b

 B Ord av visdom, vers 8c-9

A Avlutande lovprisning, vers 10]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Lova Herren (Jahveh) min själ.

2 Jag ska prisa Herren (Jahveh) hela mitt liv,

jag ska sjunga lovsång till min Gud (Elohim)

om och om igen, så länge som mitt liv varar.

3 Förtrösta inte på furstar [politiker och ledare i samhället, på deras generositet och rikedom],

eller någon annan människoson [någon enskild människa], som inte kan befria (frälsa, rädda).

4 I samma ögonblick de ger upp andan (när anden lämnar kroppen),

och de [deras kropp] återvänder till jorden,

då försvinner alla deras planer (tankar, projekt).

5 Rikt välsignad (salig, mycket lycklig) är den som har Jakobs Gud (El) som sin hjälpare [den som förlitar sig på Guds kraft],

den som har sitt hopp i Herren (Jahveh), sin Gud (Elohim).

6 Han som format himlar och jord,

havet, och allt som finns i dem,

som alltid är trofast,

7 som ger de förtryckta rätt (rättvisa – hebr. mishpat),

som ger bröd till de hungriga.

[Nu följer fem korta fraser som beskriver vad Herren gör:]

Herren (Jahveh) befriar de fångna.

8 Herren (Jahveh) ger syn till de blinda.

Herren (Jahveh) reser upp de nedböjda (de som har tappat modet).

Herren älskar de rättfärdiga.

9 Herren (Jahveh) beskyddar främlingar,

han lyfter upp (styrker) faderlösa och änkor,

men han står emot de ogudaktiga (omkullkastar deras planer, gör deras väg krokig).

10 Han regerar (är kung) för evigt, Herren (Jahveh),

din Gud (Elohim), o Sion [tempelberget i Jerusalem],

från generation till generation.

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah).

147

Psalm 147 – Guds ord återupprättar Jerusalem

[Psalm 147 är den andra av de fem Halleluja-psalmer som avslutar hela Psaltaren (Ps 146-150). Som alla dessa fem psalmer, börjar och slutar även denna med ordet halleluja. Psalmen klassificeras som en gemensam hymn som inbjuder att lovprisa Gud för hans makt och hela skapelsen.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Inbjudan att sjunga lovsång till Gud, vers 1-6

2. Inbjudan att sjunga och spela till Herrens ära, vers 7-11

3. Inbjudan att ära Gud, vers 12-20]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Det är gott (välsignat) att [till stränginstrument] lovsjunga vår Gud,

ja, det är ljuvligt (härligt, vackert – hebr. naim) och passande (det enda lämpliga – hebr. nave)!

2 Herren (Jahveh) bygger upp Jerusalem igen,

han samlar det skingrade (deporterade) Israel.

3 Han helar (botar, reparerar; syr ihop) de brutnas [dem som har ett brustet och förkrossat] hjärta,

och förbinder deras sår [dem som har smärta och sorg].

4 Han bestämmer stjärnornas antal,

han nämner alla vid namn [ger dem egna namn].

5 Stor är vår Herre (Adonai) [fokus på Guds storhet och makt],

och överflödande (väldig) i kraft,

hans vishet (förstånd, intelligens) är utan gräns [den är obegränsad och går inte att räkna ut eller teckna ner].

6 Herren (Jahveh) lyfter upp (hjälper, omsluter, återupprättar) de ödmjuka,

han kastar ner (tvingar ner; ödmjukar) de ogudaktiga till (mot) marken.

7 Sjung till Herren med tacksamhet (sjung tacksånger),

lovsjung vår Gud (Elohim) till kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa, se Ps 33:2] till vår Gud –

8 [lovsjung] honom som täcker himlarna med moln,

som bereder regn åt jorden,

som låter gräset växa (gro; skjuta upp) på bergen;

9 han som ger föda åt djuren, åt korpens ungar som ropar.

[Det är Herren som står bakom hela kretsloppet, från molnen som ger regn, till gräset som mättar djuren. Ja, han ser till att den minsta fågelunge bereds mat, se även Matt 6:26.]

10 Han har [verkligen] inte sin glädje (lust) i stridshästens styrka,

hans behag står inte till (han fröjdar sig inte över) en människas starka ben (lår).

[Han imponeras inte av mänskliga arméer och en krigares snabbhet.]

11 Herren (Jahveh) har sitt behag (sin fröjd/glädje) i dem

som [i vördnadsfull tillbedjan] fruktar honom,

som [ivrigt och tålmodigt] väntar (hoppas) på hans nåd (omsorgsfulla kärlek).

12 Jerusalem, lova (prisa, vila i; stå i stum beundran inför – hebr. shavach) Herren,

Sion, prisa (hebr. halal) din Gud.

13 För han stärker bommarna för dina portar,

han välsignar dina barn i dig.

14 Han ger fred [han låter frid råda] vid dina gränser,

han mättar dig med bästa vete.

15 Han sänder sitt löftesord (hebr. imrah) till jorden,

hans tal (ord – hebr. davar) rör sig snabbt. [1 Mos 1:3; Ps 33:9]

16 Han låter snö falla som ull,

rimfrost sprider (strör) han som aska.

17 Han slungar ner sitt hagel som smulor.

Vem kan bestå inför hans kyla?

18 Han sänder ut sitt ord och låter det frusna (ordagrant: dem) smälta (töa bort).

Han låter sin vind (Ande, andedräkt) blåsa [han andas ut] – [och] vattnet (vattnen) strömmar.

19 Han berättar [frimodigt och öppet] sitt ord för Jakob.

Sina förordningar (”inristade bud”) och påbud för Israel.

20 Han har inte gjort så med något hednafolk [någon annan nation],

och hans domar har de inte haft kunskap om.

[När det gäller hans domar känner de personligen inte till dem.]

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

148

Psalm 148 – Halleluja, allt skapat prisar Guds namn

[Psalm 148 är den tredje av de fem Halleluja-psalmer som avslutar hela Psaltaren (Ps 146-150). Som nummer tre är den placerad i mitten, central i denna grupp, och har flera kiastiska mönster. Ordet prisa är första och sista ordet och ramar in hela psalmen. Det används även tio gånger inuti psalmen, vilket gör att det totala antalet förekomster är tolv.

Det finns kopplingar till skapelseberättelsen genom hela psalmen. En beröringspunkt är talet sju och de sju dagarna i Bibelns första kapitel. Det finns sju ”prisa” från himlen i vers 1-4. I den andra delen nämns 23 instanser som ska prisa Gud från jorden. Dessa är uppdelade i 7 och 16. Tillsammans med de sju rösterna från himlen är det totalt 30 röster som prisar Gud från himlen och jorden.

Författare: Okänd

Struktur:

Psalmen är väl strukturerad och berör två domäner: Himlarna i höjden och jorden.

1. Prisa Gud från himlen, vers 1-6

2. Prisa Gud från jorden, vers 7-13

3. Messias och Israels speciella plats, vers 14.]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

[Psalmen inleds och avslutas med uppmaningen att prisa Herren, se vers 14. Den hebreiska frasen hallelu-jah translittereras ofta rakt av och har blivit ett välkänt uttryck på alla språk för uppmaningen att prisa Guds namn. Verbet hallelu betyder prisa. Ordet Jah är den första delen i Guds personliga namn Jahveh, vars innebörd är den evige.]

Prisa Gud från himlarna

[Efter den inledande uppmaningen att prisa Herren, hebr. hallelu-jah, följer sju imperativ av hebreiska verbet hallelu. Det är en uppmaning till allt i himlen att prisa och lova Gud. Himlarna står här i kontrast till jorden i vers 7 som också uppmanas att prisa Gud. I vers 2-4 nämns sju aktörer som alla ska prisa Gud i himlarna. Talet sju står för fulländning, så tillsammans med de sju verben som uppmanar att prisa Gud visar det även numerologiskt på en fulländad lovprisning i himlen.]

Prisa Herren (Jahveh) från himlarna,

prisa honom i höjden [ovan jorden].

2 Prisa honom alla ni änglar (budbärare),

prisa honom alla ni [himmelska] härar.

3 Prisa honom, sol och måne,

prisa honom, alla strålande stjärnor.

4 Prisa honom, ni himlars himlar,

och ni vatten ovan himlarna. [1 Mos 1:7]

[Vers 4 är intressant strukturerad i hur den låter när den talas ut på hebreiska. Här finns sex sch-ljud och nio m-ljud. Dessa två ljud kopplar även ihop versen ljudmässigt med både föregående och nästföljande vers. Ordet för ”sol” i vers 3 är hebr. shemesh och det teologiskt viktiga ordet för ”namn” är hebr. shem i vers 5. De sex sch-ljuden påminner också om vågornas brusande mot en stenig strand. Förutom allt detta sker en ljudmässig omvändning i mitten mellan de två raderna i vers 4. Det skapar en ljudmässig kiasm som inte bara är vacker att lyssna på, men också kan hjälpa i tolkningen av versen. Vattnen ovan himlarna refererar till 1 Mos 1:7 och skulle också kunna syfta på det hav av kristall som Johannes såg framför tronen, se Upp 4:6; 15:2.]

5 Låt dem [alla sju instanser i himlarna som nämnts i vers 2-4] prisa Herrens (Jahvehs) namn,

för han befallde, och de blev skapade.

6 Han gav dem deras plats (ordagrant ”gjorde så de stod”) för alltid och evigt,

han gav dem en förordning (”inristat bud”, grundläggande lag), och ingen överträder den.

[Ordet ”förordning” härstammar från verbet ”att rista in”, vilket indikerar en permanent oföränderlig lag. Utifrån sammanhanget, se vers 2-3, syftar denna förordning här på naturlagar som tyngdlagen och gravitationen. Ordet används dock även om Guds instruktioner för människan, se 2 Mos 18:16, så även Guds moraliska lagar ingår i begreppet.]

Prisa Gud från jorden

[Vers 7-12 hör ihop till en enhet. I vers 1-4 presenterades 7 himmelska aktörer som prisade Gud från himlen. Nu följer på motsvarande sätt lovprisning från jorden. Totalt nämns 23 enskilda klasser som kan grupperas i 7 kategorier. Uppräkningen sker i snabb takt och ordet ”prisa” återkommer inte mellan varje uppräkning som det gjorde för de himmelska instanserna. Uppräkningen börjar med det osynliga och okända och blir mer och mer konkret för att avslutas med skapelsens krona, människan, se Ps 8:6-7.]

7 Prisa Herren (Jahveh) från jorden:

[Haven:]

Ni stora havsdjur (sjömonster)

och alla djup.

[Direkt efter att den jordiska domänen har presenterats nämns två termer: tanninim och tehomot. Istället för att följa den mer vanliga uppdelningen i tre delar med hav, jord och himmel, ingår haven och djupen i det jordiska. Hebreiska tanninim är samma ord som används i skapelsen om de stora havsdjuren, se 1 Mos 1:21. Ordet används även i samband med Leviatan och har mytologiska undertoner som beskriver det okända och även ondska, se Ps 74:13-14; 104:26; Job 3:8; 39:20-40:25; Upp 12:3. Det andra hebreiska ordet som är översatt ”djup”, är samma ord som används i 1 Mos 1:2. Det kan syfta på allt skapat i havet, se 1 Mos 1:20.]

8 [Atmosfären:]

Eld och

hagel,

snö

och rök;

du stormande vind

som gör (uträttar) hans ord [befallning].

[I den första raden används de vanliga termerna för hagel och snö. Orden eld och rök kan tolkas på olika sätt. Ser man versen som ett kiastiskt mönster hör hagel och snö ihop, och eld och rök bildar en naturlig grupp som förutom naturlig eld också skulle kunna syfta på vulkanisk aktivitet. Det finns en kontrast mellan eldens hetta och haglets isande kyla och mellan svart rök och den vita snön. Även om orden inte brukar ha den betydelsen så kan man tolka eld som blixtar i ett oväder tillsammans med hagel. Röken syftar då på dimma eller moln. Den andra delen av vers 8 är helt tydlig, och versens budskap som helhet är att dessa naturliga fenomen lyder Guds befallningar.

Uppmaningen till jorden att prisa Gud inleds med 7 aktörer, se vers 7-8. Djuren i havet är osynliga, medan eld, vind och stormar är mer konkreta. I vers 9-12 fortsätter nu uppräkningen med 16 helt konkreta aktörer som landskap, vegetation, djur och till sist människan. I de fyra kommande verserna nämns 4 x 4, totalt 16 instanser. Uppdelningen med 4 substantiv i varje vers förstärker det jordiska. Talet 4 står ofta för världen och allt skapat. Det finns fyra väderstreck. Numerologi med 7 + 4 + 4 + 4 + 4 förstärker psalmens budskap att allt på jorden ska prisa Gud.]

9 [Landskapet:]

Berg och alla höjder.

[Vegetationen:]

Fruktträd [som ger föda] och alla [vilda] cederträd [som användes som byggnadsmaterial].

10 [Djuren:]

Vilda djur och alla [tama] boskapsdjur,

kräldjur (reptiler och insekter) och bevingade (flygande) fåglar.

11 [Människor i ledande positioner:]

Jordens kungar och alla folk,

furstar (ledare) och alla domare på jorden.

12 [Alla människor:]

Ni unga män och unga kvinnor,

gamla tillsammans med unga.

[Alla människor oavsett samhällsklass, kön eller ålder uppmanas att prisa Gud från jorden!]

13 Låt dem [alla 7 grupper, 23 instanser, på jorden som nämnts i vers 7-12] prisa Herrens (Jahvehs) namn,

för bara hans namn är högt,

hans majestät (ära) är över jorden och himlarna

14 Han har lyft upp ett horn för sitt folk (gett dem makt och framgång),

[ett skäl till] en lovsång för alla dina trogna (fromma, lojala) följare,

för Israels barn, det folk som står honom nära.

[Hornet på en vild oxe är en metafor för militär styrka och seger, se Ps 89:18, 25. Här finns också starka messianska undertoner, se Ps 18:3; Luk 1:69. Totalt nämns 30 instanser som ska prisa Gud och här i avslutningen är finalen Messias som var 30 år då han började sin tjänst, se Luk 3:23; 4 Mos 4:47. Jesus är Messias, anledningen till vår lovprisning!]

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

149

Psalm 149 – Sjung en ny sång till Herren

[Psalm 149 är den fjärde av de fem Halleluja-psalmer som avslutar hela Psaltaren (Ps 146-150). Psalm 149 har kopplingar till Psalm 2. Psalmen har totalt sju uppmaningar att prisa Gud. Det inleds med imperativet ”Sjung till Herren” följt av sex verb i jussiv form (som beskriver en önskan) och översätts med ordet ”låt” (vers 2, 3 och 5). Psalmens avslutning har också ett messianskt perspektiv, se vers 8-9, och kan ses som en parallell till Ps 2 i bokens inledning.

Författare: Okänd

Struktur:

1. Låt hans heliga prisa och glädja sig, vers 1-4

2. Lovsång med ett tveeggat svärd, vers 5-9]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Del 1

Sjung till Herren (Jahveh) en ny sång

och hans lov i de heligas församling.

2 Låt Israel fröjdas i sin skapare,

låt Sions barn glädja sig i sin kung.

[Det judiska folket är skapat.]

3 Låt dem prisa hans namn med dans,

låt dem sjunga lovsång till honom med tamburiner och kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor).

[Olika instrument speglar olika känslor. Tamburiner står för glädje, dans och seger, se 2 Mos 15:20. Även harpan förknippas med en glädje och en ny sång, se Ps 33:1-2.]

4 För Herren (Jahveh) har sin glädje i sitt folk.

Han kröner de ödmjuka med frälsning.

Del 2

5 Låt de heliga jubla (triumfera) i härlighet,

låt dem ropa (höja gälla triumferande jubelrop) på sina bäddar (dynor).

[Dag som natt, eller att firandet pågår hela dagen ända in till natten.]

6 Guds lov (upphöjande) ska vara i deras hals (hebr. garon) [de lovprisar med full hals]

och ett tveeggat (ordagrant: tvåtandat) svärd i deras hand. [Heb 4:12]

[Lovprisning är ett vapen – ett svärd!]

7 För att verkställa hämnd över hednafolken (nationerna – hebr. goj)

och tillrättavisning över folken (hebr. am).

8 För att binda kungar i kedjor

och fjättra deras furstar med järn.

9 För att fullgöra domen som är skriven över dem.

Detta är äran för alla hans heliga.

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

150

Psalm 150 – Må allt som har anda prisa Herren

[Psalm 150 är finalpsalmen som avslutar hela Psaltaren. Psalmen är också den sista av de fem Halleluja-psalmerna (Ps 146-150). Psalmen är en uppmaning till lovprisning med alla tänkbara instrument. Den vanligaste kategorin av psalmer i Psaltaren är böner, dock varken inleds eller avslutas Psaltaren med en sådan bönepsalm. Psalm 1 handlar om att följa Guds undervisning och vandra på Guds väg. Man skulle kunna tro att slutresultatet skulle vara lydnad för Guds bud, och visst – självklart finns lydnaden med som en biprodukt, men målet och slutresultatet beskrivs här i Psalm 150 – lovprisning, att allt som har anda ska prisa Herren!

Författare: Okänd

Struktur:

1. Prisa honom för hans storhet, vers 1-2

2. Prisa honom med instrument, vers 3-5

3. Låt allt som andas prisa honom, vers 6]

1 Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

[Psalmen inleds och avslutas med uppmaningen att prisa Herren, se vers 6. Den hebreiska frasen hallelu-jah translittereras ofta rakt av och har blivit ett välkänt uttryck på alla språk för uppmaningen att prisa Guds namn. Verbet hallelu betyder prisa och har betydelsen att välsigna, böja sig och tala väl om Gud. Ordet Jah är den första delen i Guds personliga namn Jahveh, vars innebörd är den evige.]

Gud är stor – prisa honom

[Mellan det inledande och avslutande halleluja, finns elva imperativ av verbet hallelu. Det första och sista är riktat till Gud och däremellan kommer nio ”Prisa honom”.]

Prisa Gud (El) i hans helgedom [här på jorden],

prisa honom i hans starka (mäktiga) fäste (himlavalvet). [Ps 19:2; 1 Mos 1:6-8]

2 Prisa honom för hans mäktiga (väldiga) gärningar,

prisa honom för hans enorma storhet.

[Här i vers 1-2 uppmanas vi att prisa Gud i stort och smått, i hans helgedom syftar på templet i Jerusalem, där Gud har valt att ha sin boning mitt ibland oss. Himlavalvet säger oss att Gud inte bara finns i vår mitt och i vårt hjärta utan i precis hela sin skapelse. Det finns med andra ord ingen omständighet som kan hindra oss från att prisa Gud.]

Prisa med instrument

3 Prisa honom med [det explosiva] ljudet av shofar (vädurshorn),

prisa honom med [de milda ljuden av stränginstrumenten] nevel-lyra (psaltare) och kinnor-harpa (kithara).

[Shofarer användes inte som ett instrument utan för att ge en signal. Det räknas troligtvis upp först här, eftersom det ofta användes för ange att något började, som t.ex. en högtid. Nu börjar lovsången! Nevel-lyran hade enligt den judiske historikern Josefus 12 strängar. Det hebreiska ordet nevel betyder skinn och kan antyda att resonanslådan var av läder eller att instrumentets form liknade en skinnsäck. Kinnor-harpan var också bärbar och mindre med 10 strängar. När båda dessa instrument nämns tillsammans blir summan av strängar 22 strängar – lika många som antalet hebreiska bokstäver! För mer om de olika stränginstrumenten, se Ps 33:2; 2 Sam 6:5.]

4 Prisa honom med tamburiner och dans,

prisa honom med stränginstrument och flöjt.

5 Prisa honom med stora (högljudda) cymbaler,

prisa honom med små (lågmälda) cymbaler.

[I vers 3-5 uttrycks motpoler som uppmanas att prisa Herren (Jahveh). Shofarens skarpa, explosiva och starka ljud med en känsla av staccato, i motsats till harpan och lyran som har förhållandevis svaga, milda ljud med en känsla av legato. I vers 4 nämns tamburiner och dans som ger känslan av både starka ljud och vilda, snabba rörelser i motsats till stränginstrument och flöjt som har lugnare både ljud och tempo. I vers 5 nämns först stora, nästan skrällande, cymbaler med en mäktig klang i motsats till små cymbaler som har ett sprött och välbehagligt klingande ljud.]

Finalen – allt ska prisa Gud

6 Må allt som har anda (allt liv som andas, lever, har en andedräkt) prisa Herren (Jah).

[Varje strof har nu lett upp till det sista crescendot i vers 6 som avslutar denna psalm och hela Psaltaren. Allt som över huvud taget har en möjlighet att ge ljud ifrån sig, eftersom det andas, uppmanas att prisa Gud.]

Prisa Herren (lova Jah – hebr. hallelu jah)!

Ordspråksboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Ordspråksboken

Inledning

Introduktion: Ordspråksboken är en praktisk bok. Den innehåller samlingar av ordspråk för att leva vist. Ordspråken lyfter ofta fram positiva och negativa konsekvenser av livsval. Den spänner över praktiskt taget livets alla områden som äktenskap, barnuppfostran, affärsrelationer, arbetsmoral, tal, inre attityder, gudstjänstliv, planering av framtiden, hur de fattiga ska hjälpas, hur fiender ska behandlas och mycket mer.

Ordspråksboken följer en pedagogisk modell där den som undervisar är en ”far” och den tänkte läsaren/lyssnaren är dennes son. På sin väg genom livet ställs sonen inför en mängd olika val. Ordspråksboken driver tesen att det avgörande valet står mellan visheten och dårskapen. Dessa båda personifieras som kvinnor som lockar sonen att välja väg. Visheten börjar med att frukta och vörda Gud, medan dårskapen på ett eller annat sätt alltid är förknippad med avgudadyrkan eller trolöshet mot Gud. Hebreiskan har flera ord för dåre. Följande fem ord används i Ordspråksboken, i ökande grad av dårskap:

1. Den enkle/öppne dåren (hebr. peti) – saknar kunskap, är okunnig, öppen och lättledd, men kan förändra sig (Ords 1:4, 22).

2. Den babblande dåren (hebr. evil) – pratar strunt (Ords 10:8, 10, 14, 21), kan tas för vis om han är tyst (Ords 17:28), tror hans egen väg är rätt (Ords 12:15).

3. Den oresonlige dåren (hebr. kesil) – vägrar ta till sig Guds vishet (Ords 1:22, 32; 3:35; 8:5; 10:1, 18, 23; 12:23; 13:16, 19, 20; 14:7, 8, 16, 24, 33; 15:2, 7, 14, 20; 17:10, 12, 16, 21, 24, 25; 18:2, 6, 7; 19:1, 10, 13, 29; 21:20; 23:9; 26:1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12; 28:26; 29:11, 20).

4. Den hånfulle dåren (hebr. lets) – föraktar Gud och lär ut dårskap (Ps 1:1), vägrar ta till sig tillrättavisning (Ords 1:22; 13:1).

5. Den ondskefulle dåren (hebr. naval) – lever helt utan Gud (Ps 14:1), är en sorg för sina föräldrar (Ords 17:7, 21). Ordet härstammar från navel som beskriver något som tynar bort, faller ner och vissnar. Detta ord för dåre beskriver inte någon som är dum eller ointelligent. Istället handlar det om moralisk dårskap. Den som gång på gång går emot sitt samvete dör till sist inombords och kväver sitt andliga liv. Bilden som målas upp är en moral som skrumpnar och förtvinar. I Första Samuelsboken berättas om en man som just hette Naval (Nabal på svenska). Under en period när David var på flykt från Saul ville Naval inte kännas vid David trots att David varit god mot honom, se 1 Sam 25:25. Denne man, med samma namn, personifierar dårskap.

Genre: Visdomslitteratur.

Skrivet: Sammanställd på 900-talet f.Kr.. Vissa ordspråk kan vara äldre. Vissa delar kan ha sammanställts i slutet på 700-talet på uppdrag av kung Hiskia (som regerade 726-698 f.Kr.), se Ords 25:1.

Författare: Salomo är den som samlade och använde ordspråken, se Ords 1:1. Han behöver inte vara originalförfattaren till alla som tillskrivs honom, en del kan vara äldre.

Kap 25-29 är troligtvis bearbetade av Hiskias män, se Ords 25:1. Kap 30-31 har ordspråk från Agur, se Ords 30:1, och Lemuel, se Ords 31:1, som kan ha varit pseudonymer för Salomo.

1

FÖRSTA SAMLINGEN: En manual för livet (kap 1-9)

1 Detta är ordspråk (liknelser, bilder, talesätt, sanningar – hebr. mashal)

av Israels kung Salomo, Davids son.

[Nu följer fem orsaker till boken som översätts ”För att ge”. I hebreiskan definieras det tydligt med prepositionen lamed på fem verb i vers 1, 2a, 2b, 3a, 4a, 6a. Centralt finns resultatet och huvudpunkten i vers 3 som är rättfärdighet, rättvisa och integritet.]

2 För att ge (lära känna) vishet och undervisning (fostran).

För att förstå (begripa) visa (insiktsfulla) ord.

3 För att ge undervisning om hur man agerar med vishet (hur man får självdisciplin, och hur man handlar rätt i moraliska frågor), resultatet blir:

rättfärdighet (att man följer Guds standard) och

rättvisa (att man tar rättvisa beslut) och

integritet (vad man säger och vad man gör överensstämmer, att man lever moraliskt rätt, vandrar rakt fram).

4 För att ge den oerfarne (naive) förstånd (vaksamhet, gott omdöme),

den unge (ynglingen, tonåringen – hebr. naar) kunskap för att planera sitt liv (kunskap om bästa sättet för att kunna leva ett vist liv).

5 Men även den som redan är vis kan lyssna och ta till sig mer kunskap.

En förståndig människa tar till sig goda (moraliska) råd (så han kan styra sitt liv rätt).

6 För att ge förståelse (insikt att tolka den djupare meningen) av ordspråk (hebr. mashal),

de visas ord och mysterier (frågeställningar; mörka och förbryllande ord – hebr. chida).

7 Fruktan (bävan, vördnad, respekt) för Herren (Jahveh) är början (begynnelsen; det allra första steget) till kunskap – [bara] dårar föraktar vishet och tillrättavisning (fostran, undervisning).

[Detta är första gången av totalt 14 som ordet fruktan (hebr. jirah) används i Ordspråksboken. Talet 14 (2 x 7) står för dubbel perfektion (påskalammet slaktas den 14:e nisan, se 2 Mos 12:5-6; släktleden har 14 led, se Matt 1:17). Här används samma ord för ”början/begynnelsen” (hebr. reshit) som i 1 Mos 1:1. Hur en sund och rätt gudsfruktan utgör första steget till vishet utvidgas i kapitel 8-9, se särskilt Ords 9:10.]

Lyssna på undervisning

8 Min son (mitt barn, min vän), lyssna på tillrättavisning från din far,

förkasta (överge) inte din mors undervisning (instruktioner – hebr. Torah).

9 För de är som en skön krans (ordagrant: ”krans nåd/favör” – hebr. livja chen) på ditt huvud [Ords 4:9],

och som en kedja runt din hals [symbol på ära och framgång].

Säg nej till dåligt sällskap

10 Min son (mitt barn, min vän), om syndare frestar (lockar, förleder) dig,

följ inte med dem (håll inte med om vad de säger, och längta inte att vara med dem).

11 Om de säger:

”Kom med oss,

vi ska ligga på lur efter blod [överfalla, råna, döda] oskyldiga utan orsak.

12 Låt oss sluka dem levande, som Sheol (underjorden – de dödas plats),

fast de är mitt i livet får de sänkas ner i graven.

13 Vi letar upp allt av värde

och vi fyller våra hus med stöldgods.

14 Bli en av oss,

vi delar allt (av gemensamma tillgångar, stöldgods)”.

15 Min son (mitt barn, min vän), följ inte med dem,

avhåll din fot ifrån deras stig.

16 För deras fötter skyndar (rusar) till allt vad ont är,

de är kvicka att utgjuta blod.

17 För visst är det lönlöst att breda ut nätet [för att fånga]

inför ögonen på en fågel.

18 Det är precis vad de gör, de sätter upp en fälla för andra,

men det är sin egen undergång de förbereder.

19 Så går det (så är de välkända stigarna) för varje människa som är girig för orätt vinning,

livet kommer att tas ifrån honom.

Visheten talar

[Att tillskriva mänskliga egenskaper åt ett abstrakt begrepp är en vanlig poetisk stil i Ordspråksboken. I stället för att bara faktamässigt beskriva visheten personifieras den här som en kvinna och en mer levande grafisk bild målas upp för läsaren.]

20 Visheten går ut på gatan och ropar,

på torgen (öppna platser) höjer hon sin röst.

21 I stökiga korsningar ropar hon ut,

i stadsportarna talar hon:

22 ”Ni oförståndiga, hur länge ska ni älska ert meningslösa liv,

och ni cyniker er negativism,

och ni [högfärdiga] dårar hur länge ska ni hata kunskap?

23 Om ni vänder om [ångrar er] och lyssnar till min tillrättavisning,

då ska jag [visheten personifierad] låta min ande komma över er;

jag ska låta mina ord bli kända för er.

24 Ni vägrade att svara när jag [visheten personifierad] ropade,

och brydde er inte om när jag räckte ut min hand.

25 Ni ignorerade mina råd

och ville inte ta emot min tillrättavisning.

26 Därför ska jag [visheten personifierad] skratta åt er olycka,

och håna er när förskräckelse (fruktan) kommer över er,

27 när den kommer över er likt en storm,

när er undergång kommer som en virvelvind,

när svårigheter (själslig vånda) drabbar er.

[Bilden som målas upp här är dårarna som hatar och förlöjligar visheten. Till sist leder deras väg till fördärvet, och då är det i stället visheten som skrattar åt dem. Detta förstärker absurditeten i att trots upprepade varningar välja en dåraktig väg. Jag i den här versen syftar på den personifierade visheten, inte Gud. Han skrattar inte över olycka, han om någon kan sympatisera med mänskligt lidande. Han släcker inte ut en tynande låga, Jes 42:3, Jesus gråter över Jerusalem, se Luk 19:41, osv.]

28 Då kommer de att ropa på mig [visheten personifierad],

men jag ska inte svara.

Då kommer de att söka mig ihärdigt,

men utan att hitta mig.

29 Därför att de hatade kunskap

och valde att inte frukta (att inte i vördnad tillbe) Herren (Jahveh),

30 eftersom de vägrade att följa mina råd,

och avslog alla tillfällen då jag ville tillrättavisa (lära) dem,

31 därför ska de äta [den bittra] frukten av sin egen väg (beslut, handlingar)

och mättas av sina onda planer.

32 För de oförståndigas avfällighet blir deras död,

och framgången (välgången) hos de [självsäkra] dårarna blir deras undergång (död).

33 Men den som hör (lyssnar, lyder, håller med, uttalar och säger samma sak som) mig [visheten]

kan vara lugn och trygg utan rädsla för olycka (fara).”

2

Prioritera Guds vishet

1 Min son (barn, vän):

om du tar emot mina ord

och bevarar mina budord (tydliga befallningar) inom dig,

2 genom att aktivt (uppmärksamt) lyssna till visheten

och böja ditt hjärta till klokheten (insikten, förståndet) [ödmjukar dig inför Guds kunskap, och sträcker dig emot den med all din kraft],

3 om du ropar efter förståelse (urskillningsförmåga)

och höjer din röst för att kalla på klokhet (insikt, förståelse),

4 om du söker efter den som efter silver

och letar efter den som efter en gömd skatt,

5 då kommer du att förstå vad det är att frukta (vörda, respektera) Herren (Jahveh),

och finna (nå fram till) kunskapen om Gud (Elohim).

6 För Herren (Jahveh) ger vishet,

från hans mun kommer kunskap och förstånd (insikt).

7 Han bygger upp ett förråd av sund visdom (till framgång) för de rättfärdiga,

och är som en sköld [beskyddare] för dem som vandrar med integritet (oskyldigt, ostraffligt),

8 för han beskyddar de rättfärdigas stigar,

och bevarar vägen för dem som är trogna (lojala, älskar) honom.

9 Då ska du förstå rättfärdighet (hur man kan följa Guds standard),

rättvisa (hur man tar rättvisa beslut)

och integritet (hur man kan leva moraliskt rätt, stå upprätt, vandra rakt fram utan att svänga av åt höger eller vänster),

ja, alla goda (moraliskt rätta) vägar.

10 För visheten ska komma in i (fylla) ditt hjärta,

och [moralisk] kunskap ska bli attraktiv (ljuvlig) för dig.

11 Omdöme (eftertänksamhet) ska vaka över dig,

och klokhet ska beskydda dig.

Vishet räddar dig från frestelser

[Visheten räddar från två stora frestelser för en ung man, lättförtjänta oärliga pengar och lösaktiga förhållanden med kvinnor.]

12 De [vishet, kunskap och omdöme] ska rädda (rycka bort) dig från onda män,

från dem som talar perversiteter (osanning, omoral),

13 som överger de rätta stigarna (välkända, upptrampade gångvägarna)

för att vandra på mörkrets vägar,

14 som finner nöje i att vara onda,

och jublar över (firar) ondskans perversiteter (förvrängningar),

15 vars stigar (välkända upptrampade gångvägar) är krokiga

och vägar är bedrägliga (moraliskt förvrängda).

16 De [vishet, kunskap och omdöme] ska rädda (rycka bort) dig [från onda kvinnor]

från den främmande (prostituerade) kvinnan,

från den sexuellt frigjorda kvinnan (äktenskapsbrytaren, din nästas hustru) som frestar med förföriskt tal,

17 hon har lämnat sin man som varit med henne sedan ungdomen,

och glömt (övergett) det äktenskapsförbund hon ingick inför Gud (Elohim).

18 Hennes hus (familj) sjunker ner till döden,

hennes vägar (spår) leder till skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim).

19 Ingen som går in till henne kommer tillbaka (hittar tillbaka),

eller hittar livets stigar (välkända upptrampade gångvägar). [De hittar inte glädje och välsignelse.]

Slutord

20 Därför ska du vandra på de moraliskt goda människornas väg,

och hålla dig på de rättfärdigas stigar (välkända upptrampade gångvägar).

21 För de rättfärdiga ska bo i landet

och de med integritet (utan skuld, renhjärtade) får stanna där.

22 Däremot ska de ogudaktiga (moraliskt fördärvade) tas bort ifrån landet,

de som ständigt agerar otroget (har som livsstil att förråda, vara otrogna i äktenskap, relationer, saknar integritet)

ska bli uppryckta [som ogräs].

3

Bevara visheten i ditt hjärta

1 Min son (mitt barn, min vän),

glöm inte min undervisning (mina instruktioner – hebr. Torah),

och bevara (beskydda, vakta) mina budord (bud – hebr. mitzvot) i ditt hjärta,

2 för hög ålder (dagars längd)

och ett långt liv [många levnadsår]

och frid (fred; fullständig harmoni)

ger de (ska de tillägga/addera till) dig.

3 Låt aldrig nåd (kärleksfull omsorg) och sanning (stabilitet, fasthet, trofasthet) lämna dig –

bind dem runt din hals [som påminnelsetecken, se 5 Mos 6:8; 4 Mos 15:38],

skriv (gravera in) dem [rista in deras initialer] på ditt hjärtas tavla [Jer 31:33; Rom 2:15],

4 så får (finner, förvärvar, uppnår) du nåd (oförtjänt favör – hebr. chen) och gott förstånd (anseende)

[både] i Guds och människors ögon.

Förtrösta på Herren i allt

5 Förtrösta på (luta dig mot; lita på) Herren (Jahveh) av hela ditt hjärta,

och förlita (stöd) dig inte på ditt eget förstånd (din egen kompetens/bedömningsförmåga).

6 På alla dina vägar [på din färd genom livet]

– erkänn (bli intimt förtrogen med; sök lära känna) honom

så ska han jämna (räta ut)

dina stigar [dina välkända, upptrampade gångvägar].

[Verbet för att jämna (hebr. jashar) har betydelsen att räta ut, dvs. det leder till att något blir rätt och välbehagligt.]

7 Var inte vis i dina egna ögon;

frukta (vörda, respektera) Herren (Jahveh)

och fly (vänd helt om; vik av från) [avböj och håll dig borta från] det onda. [Ords 8:13; 16:6; Jes 5:21; 27:2; Rom 12:3]

8 Det kommer att ge hälsa åt din kropp

och styrka (märg) [ny energi] åt dina [åt alla dess] ben [då finns det bot och helande för hela din varelse].

9 Ära Herren (Jahveh) med allt du äger,

ge honom den första (och bästa) delen av din skörd (inkomst). [2 Mos 23:19; 3 Mos 23:9-14; 4 Mos 18:4; 28:8; Mal 3:10-12]

10 Då kommer dina lador att fyllas i överflöd (till brädden)

och dina vinfat (vinpressar) flöda över med nytt vin.

11 Min son (mitt barn, min vän),

förakta inte (stå inte emot; ta inte avstånd från) Herrens (Jahvehs) fostran (disciplinering, tuktan) [avvisa inte ”Herrens skola”],

och bli inte frustrerad (känn ingen rädsla; förarga dig inte) över hans tillrättavisning (korrigering, bestraffning; utlåtande dom) [som en juridisk argumentation].

12 För den Herren (Jahveh) älskar (hyser ömhet för; visar tillgivenhet; håller av)

den tillrättavisar (korrigerar, bestraffar; överbevisar) han [genom att lägga fram en rättvis dom],

precis som en far [resonerande tillrättavisar] sonen han har kär (gläder sig över; är belåten med).

[I Heb 12:5-6 citeras dessa två verser för att visa på hur lidandet i tjänst för Gud är ett bevis på barnaskapet – att Gud bryr sig och att Gud är en god Far. Uttrycket finns ursprungligen i Job 5:17. De hebreiska orden för att tillrättavisa tochachat i vers 11 och jachach i vers 12 används inom juridiken för att lägga fram bevis och motbevisa någon, se Ords 22:6. I det sistnämnda finns också betydelsen att bestraffa. Sammanhanget här, och det faktum att Job var fysiskt prövad, gör att det troligtvis har att göra med någon form av fysisk tuktan. Den grekiska översättningen Septuaginta väljer det starkare ordet prygla, som beskriver ett hårt straff. Den tolkar också den bakomliggande hebreiskan i den sista strofen lite annorlunda.]

Sök efter vishet

13 Lycklig (välsignad, glad, avundsvärd) är den människa som hittar visheten,

och den människa som införskaffar (drar till sig, bygger upp) kunskap (förstånd).

14 För värdet av att känna henne är högre än värdet av silver,

ja, vinsten är bättre än guld.

15 Hon är mer värdefull än rubiner,

av allt du kan önska (längta efter) [av rikedom i den här världen] kan ingenting jämföras med henne.

16 I högra handen har hon långt liv (längd av dagar)

i den vänstra rikedom och ära.

17 Hennes vägar är ljuvliga (nåderika, behagliga, angenäma),

hennes stigar är trygga (fridsamma, framgångsrika).

18 Hon är ett livets träd [ger livskraft och ett rikt liv] för dem som får tag i (greppar, tar ett stadigt tag om) henne,

och lycklig (välsignad, glad, avundsvärd) är den som håller sig kvar hos henne.

Jorden skapades genom vishet

19 Genom vishet har Herren (Jahveh) lagt jordens grund,

med förstånd har han fastställt (berett) himlarna.

20 Hans kunskap fick djupen (vattenkällorna) att öppna sig

och molnen att fälla sin dagg.

[Både i den våldsamma uppdelningen av land och vatten, och i det stilla regnet finns Guds vishet.]

Behåll ditt sunda förnuft

21 Min son (mitt barn, min vän), skydda (vakta) sunt förnuft och ett gott omdöme (urskillningsförmåga),

släpp inte blicken från dem.

22 De ska ge liv till din inre människa,

och nåd (oförtjänt kärlek) [som ett dyrbart smycke] kring din hals.

23 Då ska du vandra säkert på din väg

utan att snubbla (snava eller slå emot din fot).

24 När du lägger dig ska du inte vara rädd,

när du ligger ner ska din sömn vara god.

25 Var inte rädd för plötslig (oväntad) terror (panik, skräck, alarmerande rapporter),

eller för den kommande stormen (förstörelsen, undergången) av de ogudaktiga.

26 För Herren (Jahveh) är din förtröstan (tillit, säkra hopp),

han kommer att beskydda din fot från att fastna (tillfångatas) [i fällan].

Undanhåll inte gott

27 Undanhåll inte gott (glädje, välgång, framgång)

till någon som har rätt till det [dess rättmätiga ägare],

när det står i din makt (kraft – hebr. el) att ge det.

28 Säg inte till din granne:

”Gå, kom tillbaka i morgon, då ska jag ge dig det”,

när du redan nu har det [han frågar efter].

29 Planera inte (hitta inte på, gräv inte efter) ondska mot din granne,

som tror sig vara trygg i din närhet.

30 Bråka (tvista) inte med någon utan orsak,

när han inte har gjort dig något ont.

Herren välsignar den rättfärdiges boning

31 Avundas inte en våldsam man (en grym förtryckare)

och välj inte någon av hans vägar.

32 För den som avvikit från den rätta vägen (handlar mot Guds moral)

är avskyvärd i Herrens (Jahvehs) ögon.

Men de rättfärdiga

talar han förtroligt (delar han sina planer) med.

33 Herrens (Jahvehs) förbannelse är över den gudlöses (kriminelle, syndarens) hus (familj),

men han välsignar den rättfärdiges boning.

34 Han hånar (föraktar) dem som ständigt är hånfulla (arroganta, nedlåtande, de som har som livsstil att vara översittare och förakta andra),

men ger sin oförtjänta nåd (favör, gillande – hebr. chen) till de ödmjuka.

35 De visa får ta emot ära som arv

medan [de självsäkra högfärdiga] dårarnas ”befordran” blir skam (vanära).

4

Ditt liv står på spel

1 Lyssna, mina söner (barn, vänner), till er fars förmaning (instruktion),

lyssna uppmärksamt så att ni kan lära er insikt (förstånd, urskillningsförmåga i andliga frågor).

2 För jag ger er god lärdom (goda doktriner),

lämna (överge) inte min undervisning (instruktioner – hebr. Torah).

3 När jag [Salomo] själv bara var ett barn inför min far [David],

och i min mors [Batshevas] ögon hennes ömt älskade enda son,

4 då undervisade han mig och sa:

”Låt ditt hjärta få tag på (hålla fast vid) mina ord,

håll mina budord (tydliga befallningar), så du får leva [länge, väl, fri från missmod].

5 Införskaffa (sök, förvärva) vishet, införskaffa förstånd (urskillningsförmåga).

Glöm inte och vänd dig inte bort från min muns ord.

6 Överge inte visheten, hon ska bevara (försvara, skydda) dig, älska henne,

och hon ska skydda dig.

7 Början till vishet (det första och mest viktiga, över och före allt annat) är:

Införskaffa [Guds] vishet, och med allt du har, inhämta förstånd (urskillningsförmåga).

8 Värdera vishet högt och upphöj henne,

så ska hon upphöja dig; hon kommer att ge dig ära när du omfamnar henne.

9 Hon ska sätta en skön krans (ordagrant: ”krans nåd/favör” – hebr. livja chen) på ditt huvud [ge dig frid i sinnet] – en [vacker och sirligt utsmyckad] ärekrona [ett gott och ärofyllt liv] ska hon [värna om att] överlämna åt dig.”

Vishetens väg

10 Min son (vän, barn), lyssna och ta emot mina ord (löften, bud),

så ska du få leva många år.

11 Jag ska undervisa (instruera) dig på vishetens väg [som ger full förståelse om Guds syften och vägar],

jag ska leda dig på [moraliskt] rätta vägar (spår).

12 När du går ska dina steg inte hindras (få kramp, vara fastbundna, bekymrade, bedrövade),

när du springer ska du inte falla (snava).

13 Ta ett stadigt tag om min förmaning (tillrättavisning, fostran, förädlingsprocess),

släpp den inte, för den är ditt liv.

[Vik inte undan för prövning utan låt den få göra sitt verk i dig.]

Vandra på Guds väg

14 Gå inte in på de ogudaktigas stig (välkända, upptrampade gångväg),

vandra inte på de ondas väg.

15 Undvik (avhåll dig från) den, gå inte in på den,

[men om du gjort ett misstag] vänd om och vandra vidare [på Guds väg för ditt liv].

16 De [ogudaktiga] kan inte sova om de inte gjort något ont,

sömnen tas ifrån dem om de inte fått någon på fall.

17 Deras bröd [vad de lever av, matar sig med] är ogudaktighet

och deras vin [vad som gör dem glada] är våld.

18 Men de rättfärdigas stig (välkända upptrampade gångväg) är som gryningsljuset,

som blir starkare och starkare (ljusare och klarare) tills det blir full dag.

19 Däremot de ogudaktigas väg är som djupaste mörker,

de vet inte ens vad som orsakade deras fall.

Bevara ditt hjärta

20 Min son (mitt barn, min vän), lyssna på (ta till dig, förstå, bli ett med) mina ord

vänd ditt öra (lyssna noga) till mitt tal.

21 Släpp dem inte med blicken,

bevara (skydda, memorera) dem djupt i ditt hjärta.

22 För de [Guds ord] är liv (levande, livgivande) för dem som hittar dem,

helande (hälsa, livgivande) för hela kroppen.

23 Mer än allt [annat] ska du [som en skyddande väktare] troget vakta [bevara] ditt hjärta [Heb 12:15],

för därifrån utgår liv [flödar livets källor; är upprinnelsen till liv].

[På samma sätt som hjärtat pumpar ut livgivande blod är en människas inre liv, tankar och moral avgörande för varje beslut och handlande, se Matt 12:35; 15:19; 2 Kor 13:5; Fil 4:6-7. Substantivet för ”utflöden/utgångar” (hebr. totsaah) används här som ett verb (utgår). Även ordet för ”liv” (hebr. chajim) står i plural, men böjs som singular. Det är ett sätt att visa livets många skiften och skeenden, se 1 Mos 2:7.]

24 Ta bort falskhet från din mun,

låt svek vara långt ifrån dina läppar.

25 Låt dina ögon se rakt fram,

fokusera (fixera) din blick på vad som ligger framför dig. [Låt dig inte distraheras av vad som händer runt omkring eller vad som har hänt tidigare på din väg.]

26 Låt vägen (spåret) för din fot vara jämn (balanserad, rättfärdig),

så blir alla dina vägar väl övervägda (rätta).

27 Vik inte av till höger eller vänster,

och håll din fot borta från det onda.

5

Låt dig inte bli förförd

1 Min son (vän, barn), var uppmärksam på min vishet [Guds vishet som jag, Salomo, har lärt mig av egna, ofta kostsamma erfarenheter],

vänd ditt öra till mitt förstånd (lyssna noga),

2 så att du behåller din urskillningsförmåga (omdöme)

och låter dina läppar bevara (skydda, vaka över) kunskap (insikt, visa svar) [när frestelser kommer].

3 En prostituerad kvinnas läppar dryper av honung [är söta och smickrande],

hennes tunga är hal som olja,

4 men utgången [om du faller för hennes förföriska tal] är att hon blir bitter (besk) som malört

och skarp som ett tveeggat (dödande) svärd.

5 Hennes fötter leder till döden,

hennes steg går raka vägen till Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).

6 Hon undviker att vandra på livets stig, hennes vägar (spår) är ostabila (föränderliga, flyktiga),

och hon vet inte ens om det.

7 Lyssna nu på mig söner (vänner, barn),

överge (lämna) inte vad jag säger:

8 Låt din väg vara långt borta från henne,

gå inte nära dörren till hennes hus.

9 Annars ger du din kraft (ära, härlighet, värdighet) [dina bästa år; din sexuella energi] åt andra

och dina år [ditt liv] åt en [hänsynslöst] grym [person],

10 och låter främmande människor (äktenskapsbrytare) frossa (vältra sig) i din styrka (välstånd)

och vinsten av ditt hårda arbete går till ett främmande hushåll. [Ett hem som är främmande inför både Gud och rättfärdighet.]

11 Då kommer du att jämra dig (stöna, vråla i smärta) när allt kommer till ett slut,

när din kropp och ditt inre (skelett, blod) förgås.

[Uttrycket beskriver hur ett utsvävande liv påverkar den fysiska hälsan. I Ords 6:32 beskrivs hur den också fördärvar själen.]

12 Då säger du: ”Jag hatade disciplin,

och i mitt hjärta föraktade (avskydde, hatade) jag tillrättavisning.

13 Varför lydde jag inte mina lärare

och lyssnade på dem som undervisade mig?

14 Jag var involverad i nästan alla sorters synder (ondska) [Mitt liv var ruinerat],

och alla i församlingen (samhället) visste om det.”

15 Drick vatten från din egen brunn (cistern) [i ett rent äktenskapsförhållande]

och färskt rinnande vatten från din egen källa.

16 Ska din avkomma bli spridd utanför [ditt hem]

som vatten i gatans rännstenar?

17 [Håll dig till din hustru.] Låt dina barn tillhöra dig

och ingen främling [till familjen].

18 Låt ditt intima samliv med din hustru vara välsignat,

henne som du gifte dig med som ung, gläd er tillsammans.

19 Låt henne vara lika vacker (ordagrant: en älskare) som hinden och lika charmig (behaglig, hänförande, förtrollande; ordagrant ”ge dig oförtjänt nåd” – hebr. chen) som gasellen,

låt hennes bröst alltid släcka din törst (behaga, tillfredsställa dig) och var alltid förlorad (berusad) av kärlek till henne.

20 Varför ska du, min vän, ha lust till en lösaktig kvinna (äktenskapsbrytare),

och omfamna en prostituerad?

21 Herrens (Jahvehs) ögon ser en människas alla vägar (karaktär, handlande),

och han beaktar (väger) noggrant alla val (vägval, spår).

22 Den ogudaktige fångas av sin egen synd (omoral),

han snärjer in sig i sin egen synd som binder honom.

23 Han dör i brist på uppfostran (tillrättavisning),

mängden av dårskap (oförstånd, galenskap) gör att han går vilse (stapplar, faller).

6

Om borgen och avtal

1 Min son (mitt barn, min vän), om du gått i borgen för din granne,

eller [förhastat] skrivit på ett avtal med en främling,

2 då är du förpliktigad eftersom du har gett ditt ord,

du är fångad av dina egna ord.

3 Du själv har försatt dig i situationen att din granne har makt över dig,

men gör så här för att bli fri [agera på en gång]:

Ödmjuka dig,

gå och böna och be din granne (tjata på honom). [Så att han betalar sin skuld och därigenom frigör dig från ditt åläggande mot fordringsägarna.]

4 Unna inte ögonen någon sömn,

stäng inte ögonlocken.

5 Rädda (ryck bort) dig själv som en gasell ur hans [en jägares] hand,

som en fågel ur fågelfångarens hand (grepp).

Se på myran

6 Du som är lat (slö), gå och titta på myran,

begrunda (se, undersök, förstå, tänk på) dess liv (handlingar, moral, väg) och bli vis.

7 Den har ingen furste (chef), ingen konstant påpassning av en tillsyningsman (överordnad)

eller en härskare (en som dikterar lagar och bestämmer allt),

8 ändå förbereder den sin föda under sommaren

och samlar in sin mat när det är skördetid.

9 Latmask, hur länge ska du ligga där i sängen,

när ska du vakna upp från din sömn?

10 Ännu lite mer sömn, slumra (vila) lite till,

lägg armarna i kors för att vila ännu mera.

[Vet du vad som står på tur?]

11 Fattigdomen kommer marscherande [steg för steg]

och misär (nöd, brist) kommer som en beväpnad man [och du tvingas lyda honom].

12 En fördärvlig människa, ja, en gudlös person,

är den som har en livsstil med förljuget (förvridet, perverst) tal.

13 En sådan blinkar med ögonen, stampar med fötterna [ger hemliga signaler],

och ger tecken med fingrarna [allt för att missleda och förleda].

14 Svek (perversa, förvridna och förljugna ting) finns i hans hjärta,

han smider alltid (arbetar/ristar gång på gång in) onda planer [planerar olycka och bedrövelse mot andra],

han sår (sprider; släpper lös; ger fritt spelrum åt) osämja (split, oenighet).

15 Därför ska plötsligt olycka (katastrof) komma över honom,

plötsligt blir han krossad utan räddning.

Sju saker Gud avskyr

16 Här är sex ting som Herren (Jahveh) hatar,

ja, sju saker som är en styggelse för honom (något han anser vara avskyvärt, motbjudande och vidrigt):

17 

Två ögon [dual-form] som är stolta (en högfärdig blick; arrogant, överlägsen attityd).

En tunga med falskhet (lögn – hebr. sheqer).

Två händer [dual-form] som utgjuter oskyldigt blod.

18 Ett hjärta som smider (planerar) onda planer (tankar). [Kiasmens centrum]

Två fötter [dual-form] som kvickt rusar (hastar, snabbt löper) mot ondska (elände, katastrof, olycka).

19 En som andas ut (häver ur sig, flåsar ut) lögner (osanningar, illusioner, inbillning – hebr. kazav), ett falskt (hebr. sheqer) vittne. [Någon som talar osanning i allt han säger, även under ed.]

En som sår (sprider; släpper lös; ger fritt spelrum åt) osämja (disharmoni, splittring) bland (mellan sina) bröder.

[Denna uppräkning är skriven för att lätt kunna memoreras. De första fem punkterna illustreras med hjälp av fem kroppsdelar som nämns uppifrån och ner (ögon, tunga, utsträckta händer, hjärta och fötter) – de två sista beskriver två karaktärstyper (ett falskt vittne och den som skapar splittring).

Det finns även ett kiastiskt mönster där ordet sheqer upprepas som andra och sjätte punkten. Andra punkten med tungan hör ihop med sjätte punkten med verbet andas. Händer som utgjuter oskyldigt blod hör ihop med fötter som rusar till ondska. Centralt, och i kiasmens centrum, finns hjärtat som smider onda planer. De sex första punkterna börjar med substantiv för kroppsdelar och den sjätte är verbet för att andas/flåsa. Den sjunde punkten handlar om osämja mellan bröder – som kan liknas vid en kropp. Det binder fint ihop bilden av en mänsklig gemenskap som en kropp som hör ihop, se även 1 Kor 12:12-14.

Om Gud hatar dessa sju saker så är deras motsatser välsignade och önskvärda. Gud vill se: ödmjukhet, sanning, upprätthållande av liv, rena tankar, iver att göra gott, ärliga vittnen och försoning. Dessa punkter – och fler, tar Jesus upp i Bergspredikan, se Matt 5. Den första punkten i Jesu undervisning (om ”fattiga i anden”, se Matt 5:5) utgör motsatsen till den första punkten här (om ”stolta ögon”, se vers 17), och det Jesus lyfter fram som sjunde punkt i sin predikan (om ”fredsmäklare”, se Matt 5:7) har också här sin motpol (om ”att så osämja”, se vers 19) på sjunde plats.]

Varning för äktenskapsbrott

20 Min son (mitt barn, min vän), bevara din fars bud (tydliga befallningar – hebr. mitsvah) [givna från Gud]

och förkasta (lämna, överge) inte din mors undervisning (hebr. Torah) [från Guds ord].

21 Bind dem ständigt (kontinuerligt, gång på gång) runt ditt hjärta,

och knyt dem runt din hals.

22 När du går,

ska de [orden från dina föräldrars Gud] leda dig;

när du sover

ska de vaka över (skydda, bevara) dig;

när du vaknar

ska de tala till dig [få dig att begrunda, tänka och reflektera över dem].

23 För budordet (hebr. mitsvah) är en lykta [oljelampa], och undervisningen (hebr. torah) ett ljus,

och förmanande tillrättavisning (tuktan som leder till disciplin, ordning och lydnad) är vägen till livet.

[Den judiska traditionen har identifierat 613 mitzvot (plural av mitsvah) i Torah – de fem Moseböckerna. Ordet Torah används också allmänt om undervisning och innefattar hela GT.]

24 De bevarar dig från den onda (prostituerade) kvinnan

och från den lösaktiga kvinnans (äktenskapsbryterskans) förföriska (inställsamma, smickrande) tunga.

25 Låt inte ditt hjärta ha lust till hennes skönhet,

låt dig inte fångas av hennes blickar.

26 För den prostituerade kvinnan är en man inte mer värd än ett mål mat,

men den otrogna kvinnan (äktenskapsbrytaren) däremot jagar (är ute) efter ditt dyrbara (ärbara) liv.

27 Kan man bära eld (brinnande ved) i famnen

utan att kläderna tar eld?

28 Kan man gå [barfota] på glödande kol

utan att fötterna blir svedda?

29 Så är det med den som går in till (har sexuellt umgänge med) sin nästas hustru,

den som rör henne går inte ostraffad.

30 Man kan förstå (ha medlidande med) en tjuv

som stjäl mat när han är hungrig,

31 men om han ertappas måste han ändå betala tillbaka sjufalt,

han kan tvingas lämna allt han äger i sitt hus.

32 Men den som däremot begår äktenskapsbrott saknar förstånd (moral, förståelse),

han förstör (förintar, fördärvar, förvränger) sin egen själ (och sitt liv).

33 Sår (sjukdom, plåga) och skam (förödmjukelse, degradering) är vad han får,

och hans vanära (förakt, låga status) utplånas inte.

34 För mannens [den otrogna kvinnans man] svartsjuka gör honom rasande,

han kommer inte att visa någon nåd då [otrohetsaffären uppdagas och] han hämnas.

35 Han kommer inte ens att överväga någon typ av kompensation,

han kommer att vägra ta emot något av dig oavsett hur stor summa du erbjuder.

7

Hur kan man bevaras?

1 Min son (mitt barn, min vän), håll fast vid (skydda, bevara) mina ord (hebr. amar),

och bevara (bygg upp ett förråd av, göm undan) mina budord (hebr. mitsvot) inom dig.

2 Håll (skydda, bevara) mina budord så får du leva [då får du leva ett överflödande liv],

följ min undervisning (hebr. Torah) och skydda den som en ögonsten.

3 Bind dem på dina fingrar [ha alltid buden i ditt blickfång som en vigselring],

och skriv dem på ditt hjärtas tavla [memorera dem].

4 Säg till visheten ”Du är min syster”,

och kalla förståndet (insikten, urskillningsförmågan) din förtrogna vän.

5 De kan bevara dig från både den främmande kvinnan (den prostituerade),

och den lösaktiga kvinnan (äktenskapsbrytaren) som talar så förföriskt (smickrande, inställsamt).

En historia om en ung man som låter sig förledas

6 När jag stod vid fönstret i mitt hus,

och såg ut genom gallret.

7 såg jag bland de oerfarna (lättledda, naiva, dåraktiga), bland ungdomarna lade jag märke till,

en yngling (en ung man) utan något omdöme (förstånd, hjärta, samvete, kurage).

8 Han passerade på gatan nära [den prostituerade] kvinnans hörn

och gick stolt (uppblåst) vidare in på vägen till hennes hus.

9 Skymningen blev kväll, det blev nattsvart (ordagrant ”nattens ögonsten”, den mörkaste delen av pupillen, midnatt) och mörkt. [Skymningen blev kväll, kvällen blev natt och ett djupt mörker drog in över den unge mannens liv.]

10 Plötsligt kom en kvinna och mötte honom,

hon var klädd som en prostituerad och hade ett slugt (listigt) hjärta.

11 Hon var högljudd (oanständig, grov) och impulsiv (oberäknelig, rebellisk),

hennes fötter hade ingen ro i sitt eget hus.

12 I stället var hon på gatan, på torgen,

vid varje gathörn stod hon på lur [frestelsen ligger i bakhåll, redo att överfalla].

13 Hon kastade sina armar om honom och kysste honom,

och utan minsta skam sa hon:

14 ”Shalomoffer (gemenskapsoffer) [tackoffer] har jag med mig [i mitt hus],

i dag har jag uppfyllt mina [religiösa] löften. [Hon ger ett sken av att vara gudfruktig och helig. Köttet från tackoffret skulle ätas samma dag, se 3 Mos 7:15-16.]

15 Därför gick jag ut för att möta dig,

jag sökte efter just dig och jag fann dig.

16 Jag har bäddat min säng med nya rena lakan,

exklusiva importerade tyger från Egypten.

17 Jag har parfymerat sängen,

med sköna exotiska dofter (ordagrant ”myrra, aloe och kanel”).

18 Kom, låt oss berusa oss med kärlek ända till morgonen,

låt oss njuta av varandra i kärlek.

19 Min man är inte hemma,

han är borta på en lång resa.

20 Han tog med sig mycket pengar

och kommer inte hem förrän nästa fullmåne.”

21 Med många övertygande (frestande, lockande) argument förleder hon honom,

med hennes förföriska tal övertalar hon honom [att överkomma sitt samvete och omdöme] och får honom med sig.

22 Plötsligt (på en gång) följer han henne,

som en oxe på väg att bli slaktad,

som dåren som förs bort i bojor för att bli straffad,

23 som en fågel som snabbt flyger (hetsas, jagas upp för att flyga) rakt in i ett nät

och inte vet att det kommer att kosta den livet, förrän pilen (spjutet) tränger in i hans lever (innersta, vitala delar).

24 Lyssna nu på mig mina barn (vänner),

lyssna uppmärksamt (aktivt) på orden från min mun.

25 Låt inte era hjärtan vika av på hennes vägar,

irra inte in på hennes stigar.

26 För hon har slagit ner och sårat många,

ja, en stor mängd har hon dödat.

27 Hennes hus är vägen till Sheol (graven, underjorden – de dödas plats),

den leder (mer och mer okontrollerat) ner mot dödens salar (kammare).

8

Fru vishet ropar

1 Är det inte så att fru vishet ropar,

och fröken förstånd höjer sin röst?

[I motsats till den lösaktiga kvinnan i kapitlet innan så är det inget hemlighetsmakeri, inbjudan att ta emot vishet och förstånd går ut helt öppet till alla.]

2 Uppe på höjderna står hon,

vid vägen, där stigarna möts (vid vägskälet).

3 Intill portarna,

vid ingången till staden ropar hon (klart och tydligt):

4 ”Till er människor (män – hebr. ish), jag ropar på er,

och jag riktar mig till hela mänskligheten (människors barn – hebr. bene adam).

5 Ni oförståndiga, lär er klokhet (lär er urskilja vishet),

ni [självgoda arroganta] dårar, skaffa ett hjärta av förstånd (vishet, urskillningsförmåga).

6 Lyssna, för jag vill berätta om fantastiska (förträffliga, överlägsna) saker,

när jag öppnar min mun så talar jag det som är rätt.

7 Min mun talar (mumlar lågmält) vad som är sant (fast, bestående),

eftersom mina läppar hatar (avskyr) ondska.

8 Alla ord från min mun är rättfärdiga,

i dem finns inget motstridigt (falskt, avogt) eller förvridet (fördärvat, korrupt, slingrande, perverst).

9 De är uppenbara (självklara, lättillgängliga) för den som förstår,

och rätta för den som ständigt lär sig (hittar, fördjupar sin kunskap).

10 Ta hellre emot min undervisning (förmaning) än [strävan efter] silver,

och [min] kunskap hellre än utvalt guld.

11 Vishet är bättre än rubiner och pärlor,

ingenting som du kan tänkas önska dig går upp emot henne.

12 Jag, visheten bor tillsammans med förstånd,

jag visar vägen till (ger klarhet, lär ut, äger) kunskap och insikt (gott omdöme).

13 Att frukta (vörda, respektera) Herren (Jahveh)

är att hata [att inte göra] det onda.

Högfärd (stolthet) och högmod (arrogans, pompa: svulstig ståt),

ja, en ond väg [ett ont leverne] och en fördärvad (falsk, bedräglig) mun [perverst och förvridet tal],

det hatar jag.”

Sök vishet

14 ”Jag [visheten personifierad] har alla råd (anvisningar, rekommendationer),

jag är förstånd, jag har makt (kraft).

15 Genom mig regerar kungar (ledare)

och dömer furstar rättvist (genom vishet kan rättvisa lagar skapas).

16 Genom mig regerar härskare (ledare),

och stormän, ja, alla rättfärdiga ledare (domare) på jorden.

17 Jag älskar dem som älskar mig,

och de som söker mig tidigt (som första prioritet, med ett ärligt hjärta, intensivt) finner mig.

18 Rikedom och ära finns hos mig,

bestående välgång (framgång i varje område och relation) och rättfärdighet.

19 Min frukt är bättre än guld, ja, bättre än finaste guld,

den vinning (utdelning, förtjänst) jag ger är bättre än utvalt silver.

20 Jag går på rättfärdighetens väg,

mitt på rättvisans stigar (välkända upptrampade gångvägar),

21 för att förse dem som älskar mig (har som livsstil att älska mig) med tillgångar (rikedomar, arv),

och fylla deras förrådshus.”

Vishetens ursprung

22 ”Herren (Jahveh) förvärvade (födde, skapade) mig [visheten personifierad] först av allt,

först av hans forntida skapelseverk.

23 Jag blev tillsatt [fick min position] från evighet,

från starten (först, som huvud), ja, redan innan jorden fanns.

24 När det ännu inte fanns oceaners djup, föddes jag,

när det ännu inte fanns källor som flödade över med vatten.

25 Innan bergen fick sin form (grund),

innan höjderna hade skapats, föddes jag.

26 Innan han hade skapat öppet land

och fälten eller jordens (markens) första stoft (partiklar).

27 När han beredde (fastställde) himlarna, fanns jag [visheten personifierad] där,

när han ritade en cirkel över [vatten] djupen.

28 När han stadfäste molnen däruppe,

då de underjordiska vattenkällorna växte sig starka. [För att hålla uppe vattnet ovanför och hålla tillbaka vattnet under, se 1 Mos 1:7-11; Job 26:8.]

29 När han satte upp havets kustlinjer så att de inte skulle överträda hans befallning,

när han fastställde jordens grund (fundament, grundval).

30 Då var jag [visheten personifierad] bredvid honom som en mästare (koordinator av arbetet),

och jag var dagligen hans ögonsten, och jag gladde mig alltid inför honom.

31 Jag gladde mig (njöt, var förtjust) på den bebodda delen av jorden,

jag fann nöje i (roades av) att vara bland människorna.”

Visheten vill välsigna

32 ”Lyssna nu därför på mig [visheten personifierad], mina vänner (barn):

Välsignade (glada, lyckliga, avundsvärda) är de som håller sig till mina vägar.

33 Ta till er min tillrättavisning (förmaning) och bli visa,

ignorera (förkasta, vägra) den inte.

34 Välsignad (salig, lycklig, avundsvärd) är den som lyssnar på mig,

som dagligen vakar vid mina portar och väntar utanför dörrposterna.

35 För den som ständigt finner mig [visheten personifierad],

hittar livet och får (producerar, drar till sig) Herrens (Jahvehs) villkorade nåd (favör, glädje, fröjd, gillande, acceptans – hebr. ratson).

36 Men den som undviker (syndar mot) mig skadar sig själv (sin egen själ – hebr. nefesh),

alla som hatar (avvisar) mig älskar döden.”

9

Visheten inbjuder till fest

1 Visheten har byggt sig ett hus,

hon har huggit ut sju pelare. [Sju är fullkomlighetens tal, och är det som bär upp byggnaden.]

2 Hon har förberett maten (slaktat boskap),

blandat sitt vin och dukat sitt bord.

3 Hon har skickat ut sina unga tjänsteflickor [för att bjuda in till fest],

hon ropar från de högsta platserna i staden:

4 ”Den som är okunnig (osäker), kom hit!”

Till den som behöver (saknar, är i behov av) förstånd (kunskap), säger hon:

5 ”Kom och ät av mitt bröd!

Drick av det vin som jag har blandat.

6 Lämna oförståndet och lev! [Kan översättas ”lämna dåligt sällskap” eller ”var inte naiv, och låt dig inte bli förledd”.]

Vandra på förståndets (insiktens) väg.”

7 Den som korrigerar en hädare (bespottare, en människa full av förakt) blir bara förolämpad (kränkt),

den som tillrättavisar en galen (ogudaktig) man får själv blåmärken.

8 Om du tillrättavisar en hädare, kommer han att hata dig.

Tillrättavisa en vis människa och han kommer att älska [respektera] dig.

9 Ge [undervisning] till en vis man och han växer i vishet.

Lär en rättfärdig man och han lär sig ännu mer.

10 Början till (startpunkten; en grundförutsättning för) vishet är fruktan (vördnadsfull respekt) för Herren (Jahveh)

och kunskapen om (att intimt känna) den Helige är förstånd [ger förståelse, insikt, omdöme och mening].

[Versen liknar Ords 1:7, men har en annan ordföljd och ett annat hebreiskt ord för ”början”. Ordet techillah – som inleder meningen – betyder startpunkt eller grundförutsättning och kommer från verbet chalal (att falla, att bli vanärad/slagen eller att få ett dödligt sår). Det beskriver någon som nått botten och som är i behov av en nystart. Den Helige (hebr. Kedoshim) är i plural vilket förstärker Guds majestätiska natur, se Jes 6:3. Ett rätt perspektiv på Guds helighet ger en sund gudsfruktan, vilket i sin tur ger rätt utgångsläge till att inhämta förstånd och vishet.]

11 För genom mig [visheten från Gud] förökas (multipliceras) dina dagar,

och år läggs till ditt liv.

12 Om du är vis, hjälper visheten dig,

men om du hädar (föraktar, hånar) får du själv bära straffet [ensam bära konsekvenserna].

En falsk vishet ropar också

13 Det finns en annan kvinna som kallas dårskapen, hon är rastlös (bullrig, stökig),

hon är lättsinnig (agerar utan tanke; är öppen för alla former av ondska) och vet inget. [Hon är omedveten om allt som är av evighetsvärde.]

14 Hon sitter vid ingången till sitt hus,

på en stol (tron) över stadens höjder (iögonfallande),

15 och ropar till dem som passerar,

till dem som går rakt fram på sin stig [sin välkända, upptrampade gångväg]:

16 ”Den som är okunnig (lättledd, osäker), kom hit!”

Till den som behöver (saknar, är i behov av) kunskap (mod), säger hon:

17 ”Stulet vatten [sex utanför äktenskapet] är sött (ger tillfredsställelse)

och bröd givet i hemlighet är underbart gott (behagligt, tilltalande).”

18 Han [som följer hennes råd] inser inte att skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim) är där,

att hennes [den prostituerades] gäster redan har sjunkit ner i Sheols (gravens, underjordens) djup.

[Hebr. sheol beskriver de dödas plats, ordet kommer från shaal som betyder ”fråga efter”. Det finns en dragningskraft i detta destruktiva. Se även 1 Pet 5:9; Jak 4:7-10.]

10

ANDRA SAMLINGEN: 375 av Salomos ordspråk (10:1-22:16)

1 Salomos ordspråk. [Det numeriska värdet av de hebreiska bokstäverna i ordet Salomo är totalt 375 (300 + 30 + 40 + 5) – det exakta antalet verser i Ords 10:1-22:16. Sektionen består av korta ordspråk som handlar om rätt och fel, ibland grupperade, men oftast fristående.]

En vis son (barn) är en glädje för sin far,

men en självsäker dåre till son (barn) är en sorg (bedrövelse, smärta, tyngd) för sin mor.

Om arbetsmoral

2 Välstånd (skatter, rikedom) som införskaffats på ett orättfärdigt sätt ger ingen behållning (nytta, gagn),

men rättfärdighet (i både andliga och moraliska frågor) räddar från undergång (död).

3 Herren (Jahveh) tillåter inte den rättfärdige att hungra,

men han tar undan (driver bort) aptiten hos syndaren (den skyldige, kriminelle).

4 Den som arbetar med lata händer blir fattig,

men de flitigas (arbetsammas) händer producerar välgång (rikedom).

5 Den som samlar in [skörden] under sommaren är en vis son,

men den som sover under skördetiden är en skam [för sin far och för sig själv].

Rättfärdighetens överlägsenhet

6 Välsignelser (gåvor och goda ord från både människor och Gud) kommer över den rättfärdiges huvud,

men orden från en syndare gömmer (är en täckmantel för) våld (ondska).

7 Den rättfärdiges minne välsignas (lovordas),

medan syndarens namn (rykte) förmultnar bort.

8 Den som har ett vist hjärta tar emot (följer, accepterar) buden,

men en pladdrande dåre faller framstupa (går under).

9 Den som är rättfärdig vandrar säkert (tryggt),

men den som viker av från [den rätta] vägen (medvetet går omvägar, förvränger sanningen, handlar omoraliskt och ohederligt) kommer att bli avslöjad.

10 Den som blinkar med ögonen [har för vana att i hemlighet planera ondska] skapar sorg (smärta, sår),

och den som talar dårskap (utan förstånd) kommer att falla.

11 Den rättfärdiges mun (ord) är en källa till liv,

men en syndares tal är en täckmantel för ondska (våld).

Kärlek i stället för hat

12 Hat väcker (driver, eggar, rör upp) strider (tvister, ordstrider, tävlan, gräl),

men kärlek täcker (skyler, gömmer) [genom förlåtelse och överseende] alla synder.

13 På läpparna (talet) hos den som har gott omdöme hittar man [Guds] kunskap (insikt, förståelse, medömkan),

men tillrättavisning (spö straff) väntar den (ordagrant: den rygg) som saknar kunskap (insikt, förståelse, medömkan).

14 De visa bevarar (samlar, gömmer, bygger upp ett förråd av) kunskap [i sitt hjärta och sinne för framtiden],

men dårens mun (tal) är nära (överhängande risk för) olycka (förstörelse, att något raseras).

[De visa bevarar sin vishet och säger väl valda ord vid rätt tillfälle. En dåre däremot kastar ur sig sin dårskap vilket gör att han själv och de runt honom ständigt är nära katastrofala konsekvenser.]

15 Den rike mannens förmögenhet (rikedom, överflöd) är som en befäst stad [hans säkerhet och trygghet],

men de fattiga faller (raseras) på grund av sin brist [på materiella tillgångar].

16 Den rättfärdiges inkomst leder till liv,

men syndarens (den skyldiges, kriminelles) vinst leder bara till mer synd.

17 Den som tar emot tillrättavisning befinner sig på livets stig (välkända, upptrampade gångväg),

men den som nonchalerar tillrättavisning går vilse.

18 Den som gömmer hat inom sig sprider lögner,

den som sprider förtal är en dåre.

Tungan och gudsfruktans välsignelser

[Sista delen, vers 19-32, är symmetriskt strukturerad i en poetisk form som kallas kiasm. Detta innebär att temat i första stycket hör ihop med temat i den sista, temat i andra stycket med näst sista stycket osv. Texten är inskjuten för att åskådliggöra det mönstret nedan.]

19 

Tungan

Där det talas många ord [i upprört tillstånd], där saknas inte synd,

men den som håller tillbaka (lägger band på, tyglar) sina läppar är vis.

20 Den rättfärdiges tunga är som utvalt silver,

men en ond (ogudaktig) människas förstånd (inre människa, hjärta, tankar) är utan värde.

21 Läpparna från en rättfärdig vallar (vägleder, lotsar) många [till goda betesmarker och rent vatten],

men dårarna dör i brist på förstånd (vishet, medömkan).

Gudsfruktans välsignelser

22 Herrens (Jahvehs) välsignelse gör en människa rik,

och det utan sorg (smärta, hårt arbete, lidande).

23 En [oresonlig] dåre ser det som en sport att tänka ut (planera, uppfinna) ondska,

men den förståndige finner nöje i [gläder sig i stället åt och uppskattar] vishet.

24 Den ogudaktige drabbas av det han fruktar. [Konsekvenserna av hans handlande kommer till sist ifatt honom.]

Däremot blir de rättfärdigas önskan uppfylld (de får vad de längtar efter).

25 När stormvinden passerar så sveps de ogudaktiga bort,

men de rättfärdiga har en grund som består i evighet.

Lathet

26 Som vinäger för tänderna och rök för ögonen,

så är en lat person för en arbetsgivare som har sänt ut honom.

Gudsfruktans välsignelser

27 Att frukta (respektera, vörda) Herren (Jahveh) förlänger livet (ger fler dagar),

men de ogudaktigas år (livslängd) förkortas.

28 Den rättfärdiges hopp [om en evighet med Gud och om Guds rättvisa dom] ger glädje,

däremot uppfylls inte de ogudaktigas förväntan.

29 Herrens (Jahvehs) vägar är ett värn (en tillflykt, skydd, försvar, en säker fästning) för de ärliga (de som har integritet),

men är undergång (olycka, skräck) för syndarna (för dem som har som livsstil att planera och utföra ondska).

30 Den rättfärdige ska aldrig vackla [när världen skakar av oro],

men de ogudaktiga ska inte bo kvar i landet.

Tungan

31 Den rättfärdiges mun [som är i harmoni med Guds ord] bär vishet som frukt,

men en tunga med förvridet tal huggs ner [som ett fruktlöst, dött, ruttet träd].

32 Den rättfärdiges läppar vet [och säger därför] vad som är behagligt (vackert),

men de orättfärdigas mun känner bara till [och talar därför bara] det som är förvridet (omoraliskt).

11

Vad Herren avskyr och gläder sig över

[I första och sista versen i detta stycke (vers 20) används ordet avskyvärd. Det grupperar tjugo verser som handlar om sådant som Herren avskyr och gläder sig över.]

1 En falsk balansvåg är avskyvärd (motbjudande, vidrig) för Herren (Jahveh),

men omanipulerade (felfria, kompletta, fulla) vikter behagar honom.

2 När stolthet (högfärd, övermod, fräckhet) kommer [har infunnit sig], då kommer skam (vanära, förödmjukelse),

men hos de ödmjuka finns [med de anspråkslösa och blygsamma kommer] vishet.

3 De oskyldigas integritet vägleder dem [framåt på Guds väg],

men de otrognas falskhet leder till deras undergång.

4 Rikedomar hjälper inte (är ingen säkerhet) på vredens (domens) dag,

men rättfärdighet räddar (rycker bort; lyfter dig) från döden.

5 Rättfärdigheten hos den oskyldige jämnar vägen (gör den rak),

men syndaren faller på grund av sin egen synd (ogudaktighet, ondska).

6 Rättfärdigheten hos dem som tänker och handlar moraliskt rätt (de ärliga) räddar dem,

men de otrogna fångas av sina egna giriga begär (lystnad; lust till ondska).

7 När en skyldig (kriminell) människa dör, går hans hopp [för framtiden] om intet,

det onda han hoppades på blir det inget av.

8 Den rättfärdige räddas från problem,

syndaren drabbas i stället.

9 Med sin mun ödelägger (förstör, raserar) den gudlöse (skenhelige, hycklaren) sin granne,

men genom kunskap (insikt, förståelse) [av Guds sanna ord] blir de rättfärdiga räddade.

10 När det går bra för de rättfärdiga gläder sig staden,

och när syndaren (den skyldige, kriminelle) förgås (tas undan), då höjs glädjerop.

11 De rättfärdigas inflytande välsignar (bygger upp) en stad,

men syndares ord (tal, råd, mun) slår omkull den.

12 Den som är utan vett förringar sin granne (värderar sin landsman lägre än vad som är rättvist),

medan den som har insikt (förstånd) bevarar lugnet (sprider inte rykten).

13 Den som pratar bredvid munnen röjer hemligheter (vad som sagts i förtroende),

men den som är pålitlig (trogen i sitt hjärta) bevarar ett förtroende (en hemlighet).

14 Utan vist ledarskap (styre), faller nationen (folket blir utslaget eller deserterar),

men många [goda och visa] rådgivare ger trygghet (säkerhet, befrielse).

15 Den som går in med en garanti (går i borgen) för ett lån till en främling kommer med säkerhet att få lida,

men den som vägrar (undviker) att skaka hand (skriva under) är säker.

16 En generös (nåderik, god, vänlig) kvinna vinner ära (respekt),

hänsynslösa (våldsverkare) vinner [bara materiella] rikedomar.

17 En man som ger sig själv nåd (omsorgsfull kärlek) gör sig själv gott (får tillbaka välsignelse),

men den som är hård [grym mot andra] skadar sin egen kropp.

18 Den ogudaktiges vinst är bedräglig (falsk, imaginär),

men den som sår rättfärdighet skördar en säker lön.

19 Sann rättfärdighet leder till liv,

men den som ständigt strävar (söker) efter ondska jagar den till sin egen död (den leder till döden).

20 De som medvetet har ett falskt (förvridet) hjärta är avskyvärda (motbjudande, vidriga) i Herrens (Jahvehs) ögon,

men de som vandrar med integritet (ostraffligt, utan skuld) är hans glädje (behag).

Dom och befrielse

21 Var säker på att de onda inte blir ostraffade,

men de rättfärdigas barn blir befriade.

22 Som en guldring i svinets tryne

är skönhet hos en kvinna utan vett (omdöme, bedömningsförmåga, stadga).

23 Vad de rättfärdiga längtar efter (hoppas på) är bara gott,

men vad de ogudaktiga (onda, syndiga) kan förvänta sig är vrede.

Guds ekonomi

24 Den finns som [frikostigt] sprider (strör, sår) ut,

och [hela tiden] får mer och mer,

och den finns som undanhåller (snålar; sparar på) mer än vad som är rätt (rättvist, passande)

– vilket bara leder till fattigdom (brist, armod, nöd).

[Genom att ge av sina tillgångar förökas allt och blir tillgodosett då det ständigt fylls på.]

25 Den som välsignar (en generös själ; en givmild person)

blir framgångsrik (rikt mättad; även: smord, se Ps 23:5),

och den som vederkvicker andra (släcker andras törst; frikostigt vattnar andra),

ja, han blir [själv] översköljd (vattnad; rikligt välsignad med regn) [från ovan].

[Ordet ”vederkvickt” (hebr. ravah) handlar om att fylla andras behov och släcka andras törst. ”Översköljd” är i grundtexten det ovanligare ordet jara, som bara går att finna här och i profetboken Hosea, där det dels beskriver fysiskt höst- och vårregn som vattnar jorden, se Hos 6:3, men också används bildligt för Guds rättfärdighet som ”regnar” över Israel, se Hos 10:12. Här i Ordspråksboken antyds en skillnad både i proportion och riktning. Den som frikostigt delar med sig av lite vatten från egen brunn till andra människor vill Gud kompensera med rikliga välsignelser från ovan, speciellt genom den så nödvändiga nederbörden. De två subjekten översätts ”den”, även om ”själ” på hebreiska är i feminin form och det i grundtexten står ”han som vederkvicker”. Versen innehåller andliga principer som gäller alla människor.]

26 Folket förbannar den som medvetet håller tillbaka sin säd [när folket behöver få mat],

men den som säljer blir välsignad [av både Gud och människor].

27 Den som ihärdigt (flitigt, omsorgsfullt; som första prioritet) söker det goda

får [Guds och människors] favör (gillande, godkännande),

men den som frågar efter (flitigt söker; kräver; tar sin tillflykt till) det onda,

kommer själv att få det över sig [Ords 5:22; Ps 7:17].

28 Den som förtröstar på (sätter sitt hopp till) rikedomar kommer att falla,

men den rättfärdige ska grönska som en växande kvist (blomstrande trädkrona).

29 Den som ställer till med olycka i sin egen familj, hans arv blir som vinden (tomhet, den är som bortblåst),

och dåren kommer att få tjäna (vara slav till) dem som har visa hjärtan.

30 De rättfärdigas frukt (resultat, vinst) är som ett livets träd,

och den som vinner hjärtan är vis.

[Den grekiska översättningen Septuaginta har i stället för den synonyma parallellen ”vinner hjärtan”, ett motsatsförhållande: ”men våld utsläcker liv”.]

31 Se (lägg noga märke till detta – hebr. hen), om den rättfärdige får sin belöning redan här på jorden [alla våra handlingar får konsekvenser, rättfärdighet ger välsignelse, frid och framgång, men även felsteg ger konsekvenser],

hur mycket mer då den ogudaktige och syndaren.

[Detta är den enda av alla verser i Ordspråksboken som börjar med ordet ”Se”. Det ger extra fokus och belyser att versen har ett viktigt budskap. Ordet för belöna (hebr. shalem) kommer från ordet shalom och kan användas både i positiv och negativ bemärkelse. Detta gör att versen kan tolkas på två sätt. Den rättfärdige belönas med frid, välsignelse redan här på jorden, men kan också behöva ta konsekvenserna av de felsteg han gör. Oavsett tolkning så är grundbudskapet klart och sammanfattas i 1 Pet 4:18: ”Om den rättfärdige knappt blir räddad, hur ska det gå för den orättfärdige?”]

12

Älska kunskap med tillhörande korrigering

1 Den som älskar korrigering (rättning, fostran) han älskar kunskap (insikt, förståelse),

men den som hatar tillrättavisning är helt omdömeslös (enfaldig, dum).

2 En god människa får nåd (favör, accepterande, uppskattning) av Herren,

men Herren (Jahveh) dömer en människa med onda planer.

3 Ingen människa kan bestå (vara säker) genom [att göra] ondska,

men de rättfärdiga står stadigt (är djupt rotade) och kan inte rubbas.

4 En skicklig (effektiv, alert, hederlig) hustru (med stark karaktär och initiativförmåga) är sin makes krona,

men en maka som orsakar skam (förvirring, oreda) är som röta (förruttnelse) i hans ben.

Tankar och planer

5 Tankarna (planerna) hos de rättfärdiga är ärliga (pålitliga),

men råden från de ogudaktiga (syndarna, kriminella) är bara svek (bedrägeri).

6 Orden från de ogudaktiga är som ett dödligt bakhåll,

men de rättfärdiga räddas (rycks bort) [från överfallet] genom sina ord.

7 De ogudaktiga blir omkullkastade (störtade, fällda), det är slutet för dem,

men de rättfärdigas hus (boning, familj) består.

8 En människa blir dömd [av både Gud och människor] i förhållande till sitt förstånd [insikt och förmåga att förstå],

men den som har ett medvetet fördärvat (förvridet) hjärta blir föraktad.

Visa omsorg över dina tjänare, djur och mark

9 Bättre ha ett lågt anseende (vara ringaktad, föraktad av människor) och ha en tjänare,

än att skryta om sin status (och sig själv) men inte ha mat för dagen.

10 Den rättfärdige tar hand om sina djur (känner och har medlidande med dem),

men den ogudaktiges ”barmhärtighet” (”nåd”) är grymhet.

11 Den som brukar sin jord får överflöd av mat,

men den som springer efter (söker, följer) tomhet (fantiserar om lättförtjänta pengar) saknar förstånd.

12 De ogudaktiga har begär efter onda människors byte [vinst som fåtts på orättfärdigt sätt],

men de rättfärdiga står stadigt (djupt rotade) och bär [rikare långsiktig] frukt.

Den som är vis lyssnar på råd

13 Den som är ond fångas av sitt eget syndfulla tal,

men de rättfärdiga tar sig ur (hittar en väg ur) problem (oro, svåra situationer).

14 En [rättfärdig] människa får själv glädja (fröjda) sig och ta del av (fyllas upp av) resultatet av sina ord,

och arbetet som hennes händer utför kommer tillbaka till henne [som en skörd av det goda som har såtts].

15 En dåres väg är rätt i hans egna ögon,

men den som är vis lyssnar på råd.

16 En dåres ilska (heta temperament) blir synligt på en gång (ordagrant: ”samma dag”),

men den som är förståndig (välbetänkt, aktsam) döljer skam (vanära).

[Den förståndige har överseende, brusar inte upp och ger igen när han blir förorättad. Skammen kan syfta på den skada och felbehandling som en annan person orsakat. Eller så är det den skam som kommer efter att någon har överreagerat med ett häftigt vredesutbrott. Se även Ords 20:22; 24:29; Matt 18:15.]

17 Den som andas trofasthet (talar sanning – hebr. poach emonah) berättar rätt,

men ett falskt (hebr. sheqer) vittnesbörd är lögn och svek.

[Att andas trofasthet talar om en livsstil av att tala sanning och vara ärlig, jfr ”andas svek” i Ords 14:5. Se även om sanningen som står fast och lögnen som vacklar i Ps 12.]

18 Den som talar först och tänker sedan (är snabb att ge svar på tal),

hans ord skär (sticker, genomborrar) som ett svärd, men de visas tunga är helande (läkedom).

19 Läppar som talar sanning står fast för evigt,

en tunga som ljuger hörs bara för ett ögonblick.

20 Svek (bedrägeri) finns i hjärtat hos dem som planerar ondska,

men de som verkar för (medlar mellan parter för att skapa) fred får glädje [i hjärtat].

21 Ingen ondska [som resultat från en ogudaktig livsstil] kan drabba den rättfärdige,

men de ogudaktiga får uppleva mycket olycka (elände, bedrövelse, bekymmer, oro, plåga, sjukdom) [eftersom de medvetet har valt bort Gud].

22 Läppar som ljuger är motbjudande (avskyvärda, vidriga) för Herren (Jahveh),

men de [människor] som är rättvisa (trogna, som motstår frestelser) är hans glädje (behag).

23 En förståndig (välbetänkt, försiktig, aktsam) människa stoltserar inte med sin kunskap,

medan dårars hjärtan ropar (skriker) ut sin dårskap (oförstånd, galenskap).

24 De som är arbetsamma (flitiga) når ledande positioner,

medan den late tvingas arbeta hårt (arbeta som slav åt en annan herre).

25 Bekymmer (oro, rädsla) i en mans hjärta tynger ner det [orsakar depression],

men ett gott (uppmuntrande, vänligt) ord gör det glatt.

26 Den rättfärdige leder sin vän (nästa, granne) rätt,

men de ondas väg leder [dem själva och andra] vilse.

27 Den late (bedragaren) jagar inte sitt eget byte och tillreder det inte,

till skillnad från den arbetsamme (noggranne, som inte ljuger) som får värdefulla tillgångar (ära, dyrbara diamanter).

[Han har glädje över dem, tillreder med gott samvete köttet han själv jagat så att det smakar gott.]

28 På rättfärdighetens stig [välkända upptrampade gångväg] finns liv,

och på den vägen finns ingen död [utan evigt liv].

13

Vandra med de visa

1 En vis son tar till sig sin fars korrigering (tuktan, tillrättavisning, justering),

men en dåre lyssnar inte ens på tillrättavisning.

2 En [rättfärdig] människa får äta god frukt från sina ord,

men de trolösa (de som har som livsstil att svika sina löften) hungrar efter våld (och får äta upp det onda de sagt).

3 Den som vaktar sin mun bevarar sitt liv (sin själ),

men för den som brer på med sina läppar (pratar vitt och brett) kommer undergång (förödelse, ödeläggelse, terror). [Ords 10:14, 19; 18:21]

4 Den late har stor aptit men äger inget,

den arbetsammes aptit blir rikligen mättad.

5 Den rättfärdige hatar lögnaktigt tal [falska och bedrägliga ord],

men den ogudaktige (onde) stinker (hebr. rajash) och vanhedrar [sig själv och andra].

[Den som stinker sprider odör – dvs. osmakliga rykten och skandaler; samma ord som i 2 Mos 7:18. Ordet finns också inkodat med sex bokstävers mellanrum i Est 3:11-12 som ger frasen: ”Haman och Satan stinker”. Se även Ps 14:3; Dan 6:14; Rom 3:13.]

6 Rättfärdighet beskyddar (vaktar, bevarar) den vars väg är fullkomlig (hel, oskyldig – hebr. tam),

men ondska (synd, orätt) [särskilt lögnaktigt tal, se vers 5] fäller (omkullkastar, fördärvar, förvanskar) syndaren.

[Sättet en människa lever på liknas vid en väg. Det hebreiska ordet tam har en rik innebörd. Här beskriver det en helhjärtad person med integritet som håller sig till det som är sunt, rätt och sant. En människa som orubbligt vandrar i ärlighet och redbarhet har inga dolda motiv. När inte ord och handlingar överensstämmer undermineras grunden och orsakar att man faller i synd, se Ords 11:3, 5-6; Jak 3:2.]

Rikedomens bedräglighet

7 Somliga agerar som om de var rika men har ingenting,

andra anser sig vara fattiga men har stora rikedomar.

8 Den rike kan behöva betala lösen för sitt liv,

men den fattige får inte ens några hot.

9 De rättfärdigas ljus [ande] brinner frimodigt (med glädje),

medan de ogudaktigas lampa [ande] ska bli utsläckt.

10 Högmod skapar bara strider (tvister, ordstrider, tävlan, gräl),

men hos dem som tar emot råd (är läraktiga) finner man vishet.

[De har en ödmjuk inställning, erkänner att de inte vet allt och är villiga att lära sig mer.]

11 Rikedom vunnen snabbt (genom fåfänglighet; utan substans – hebr. hevel) försvinner bort (minskar; blir inget kvar),

men den som samlar efter hand (arbetar med händerna; samlar lite i taget) ska få mycket [öka sin rikedom].

Uppfylld önskan

12 Hopp (förväntan) som drar ut på tiden gör hjärtat sjukt (sorgset, svagt),

men en uppfylld önskan (längtan) är ett livets träd [återupplivar och ger styrka].

13 Den som föraktar ordet [råd och undervisning från Gud och människor] blir utplånad (förstörd),

men den som fruktar (respekterar, värdesätter) budet (hebr. mitsvah) blir belönad.

14 Den vises undervisning (hebr. Torah) är en källa av liv

som gör det möjligt att undvika dödens fällor.

15 Ett gott förstånd (insikt, förståelse) ger favör (nåd, förståelse, gott anseende, uppskattning),

men vägen för de trolösa (falska, svekfulla) är ständigt svår.

16 Den eftertänksamme (förståndige, vise) agerar med kunskap i allt,

men en [oresonlig] dåre exponerar öppet sin dårskap.

17 En ogudaktig budbärare faller i olycka,

men en trogen ambassadör kommer med helande.

18 Fattigdom och skam får den som vägrar ta emot tillrättavisning (undervisning),

men den som tar till sig korrigering blir ärad.

19 När en önskan går i uppfyllelse så är det ljuvligt (tillfredsställande, ger det en god känsla) för själen,

därför är det mycket upprörande (svårt) för en [oresonlig] dåre att överge sin ondska [eftersom hans hjärta är inställt på att göra ont].

Rätt umgänge

20 Den som vandrar med (umgås och är förtrolig med; går i samma riktning som) de visa, blir själv vis [lär av de visa],

men den som slår sig ihop (associerar sig; blir kompanjon) med dårar kommer att ta skada (bli fördärvad; drabbas av olycka).

[Som en konsekvens av att man rör sig bland dårar blir man själv en dåre och får lida för sitt val.]

21 Olycka följer (förföljer) syndare,

men de rättfärdiga får goda saker (lycka, framgång, rikedom, överflöd) som lön.

Ett gott arv

22 En god man lämnar ett arv till sina barnbarn,

syndarens rikedomar är förvarade (magasinerade i det fördolda) åt de rättfärdiga.

23 De fattigas åkrar kan ge mycket god avkastning [mat],

men många förgörs på grund av orättvisa.

24 Den som spar på riset hatar sin son,

men den som älskar honom är noga med att tillrättavisa (disciplinera) honom tidigt (i unga år).

25 Den rättfärdige äter så han blir mätt,

men de ogudaktiga (syndarna, kriminella) har en tom mage.

14

Vishet och dårskap

1 En vis kvinna bygger ständigt upp sitt hem,

men den dåraktiga river ner (slår sönder) det med sina egna händer.

2 Den som vandrar i rättfärdighet fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh),

men den som går krokiga vägar (är moraliskt fördärvad; lämnar den rätta vägen) föraktar honom.

3 I en dåres mun växer högmod [lika snabbt] som en planta skjuter nya skott [de uppblåsta orden ger god näring för högmodet],

men de visa beskyddas av sina [ödmjuka] ord.

4 Utan oxar (dragdjur – hebr. alafim) är krubban skinande ren (hebr. bar),

men en stor skörd ges av en stark oxe (hebr. shor).

[Om man inte har oxar behöver man inte fylla på fodertråget så ofta (de mindre djuren äter inte lika mycket), men det är oxen som gör att bonden kan få in en bra skörd. Poängen är att man måste göra en investering (skaffa och utfodra oxarna) för att få en stor avkastning.]

5 Ett ärligt vittne ljuger inte,

men ett falskt vittne andas ut lögner (osanningar, illusioner, inbillning – hebr. kazav) [ljuger lika ofta och naturligt som han andas].

6 En dåre (som hånar Gud) söker vishet men finner den inte [hans attityd hindrar honom],

men kunskap kommer lätt för den som har förstånd (insikt, förståelse).

7 Håll dig på avstånd från en dåraktig (självgod) människa,

du kommer inte höra något vettigt från den personen.

Se inte bara på fasaden

8 Visheten hos en förståndig (välbetänkt, försiktig, aktsam) människa gör att hon vet vart hon går,

men dårskapen hos dårarna leder dem vilse.

9 Dårarna hånar (skrattar, gör sig löjliga över) skuldoffer [bekännelse av och upprättelse från en synd],

men hos de rättfärdiga finns Guds favör (gillande).

10 Hjärtat känner bäst sin egen bitterhet (oförsonlighet, hårdhet),

och ingen främling kan heller dela dess glädje.

11 De ogudaktigas hus (permanenta boningar, familjer) ska bli ödelagda,

men de rättfärdigas tält (nomaders temporära tält, boningar, familjer) ska blomstra.

12 Det finns en väg som verkar rätt för en människa,

men till slut kan den leda till döden [Ords 16:25].

13 Även mitt i ett skratt kan hjärtat vara sorgset (värka),

och slutet på [en sådan ytlig] glädje är sorg (tyngd).

Väg varje ord

14 Den som har vänt om från den rätta vägen i sitt hjärta (den som är opålitlig, har lämnat Gud)

får betala för sina val [mättas av frukten av sina egna vägar],

däremot blir en god människa belönad för sina beslut.

15 Den oförståndige (omedvetne, dåraktige, utan hämningar) tror på varje ord han hör,

men den förståndige tittar (aktar, överväger, är medveten om) vart han går.

16 Den vise fruktar [inser konsekvenserna av ondska, misstänker fara] och undviker ondska,

men [den oresonlige] dåren är våghalsig (självsäker) och handlar övermodigt.

17 Den som är hetlevrad handlar dåraktigt,

en man som har onda planer är hatad.

Krönt med kunskap

18 De oförståndiga (dåraktiga, hämningslösa) ärver (samlar på sig) oförstånd (dårskap),

men den förståndige är krönt (ärad) med kunskap (insikt, förståelse).

19 Ondskan måste böja sig inför det goda,

och de ogudaktiga människorna [står bönfallande och bedjande] vid de rättfärdigas portar (dörr, stad).

20 Den fattige är hatad även av sina egna grannar,

men de rika har många [som vill vara deras] vänner.

21 Den som föraktar sin granne syndar [mot Gud, sin granne, och sig själv],

men glad (lycklig, välsignad) är den som förbarmar sig över (visar nåd; är vänlig mot) de ödmjuka (betryckta, på grund av orättvisor).

22 Är det inte så att de som planerar ondska själva vandrar vilse,

men de som planerar (tänker ut) godhet möter nåd (omsorgsfull kärlek) och sanning (trofasthet).

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

23 I allt arbete så finns det en vinst (förtjänst),

men tomt prat leder bara till fattigdom (behov).

24 De visas krona (ära) är deras rikedom,

medan dårskapen hos de självsäkra dårarna inte är annat än enfald (oförnuft, dårskap).

25 Ett vittne som talar sanning [i rätten] räddar liv,

medan ett falskt (manipulerande) vittne talar lögner [och sätter oskyldigas liv i fara].

26 Den som fruktar (vördar, respekterar, ärar) Herren (Jahveh) har stor trygghet (frimodighet, säkerhet),

hans barn har alltid en säker tillflyktsplats.

27 Att frukta (vörda, respektera, ära) Herren (Jahveh) är en källa till liv,

den gör att dödliga fällor kan undvikas.

Rättfärdighet upphöjer ett folk

28 En kungs ära (majestät, skönhet) beror på hur många undersåtar han har,

är det brist på folk [i hans tjänst] så blir det hans fall.

29 Den som är sen till vrede har stor kunskap (insikt, förståelse),

men den som är hetlevrad exponerar sin dåraktighet och gör den ännu mer uppenbar.

30 Ett sunt (friskt) sinne (hjärta) ger liv och hälsa i kroppen,

men avundsjuka (missunnsamhet, bitterhet) är som röta (förruttnelse) i benen.

31 Den som förtrycker den fattige, utmanar (trotsar, förolämpar) hans skapare,

men den som är vänlig (visar nåd; ger favör; är god) mot den utsatte (fattige, den som lider nöd), ärar honom [Gud, som skapat alla människor].

32 Den ogudaktige trycks ned (drivs i väg) på grund av sin egen ondska,

men den rättfärdige har hopp och är frimodig ända in i döden.

33 Vishet bor (vilar utan att göra väsen av sig) i hjärtat på den som har förstånd (insikt, förståelse),

men i det inre hos dårar måste visheten ständigt göra sig påmind (uppenbara sig) [den är kvävd hos dåren].

34 Rättfärdighet (andligt och moraliskt, på alla områden och i alla relationer) upphöjer ett folk (en nation),

men synd nedvärderar (förminskar, degraderar, är en skam för) en stam (hebr. leom).

35 En tjänare med förstånd får kungens favör (gillande, accepterande, uppskattning),

men hans vrede kommer över den som skämmer ut honom.

15

Gud ser allt

1 Ett mjukt (stilla) svar tar bort vrede (ursinne, raseri),

men ett hårt (sårande) ord rör upp ilska.

2 De visas tunga talar kunskap på ett rätt sätt,

men dårens mun spyr ut dårskap.

3 Herrens (Jahvehs) ögon finns på varje plats,

och de ser både det onda och det goda.

4 Den tunga som talar helande (läkande, uppbyggande) ord är ett livets träd,

men när den avsiktligt är falsk (förvanskande, förvriden) krossar den anden [hos både den som lyssnar och den som talar].

5 En dåre föraktar sin fars tillrättavisning och straff,

men den som tar till sig tillrättavisning är klok.

6 De rättfärdigas hem har många skatter (stor rikedom),

men de ogudaktigas inkomst för bara med sig olycka (problem, oro, förvirring, oordning).

7 Läpparna hos de visa sållar medvetet [bland sina tankar] och sprider bara kunskap,

så är det inte med de självgoda dårarna som saknar urskillningsförmåga redan i sitt hjärta.

8 De ogudaktigas [religiösa] offer är avskyvärt (motbjudande, vidrigt) inför Herren (Jahveh),

men bönerna från de rättfärdiga är hans glädje (tillfredsställelse, lycka, behag).

9 Avskyvärd (motbjudande, vidrig) är den ogudaktiges väg inför Herren (Jahveh),

men han älskar den som söker hans rättfärdighet.

10 För den som överger Guds stig (välkända, upptrampade gångväg) väntar sträng bestraffning,

den som hatar (vägrar att ta emot) tillrättavisning kommer att dö [fysiskt, moraliskt och andligt].

11 Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) och Abaddon (avgrunden, förgörelsens plats) [Ords 27:20; Job 26:6; Upp 9:11] är båda synliga (öppna, uppenbara) inför Herren (Jahveh),

hur mycket synligare är då inte människors hjärtan?

Hjärtat är centralt

12 En dåre ogillar den som tillrättavisar honom,

han går inte till de visa [för att fråga om råd].

13 Ett lyckligt hjärta ger ett glatt ansiktsuttryck,

men hjärtesorg krossar (bryter ner) anden.

14 Hjärtat hos den som har förstånd söker (frågar efter, kräver) kunskap,

men munnen hos [den självgode] dåren vallar (leder andra till; njuter av, har aptit för) dårskap (oförstånd, galenskap, otålighet). [Ords 10:21; 14:8]

15 För den bedrövade (nedslagne, olycklige, fattige), är varje dag ond (svår, eländig),

men den som har ett glatt hjärta har en ständig fest.

16 Det är bättre att ha lite [en liten materiell tillgång] och frukta (vörda, respektera) Herren (Jahveh),

än stor rikedom med den förvirring (tumult, oro) som den för med sig [genom det ogudaktiga sätt den införskaffats och förvaltats på]. [Ords 16:8; Ps 37:16]

17 Det är bättre att äta en enkel sallad i en kärleksfull gemenskap,

än en gödd oxe där det är hat [mellan människor och Gud].

18 En hetlevrad man orsakar strider (tvister, gräl, trätor),

men den som är sen till vrede (tålmodig) stillar (dämpar, kväver) dispyter (konflikter).

19 Den lates väg är överväxt med törne [vildväxande rosenbuske med taggar som sticker, sårar och snärjer],

men den rättfärdiges stig (välkända, upptrampade gångväg) är säker och väl utstakad.

20 En vis son gör sin far glad,

bara en dåre föraktar sin moder.

21 Dårskap tilltalar den som saknar hjärta och förstånd,

men den som har förståelse (insikt, förstånd) går sin väg rakt fram.

22 Utan överläggning (rådläggning, debatt) blir det inte som planerat (planerna blir utan syfte och mål),

men där man rådgör tillsammans (utbyter erfarenheter, frågar rådgivare) grundas (fastläggs) planerna.

23 Det ger glädje att kunna ge [ett bra konstruktivt, hjälpande] svar,

och ett ord talat i rätt tid (tillfälle) – det är välsignat.

[Ett gott råd i rätt tid välsignar både den som får och den som ger det.]

24 Den förståndige vandrar uppåt [mot himmelen] på livets stig (välkända, upptrampade gångväg),

och på så vis undviker han Sheol (underjorden – de dödas plats) därnere.

25 Herren (Jahveh) river ner den högmodiges hus (familj, liv),

men han bevarar änkans tomtmarkeringar (gränslinjer).

26 Onda planer (tankar) är något avskyvärt (motbjudande, vidrigt) i Herrens (Jahvehs) ögon,

men vänliga (nåderika, vackra) ord är rena [inför honom].

27 Den som är girig efter orätt vinning (genom ojusta metoder eller våld) för in olycka (problem, oro, förvirring, oordning) i sitt eget hem,

men den som hatar mutor ska leva (inte dö en för tidig död, leva i framgång, leva för evigt i himlen).

28 Den rättfärdiges hjärta överväger [hebr. hagah – talar i låg ton; dvs. har tankemässigt gått igenom, är förberedd på] hur han ska svara,

men de ogudaktigas mun spyr ut ondska.

29 Herren (Jahveh) är långt borta (fjärran) från de ogudaktiga (syndare, kriminella),

men han hör bönerna från de rättfärdiga.

30 Ögon som utstrålar ljus [från ett glatt fridfullt inre] gläder hjärtan [hos andra människor],

och goda nyheter ger näring åt benen [ger inre styrka].

31 Det öra som lyssnar på livgivande tillrättavisning

kommer att bli kvar bland de visa.

32 Den som vägrar ta emot tillrättavisning (tuktan, disciplin) föraktar (ogillar, tar avstånd ifrån) sig själv,

men den som tillåter sig att bli tillrättavisad (tar emot korrigering) växer i förståelse (insikt).

33 Att frukta (vörda, respektera, ära) Herren (Jahveh) är vägen till vishet (det fostrar och disciplinerar),

och ödmjukhet [att underordna sig Herren] är vägen till ära (upphöjelse, respekt).

16

Allt har sin tid och plats

1 En människa ansvarar för alla planer i sitt hjärta (att bearbeta och strukturera dem),

men det [visa] svar som tungan till sist ger kommer från Herren (Jahveh).

2 Alla människans vägar är rena (rätta) i hennes egna ögon,

men Herren (Jahveh) prövar (mäter, väger, bedömer) anden (inre tankar, hjärtats motiv).

3 Överlämna (rulla över) dina verk till [anförtro allt du gör och vill göra åt] Herren (Jahveh),

så ska dina planer (tankar, syften, mål) ha framgång (bestå; stå fasta; bli grundligt etablerade).

[Dela dina planer med Herren så går det dig väl!]

4 Herren (Jahveh) har gjort allting [för att fullfölja och bidra] till sitt syfte,

även de ogudaktiga [passar i rollen] för den onda dagen.

5 Varje människa som är stolt (arrogant) i sitt hjärta är avskyvärd (motbjudande, vidrig) för Herren (Jahveh),

du kan vara säker på att sådana inte undgår sitt straff.

6 Genom nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet) och sanning (pålitlighet, fasthet, stabilitet) [till Gud och människor – inte genom religiösa offer],

sonas (övertäcks) straffet för synd,

och genom att frukta (vörda, respektera) Herren (Jahveh) [genom att ha en sund gudsfruktan]

undviker människor ondska (fara).

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

7 När en människas vägar (sätt att leva) tilltalar (behagar) Herren (Jahveh),

gör han även så att hans fiender försonas (sluter fred) med honom.

8 Bättre att ha litet med rättfärdighet,

än stor rikedom med tumult (förvirring, problem, oro) [som kommer på grund av det orättfärdiga sättet den införskaffats och förvaltats på]. [Ords 15:16; Ps 37:16]

9 Människans hjärta tänker ut (planerar) sin väg [”väver samman” och utarbetar sitt sätt att leva],

men Herren (Jahveh) styr (leder) hennes steg (i singular: levnadslopp, jordevandring).

[Väg avser här troligen främst karaktär och moral, se Ords 16:2, 7, 17, 25.]

Väg dina ord noga

10 Gudomligt inspirerade beslut finns på konungens läppar,

därför måste hans mun vara trofast när han dömer.

11 En rätt [omanipulerad] balansvåg och medföljande vikter kommer från Herren (Jahveh),

alla vikter i viktlådan har sitt ursprung från honom.

12 En kung som är ond är något avskyvärt (motbjudande, vidrigt) [inför både människor och Gud],

tronen befästs genom rättfärdighet [på alla områden och i alla relationer].

13 Rättfärdiga läppar är en glädje för kungar,

och de älskar den som talar det som är rätt (sant, rättframt, uppriktigt).

14 Kungens vrede är en dödens budbärare,

men en vis man lugnar (stillar) den.

15 I skenet av kungens närvaro finns liv,

och hans favör (gillande) är som ett moln som ger sent regn (vårregn – hebr. malqosh).

[Det sista regnet före skörden som ger näring åt frukten, till skillnad från höstregnet (hebr. jore) som gör så att sådden gror.]

Ödmjukhet och vishet

16 Hur mycket bättre är det inte att skaffa vishet än guld!

Ja, hellre än silver, välj att få förstånd (insikt, förståelse).

17 De rättfärdigas huvudväg (upphöjda väg – hebr. mesilah) undviker ondska,

den som aktar (skyddar) sin väg (hebr. derech), bevarar sitt liv (sin själ).

[Två olika hebreiska ord för väg används här. Det första beskriver en välbyggd huvudväg där hinder har röjts bort. Det är en upphöjd väg utan stötestenar, se Jes 40:3; 62:10. Det andra ordet för väg (hebr. derech) är vanligare och används ofta om livsval och personlig vandringsväg.]

18 Stolthet går före undergång,

och en arrogant (högmodig) ande före fall (olycka).

19 Bättre att vara bland de fattiga och ha en ödmjuk ande,

än att dela byte [från orätt vinning] med de stolta (högmodiga).

20 Den som har insikt i (ger akt på, agerar förståndigt på) ordet [Guds ord], finner det goda,

den som litar på Herren (Jahveh) blir välsignad (salig, lycklig, avundsvärd).

[Hebr. davar kan betyda ord, sak, ting eller föremål. Det används ofta om Herrens ord (Ps 33:4), vilket är den troligaste betydelsen här. En annan tolkning är att det handlar om att den som sätter sitt hjärta till att överväga ”sitt ord”, angelägenheter, att väga sina vägar, kommer att finna gott. Att lita på Gud och göra det rätta, även om det kostar på, kommer att ge sann lycka.]

21 Den som är vis i hjärtat kallas [får rykte om sig att vara] förståndig (välbetänkt, insiktsfull),

ett ljuvligt tal (goda/vänliga läppar) ökar kunskapen (mottagligheten, förmågan att ta in kunskap). [Både för den som talar och den som lyssnar.]

22 Sunt förnuft (kunskap, insikt, förståelse) är en livets källa för dem som äger det,

men de oförnuftiga straffas av sin egen dårskap.

23 Hjärtat hos den vise lär tungan [vad den ska tala],

och hans läppar ökar i kunskap (förmåga att lära ut, gott tal).

24 Vänliga (nåderika, milda, vackra) ord är som en [rinnande och klibbig] honungskaka [Ords 15:26; Ps 19:11] –

sött (en sötma) för själen och hälsosamt (en läkedom) för kroppen [benen i kroppen].

[Honung står för något gott och hälsobringande och utgör (tillsammans med mjölk) ett kännetecken på det välsignade löfteslandet, se 5 Mos 6:3.]

25 Det finns en väg som ser ut att vara rätt (ligger rakt fram utan hinder) för en människa,

men den leder till döden [Ords 14:12].

26 En arbetares aptit (matlust, hunger) verkar fördelaktigt på honom,

den egna munnens hunger pressar honom [att arbeta].

27 En ogudaktig (ond) människa gräver upp ondska [skvallrar och letar efter skandaler hos andra],

den är som brännande eld på hans läppar.

28 En falsk människa sår (släpper lös; ger fritt spelrum åt) osämja (splittring, oenighet),

en skvallrare (ryktesspridare, baktalare) skiljer [till och med nära] vänner åt. [Ords 6:14; 10:31; 17:9; 18:8; 26:20]

29 En våldsverkare (grym man) förför (lurar) sin vän (granne, bror)

och leder honom in på en ond väg.

30 Den som medvetet kisar med ögonen (sluter sina ögon) planerar ondska,

och den som stänger sin mun [från att tala sanning], han låter ondska få verka fullt ut.

31 Det gråa håret är en ärekrona [det kröner en äldre person och inger respekt och vördnad],

om den kommer från vandringen på de rättfärdigas väg.

32 Den som kontrollerar sitt temperament är bättre än en krigshjälte,

och den som kontrollerar sin [egen] ande är bättre än den som intar en hel stad.

33 Lotten kastas i knäet,

men beslutet kommer från Herren (Jahveh).

17

Goda relationer viktigare än rikedom

1 Bättre en torr brödkaka [som kan ätas] i lugn (frid, ro)

än ett hem fyllt av mat men med stridigheter.

2 En vis tjänare får regera över en son som orsakar skam (förvirring, oreda),

och han får dela arvet med bröderna.

3 Smältdegeln är till för [att förädla] silver, och smältugnen för [att förädla] guld,

på samma sätt prövar (undersöker, testar) Herren (Jahveh) hjärtan.

4 En ond människa lyssnar på (uppmärksammar) ondskefulla läppar (tomt prat),

och en lögnare lyssnar på en förödande tunga (destruktivt, oanständigt tal).

5 Den som ser ner på (förlöjligar, hånar, driver med) den fattige (hebr. rosh) förolämpar (förnärmar) hans Skapare,

den som är skadeglad (gläder sig åt andras olycka) undgår inte straff.

6 Gamla mäns krona (stolthet) är deras barnbarn,

och barnens krona är deras fäder.

7 Överdrivet (stortaligt) tal lämpar sig inte för en dåre,

och ännu mer opassande är ljugande läppar hos en ledare.

8 En gåva (muta) fungerar som en skinande diamant [ordagrant ”en sten som charmerar”] för den som ger den,

varthelst han vänder sig ger den honom framgång.

[Versen kan tolkas positivt att en gåva stillar vrede, se Ords 21:14. Ordet gåva kan också översättas muta vilket inte är accepterat enligt judisk lag, och då är versen en sorglig kommentar om det mänskliga beteendet, se vers 23.]

9 Den som har överseende med (skyler, förlåter) ett felsteg (överträdelse) väljer (strävar efter; söker; vill främja) kärleken,

men den som ältar vad någon har sagt (gjort) skiljer vänner åt [driver bort en nära vän]. [Ords 10:12]

10 En tillrättavisning påverkar den vise

mer än hundra slag på dåren.

11 En ond människa söker bara uppror [genom att medvetet bryta mot det som är rätt],

därför ska en grym budbärare (ängel) skickas mot honom.

12 Det är bättre att möta en björnhona som blivit separerad från sina ungar,

än att möta en [högfärdig, arrogant] dåre i sin dårskap.

13 Lönar någon gott med ont,

viker inte ondskan från hans hus.

14 Att börja ett gräl (ordväxling, konflikt) är som att öppna en dammlucka med vatten,

stoppa därför grälet innan orden väller fram ohindrat.

15 Den som rättfärdigar syndaren och den som fördömer den rättfärdige

– båda är lika avskyvärda (motbjudande, vidriga) i Herrens (Jahvehs) ögon.

16 Till vilken nytta är pengar i en dåres hand

eftersom han inte har någon vilja (längtan, hjärta) att lära sig?

[Vishet kan inte köpas, se Job 28:15-19; den kommer genom att följa Guds väg och att vörda Herren, se Ords 1:28-33. En vanlig källa till konflikt mellan vänner är pengar, temat återkommer i vers 18.]

17 En vän (medmänniska – hebr. rea) älskar alltid (visar hela tiden tillgivenhet) [är trofast, hjälpsam och självuppoffrande],

en broder finns med (föddes för att hjälpa) i motgång (nöd, trångmål – hebr. tsarah) [i en svår tid].

[Här kan ”en broder” även åsyfta någon som står nära, oavsett blodsband, se Ords 18:24.]

18 En människa som saknar förstånd skriver under (ger sitt handslag),

och går [förhastat] i borgen för sin vän (medmänniska – hebr. rea).

19 Den som älskar synd,

älskar strider (tvister, ordstrider, tävlan, gräl),

den som bygger höga portar [som en fasad för att imponera och verka bättre än vad han är]

försäkrar sig om sitt eget fall (ras).

20 Den som har ett fördärvat (falskt) hjärta får ingen framgång (rikedom, gott),

och den som har en fördärvad (förvrängd, pervers) tunga faller i olycka.

21 Den förälder som får en [ondskefull] dåre till barn får sorg,

en far till en [ohyfsad] dåre har ingen glädje.

22 Ett glatt hjärta (själ) verkar som en god medicin,

men en sårad (bruten) ande suger märgen ur benen (torkar ut och försvagar hela kroppen).

23 Den ogudaktige (syndaren, kriminelle) tar emot mutor under bordet (i hemlighet)

för att förvränga rättvisans stigar (välkända upptrampade gångvägar).

24 En man med förstånd placerar Guds vishet framför sina ögon (fokuserar på den),

medan en dåres ögon ser [irrar runt] på allt som finns på jorden [utom på visdom].

25 En självgod, dåraktig son är en sorg för sin far

och bitter sorg för henne som fött honom.

26 Att straffa den rättfärdige är inte rätt,

att slå (döda) personer med hög moral för deras ärlighet (övertygelse, moral, rättvisa) är också fel.

Att vara tyst ...

27 Den som har kunskap (vishet) är sparsam med sina ord [Jak 1:19],

och en man med insikt (förståelse) har en dyrbar (värdefull, högt aktad) ande.

28 Även en [babblande] dåre (hebr. evil) kan tas för att vara vis om han håller tyst,

den som stänger sina läppar kan tyckas vara skärpt (skarpsinnig; ha urskillningsförmåga).

18

Ord kan döda och ord kan ge liv

1 Den som medvetet isolerar (separerar) sig [från Gud och människor],

ger efter för sitt eget begär, och går emot all vishet (förnuftighet, klokhet).

2 En [oresonlig] dåre har ingen längtan efter förstånd (finner ingen glädje i att söka insikt och vishet),

han vill bara uttrycka sina egna åsikter.

3 Där en ogudaktig finns [på en plats, i ett sällskap, eller i djupen av sin ondska],

där finns också förakt [av allt som är ärbart och rätt].

Inre brist på aktning leder till yttre tillrättavisning.

4 Orden i en människas mun är som djupa vatten [kan vara svåra att förstå, men en vis man bemödar sig att hämta upp dem, se Ords 20:5],

källan till [Guds] vishet är som en flödande bäck [ren och livgivande].

Onda läppar

5 Det är avskyvärt att ta den skyldiges parti (favorisera och upphöja honom i rättssalen),

och på så vis ta bort rätten från den oskyldige (rättfärdige).

6 En dåres läppar kommer med [en oresonlig dåre vandrar rätt in i] strid (tvister, trätor)

– ja, hans mun ropar efter slag (tigger om stryk).

7 En dåres mun blir hans undergång,

hans läppar är en snara (fälla) för hans själ (liv, känslor, sinne, vilja).

8 Orden från en skvallrare (ryktesspridare) är som läckerbitar som slukas glupskt (med hast),

de går in i kroppens innersta delar.

Säkerhet

9 Den som är lat i sitt arbete (försummar det medvetet och inte ens försöker),

är bror till den som förgör (vandaliserar, bryter ner, dödar).

[Att bara släppa taget leder till undergång.]

10 Herrens (Jahvehs) namn är ett starkt torn,

den rättfärdige skyndar (rusar) dit och är beskyddad [högt upp utom fara]. [Ords 29:25]

11 Den rikes tillgångar är hans mäktiga (välbefästa) borg,

i hans egen inbillning (högfärd, stolthet, högmod) är den [hans tillgångar] en hög mur.

12 Högmod (arrogans, övermod) i människans hjärta går före fall (krasch, degradering),

ödmjukhet (beskedlighet, ett hjärta som kan underordna sig Gud och människor)

är vägen till ära (upphöjelse, respekt).

13 Den som svarar innan han hört alla fakta

är dåraktig och får skämmas.

14 Människans ande stärker (uppehåller, ger näring åt) henne under fysisk sjukdom (smärta, problem),

men en svag och bruten ande – vem kan bära den?

[Under fysisk sjukdom finns hoppet och längtan efter att bli bättre, men under en depression är viljan att leva bruten.]

15 Hjärtat hos den som har omdöme (är förståndig) förvärvar (samlar, förökar sin) kunskap,

och de visas öron söker alltid (lyssnar, begär, frågar) efter kunskap.

16 Gåvor öppnar vägen

och leder en människa inför inflytelserika (stora) män.

17 Den som först lägger fram sin sak verkar ha rätt,

tills hans motpart frågar ut honom.

18 Lottkastning sätter stopp för tvister (ordstrider, tävlan),

och skiljer mellan oeniga, mäktiga (inflytelserika) män.

19 En broder som har blivit förolämpad (kränkt, förnärmad, stött) är som en stark (befäst) stad [orubblig och svår att vinna tillbaka],

och strider (tvister, argument, påståenden) är som en regel (bom, tvärslå) på [porten till] en fästning (borg; ett torn).

Ordets makt

20 Av sin muns frukt blir en människas mage mättad (fylld),

av sina läppars skörd (avkastning) [både det goda och det onda] blir hon mättad (fylld).

21 Tungan har makt över död och liv,

de som älskar [att bruka] den får [också] äta dess frukt.

[Vers 20 och 21 hör ihop. Frukt talar om konsekvenser, se Matt 7:17. Med tungan formar vi vårt tal och vår bekännelse, se Ords 15:3-4; Matt 12:35; Rom 10:9; Jak 3:2-12.]

22 Den som finner (träffar, lär känna) en god hustru har fått något gott,

och har vunnit Herrens (Jahvehs) välsignelse (fått en förmån given från Gud)

23 Den fattige talar bönfallande [ord] (ber om nåd),

den rike svarar med hårda (aggressiva, sarkastiska, burdusa) [ord].

24 En man med [många] bekanta [en som försöker vara vän med hela världen] blir splittrad (bryts sönder),

men det finns [verkligen] kärlek som är trofast (nära, tätt intill) [som liksom klänger sig fast] från en broder.

[Vänskapskretsen, dvs. de som hör till de ”bekanta” (hebr. reaim; i pluralis) jämförs här med en verklig vän (maskulinum singularis). Hebreiskan har i andra strofen ordagrant verbet för att älska (ahav), dvs. någon som älskar eller har kärlek, men översätts här lite mer som ett verbalsubstantiv (kärlek kräver ju att någon älskar). Den vän som alltid älskar är Jesus, se Joh 15:14-15.]

19

Ärlighet varar längst

1 Bättre är vara fattig och ärlig (ha integritet)

än att ljuga (ha ett fördärvat förvridet tal) och vara en [oresonlig] dåre.

2 Det är farligt att ha en stark längtan (passion, iver) utan kunskap,

den som rusar i väg gör dåliga val (missar målet, syndar).

3 Det är en människas egen dårskap som förstör hennes vägar (får henne på fall),

trots det blir hon ändå frustrerad (arg) på Herren (Jahveh) i sitt hjärta.

4 Rikedom ger många vänner (bekantskaper),

men den fattige undviks av sin granne.

5 Ett falskt vittne blir inte ostraffat,

och den som andas ut lögner kommer inte undan [straff].

6 Många frågar efter tjänster från en generös man,

alla är vän med en givmild person.

7 En fattig mans släktingar hatar honom,

och hans nära vänner (hebr. merea) undviker honom.

Han söker intensivt efter dem med [tomma] löften,

men de är borta.

8 Den som skaffar vishet (ordagrant ”hjärta”, ett gott omdöme, förmåga att känna) älskar sitt eget liv,

den som bevarar urskillningsförmåga (insikt) får framgång (lycka).

9 Ett falskt vittne blir inte ostraffat,

den som andas ut lögner kommer att förgås.

10 Det passar sig inte för en [ondskefull] dåre att leva i lyx,

än mindre att en tjänare skulle råda över kungar (furstar, ledare).

11 En människa med gott omdöme är sen till vrede,

det är hennes ära att ha överseende med en orätt (låta den passera).

12 En kungs vrede är [lika skräckinjagande] som ett lejons rytande,

men hans favör (gillande) är [lika livgivande och svalkande] som daggen på gräset.

En förståndig hustru kommer från Herren

13 En dåraktig [självgod] son är sin fars undergång,

en stridande hustru är som ett ständigt takdropp.

14 Hus och rikedomar kommer som arv från föräldrar,

men en förstående (insiktsfull, varsam, framgångsrik, duktig) hustru kommer från Herren (Jahveh).

15 Lathet gör att en människa faller i en djup sömn,

den håglöse (som är overksam och inte tar några initiativ) får gå hungrig.

16 Den som håller buden [från Gud och människor] får behålla sitt liv,

men den som inte bryr sig om hur han lever kommer att dö i förtid.

17 Den som bemöter den nödställde med nåd (favör, oförtjänt kärlek – hebr. chanan) [den som böjer sig ner och hjälper den fattige] lånar åt (flätar/tvinnar sig samman med) Herren (Jahveh)

och han lönar honom med trygghet [hebr. shalem – dvs. han får frid i själen och alla sina behov fyllda].

[Verbet låna (hebr. lava) inleder versen och betyder ordagrant ”att tvinna ihop/fläta samman”. Betoningen här ligger på den som går Herrens ärenden för att hjälpa någon som hamnat i knipa (oftast av ekonomisk art). Hebr. dal (nödställd, hjälplös, svag) betyder bokstavligen minus/subtraktion och beskriver något som gått förlorat. Hebreiskan kan tolkas så att det både är den drabbade och den som lånar till Herren, som fullt ut återgäldas av honom.]

18 Fostra din son medan det ännu finns hopp,

låt inte din ovilja (tveksamhet) [att säga ifrån] leda till hans död.

19 En man med stor ilska måste bli straffad, om du friar honom [från konsekvenserna av sina vredesutbrott],

måste du rädda honom om och om igen.

20 Lyssna på råd och ta emot tillrättavisning (tuktan, fostran),

så att du kan bli vis till sist [ordagrant: vid ditt slut – dvs. framöver när du blir gammal].

21 Många planer (ett överflöd av storslagna tankar) har en man i sitt hjärta,

men [bara] Herrens (Jahvehs) råd (syfte, plan, vilja) består [kommer att fullbordas, nå sitt mål]. [Ps 33:10-11; Ords 16:1-3, 9; Jes 46:10; Jer 10:23]

22 Vad som är önskvärt i människan är godhet (nåd, omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed),

och en fattig man [som är ärlig] är bättre än en [rik] lögnare.

23 Att frukta (vörda, respektera, ära) Herren (Jahveh) leder till liv,

den som gör det vilar mätt (tillfredsställd, har överflöd) och undgår ondska.

24 Den late gömmer (begraver) [stoppar ner och har kvar] sin hand i ett fat,

men förmår inte föra den tillbaka till munnen. [Ords 26:15]

25 Bestraffa en dåre, och den oförståndiga (omedvetne, dåraktige, utan hämningar) lär sig att handla vist.

Tillrättavisa en man med förstånd, och hans kunskap (insikt) ökar.

26 En son som utövar våld mot sin far och driver bort sin mor,

han ger [föräldrarna] skam och drar vanära (förbannelse) över sig själv.

27 Min son (mitt barn, min vän), om du inte lyssnar på tillrättavisning

irrar du (som en berusad) bort från kunskap.

28 Ett ogudaktigt vittne hånar rättsväsendet (rättvisa),

och syndarens (den ogudaktige, kriminelles) mun sväljer glupskt ondska.

29 Domen väntar (är till för) dem som hånar (föraktar Gud),

och [spö] slag för dårarnas rygg.

20

1 Vin är en hädare – starka drycker larmar (för oväsen, är högljudd),

och den som låter sig ledas vilse (raglar, blir berusad) av alkohol är inte vis.

[”Vin är en hädare” – den som är påverkad av det förlöjligar, hånar, driver, talar nedsättande om en sak eller en person. Under alkoholens inflytande blir människor ovisa och många misstag begås. Se även Ords 23:29-35.]

Tålamod lönar sig

2 Den skräck en [upprörd, rasande] kung inger kan liknas vid rytandet av ett lejon,

den som är orsak till hans ilska syndar mot sitt eget liv (sätter sitt liv på spel).

3 Det är en ära för en människa att undvika bråk (strid, ordstrid, trätor),

medan en dåre söker strid (exploderar i ilska, startar gräl).

4 Den late plöjer inte på hösten [förbereder inte jorden för sådd],

så när skördetiden kommer får han tigga, han söker utan att hitta någon skörd.

Ärlighet i allt

5 Planerna (själva beslutsprocessen) i en människas hjärta är som djupa vatten,

en förståndig människa drar upp dem [från källan inom sig].

6 Många människor ropar ut hur nådefulla de är (säger sig ha kärleksfull omsorg – hebr. chesed),

men en trofast (pålitlig) person – vem kan finna en sådan?

7 Den rättfärdige vandrar (lever sitt liv) med integritet (hederlighet, fasthet, redbarhet)

– välsignade är [hur lyckliga och avundsvärda är inte] hans barn [när de tar] efter honom!

8 Kungen (ledaren) som sitter på domarstolen

sållar bort all ondska med sin blick [håller ett öga på dem han ansvarar över].

9 Vem kan säga:

”Jag har behållit mitt hjärta rent (alla mina beslut och motiv har varit oförvitliga),

jag är fri från min synd?”

10 Olika vikter [en för försäljning och en annan för inköp] och olika mått,

bådadera är avskyvärda (motbjudande, vidriga) i Herrens (Jahvehs) ögon.

[Herren ser allvarligt på oärlighet i affärer.]

11 Redan ynglingen (en ung man – hebr. naar) visar sin karaktär genom sina handlingar,

om de är rena och ärliga [eller falska].

12 Örat som hör och ögat som ser.

Herren (Jahveh) har gett oss båda.

13 Älska inte sömn för då blir du fattig.

Öppna dina ögon [vakna upp från slumrandet] och du får mat i överflöd.

14 ”Skräp, bara skräp”, säger köparen [till den som säljer],

men när han går därifrån skryter han belåtet [om sitt fynd].

15 Man kan äga guld och mängder av juveler (pärlor),

men läppar som har kunskap (insikt, förståelse) är den dyrbaraste klenod (ägodel) man kan ha.

16 [Domaren säger till fordringsägaren:]

Ta kläderna (manteln) från den som gått i borgen för en främling,

panta vad han har då han är säkerhet för en okänd (en främmande kvinna).

[Den som är dåraktig och tar på sig ansvaret för en främlings skulder, vars pålitlighet inte är känd, eller en äktenskapsbrytares, vars opålitlighet är känd, blir ansvarig även om det kostar honom hans mantel som pant.]

17 Stulet bröd smakar ljuvligt till en början,

men det dröjer inte länge förrän munnen är full av grus.

18 Planer (mål, riktlinjer) formas under vägledning med andra;

för inte krig utan överläggning (gå inte ut i krig utan vis ledning).

19 Den som skvallrar för vidare (avslöjar) vad som sagts i förtroende,

anförtro dig därför inte åt människor som pratar bredvid munnen.

20 Den som förbannar sin far eller sin mor,

hans lampa (ande, liv) ska slockna i djupaste mörker (ordagrant ”i mörkrets ögonsten”, i den mörkaste delen av pupillen, helt omringad av mörker).

21 Ett arv som [genom girighet och orätt behandlande av medarvingar] snabbt gjort någon rik

blir i slutändan utan Guds välsignelse.

22 Säg inte: ”Jag ska ge igen för det onda!”

Vänta på Herren (Jahveh) [sök Herren med en ivrig förväntan] – han ska rädda dig. [5 Mos 32:35; Rom 12:17-21]

23 Dubbla vikter är avskyvärt (motbjudande, vidrigt) i Herrens (Jahvehs) ögon,

och falska vågar behagar inte honom (är av ondo).

24 Varje steg en man (stridsman) [en man i sina bästa år] tar kommer från (har sitt ursprung från) Herren (Jahveh),

så hur kan någon själv förstå sin väg?

25 Det är farligt att alltför snabbt lova en gåva (helig tjänst),

utan att först beräkna kostnaden och tänka efter vilka konsekvenser beslutet kommer att få.

26 En vis ledare (kung) identifierar och tar bort de onda [människorna från inflytelserika positioner],

och låter tröskhjulet gå över dem.

[Under tröskningen skiljs agnarna från vetet, de torra och döda skalen utan substans tas bort.]

27 Anden i människan är en Herrens (Jahvehs) lykta

som utforskar varje del av vårt inre.

28 Nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet) och sanning (pålitlighet, fasthet, stabilitet) bevarar en kung,

hans tron upprätthålls genom nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet).

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

29 De ungas stolthet är deras styrka,

de äldres ära (prydnad) är deras gråa hår [som står för vishet och erfarenhet].

30 Blodet renar ett sår [inifrån och ut],

och en tillrättavisning når vårt innersta [renar oss inifrån].

21

Gud ser våra motiv

1 Kungens hjärta är som vattenflöden i Herrens (Jahvehs) hand,

han låter det mynna ut varhelst han vill.

[Bilden är från bevattningssystem med kanaler som än idag är vanligt i Mellanöstern. På samma sätt som trädgårdsmästaren styr vattenflödet till olika delar, kan Gud styra ledares beslut.]

2 Människan anser, från sitt perspektiv, att alla hennes vägar (beslut) är rätta,

men Herren (Jahveh) prövar (väger) hjärtat.

[Människan rättfärdigar sina handlingar men Gud ser bakomliggande motiv och intentioner.]

3 Att verka i rättfärdighet och rättvisa [att leva rätt och döma rättvist]

är mer värdefullt för Herren (Jahveh) än offer.

[Herren föredrar ett liv i uppoffrande kärlek inför honom och bland människor, framför yttre plikttrogna handlingar, se Ords 15:8; Ps 40:7-8; Jes 1:11-17.]

4 Stolta ögon (då man anser sig själv vara överlägsen) och ett högmodigt (arrogant) hjärta kännetecknar onda människor,

men även de ogudaktigas plöjande är synd.

[Ordet plöja kan också översättas ”lampa”, oavsett så är versens budskap klart: Den ogudaktiges hela liv, både arbete och glädjeämnen är synd i Guds ögon.]

5 Att planera noggrant ger vinst i det långa loppet,

medan hastverk (oöverlagt handlande) bara leder till förlust.

6 Rikedom införskaffad genom en ljugande (falsk) tunga [lögn och omoraliska metoder] är som ånga [som snabbt avdunstar och försvinner] och drivs hit och dit [av vinden],

de söker [i själva verket inte rikedomar utan] döden.

7 De ogudaktigas våld (förstörelse, skada) kommer tillbaka över dem själva,

eftersom de vägrar handla rättfärdigt.

8 För den oärlige är vägen krokig (svår),

men den rättfärdiges arbete (handlande, inkomst från arbete) är som en rak väg (rätt).

9 Det är bättre att bo i ett hörn på [det platta] hustaket

än att dela ett hus (familj) med en grälsjuk (stridslysten, hetlevrad) kvinna.

[Det var inte ovanligt att man byggde ett gästrum på det platta hustaket, det är antagligen detta som syftas på här, se 2 Kung 4:10.]

10 Ogudaktiga människor längtar (har begär) efter det onda,

de har ingen medkänsla (visar ingen nåd) för andra människor (vänner, grannar).

11 När den arrogante (skrytsamme) blir straffad,

ser den oförståndige (en naiv människa som blivit vilseledd) detta och blir vis,

men människor med [Guds] vishet lär sig genom att ta emot undervisning.

[Kontrasten i denna vers är mellan den oförståndige och den vise. Den arrogante förändras inte, men när han tillrättavisas så ser den oförståndige det och får vishet. Bäst är dock att ha ett öppet hjärta och ta emot undervisning och bli vis den vägen.]

12 Den rättfärdige studerar de ogudaktigas hus (familj),

hur de ogudaktigas liv [utan Guds beskydd] vänds upp och ner.

13 Den som väljer att inte höra (stänger sitt öra för) den fattiges rop,

kommer själv att ropa utan att få svar.

14 En gåva från en anonym givare lugnar en irriterad person,

en present (belöning) given i hemlighet stillar det starkaste raseri (ursinne).

15 När sanningen segrar gläder sig de rättfärdiga,

men det är de ondas skräck.

16 Den som viker av ifrån den rätta vägen

hamnar bland skuggornas (de avlidnas – hebr. rafaim) sällskap.

17 Den som älskar nöje (tillfredsställelse, glada dagar) blir fattig,

den som älskar vin (alkohol) och olja [symbol på välgång och framgång] kommer aldrig att bli rik.

18 Den onde blir till lösen för den rättfärdige,

och den ogudaktige får ta den rättfärdiges plats [eftersom det onda de planerar mot de goda, drabbar dem själva].

19 Bättre att leva i ödemarken

än att bo med en tjatig (grälsjuk, stridslysten, hetlevrad) kvinna.

20 Det finns dyrbara skatter och olja [symbol på välgång och framgång] i den vises hus (hem),

men en självgod dåre gör snabbt slut på sina tillgångar (slösar bort dem).

21 Den som strävar (följer, jagar) efter rättfärdighet och nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed)

finner liv, rättfärdighet och ära. [Matt 10:39]

[Versens motsvarighet, men också dess motsats återfinns i Ords 11:27. Ära och liv återkommer i Ords 22:4.]

22 En vis man kan storma en mäktig stad (en stad full av krigsmän),

och bryta ner det starka fäste som stadens invånare förtröstat på.

[Vishet kan rent bokstavligt bryta ner starka fästen, men även mentala tankebyggnader.]

23 Den som bevarar (vaktar) sin mun och sin tunga [tänker efter innan han yttrar sig]

bevarar sin själ från nöd (slipper många bekymmer).

24 Hädare kallar man en arrogant och högmodig person

som i allt han gör agerar med måttlöst övermod.

25 En lat människa dör till sist av hunger,

därför att hans händer vägrar att arbeta.

26 Han längtar ständigt efter (åtrår) det som inte är hans,

medan de rättfärdiga ger frikostigt utan att hålla tillbaka.

27 De ogudaktigas offer [religiösa yttre handlingar] är avskyvärda (motbjudande, vidriga) [inför Gud],

hur mycket värre är det då inte när det också frambärs med onda avsikter.

28 Ett osant (falskt, oärligt, ljugande) vittnesbörd förgörs (blir om intet, försvinner),

men den människa som lyssnar [uppmärksamt] får alltid tala [när han är kallad att vittna].

29 En ogudaktig människa måste ta på sig en yttre fasad av styrka,

medan den rättfärdige planerar (förstår) sina vägar [med en inre trygghet och tillförsikt].

30 Det finns ingen mänsklig vishet,

kunskap eller vägledning som kan mäta sig mot Herrens (Jahvehs) vishet.

31 Stridshästen kan vara redo på stridens dag,

men befrielse (seger) kommer från Herren (Jahveh).

22

Ditt rykte är mer värt än rikedom

[Vers 1 är en prolog till vers 2-5. Här finns en kiastisk struktur där ”att bli utvalt” (från det hebreiska verbet bachar – ”att välja”) hör ihop med det sista ordet gott (hebr. tóv). Centralt finns rikedom, silver och guld. I den hebreiska kulturen var namnet synonymt med personens karaktär, rykte och ställning i samhället, se även Job 30:8; Pred 7:2; Ords 3:13-15; 10:7; 16:16.]

1 Att välja ett namn [en god karaktär och ett gott rykte, se Pred 7:1]

är bättre [mer eftersträvansvärt] än stor rikedom –

bättre än silver och guld

är [att välja] ljuvlig nåd (oförtjänt kärlek, god favör).

2 Den rike och den fattige har detta gemensamt:

Herren (Jahveh) har skapat dem båda.

3 Den förståndige ser i förväg faran och tar skydd,

men den oförståndige går rakt fram och får sitt straff.

4 Konsekvensen (resultatet) av ödmjukhet (saktmod, mildhet) [då den har fått blomma ut i sin fullhet] är

Herrens fruktan (att vörda och respektera Jahveh) – [det för också med sig]

rikedom (ymnigt välstånd) och ära (härlighet) och [evigt] liv. [Ords 21:21]

[Versen har sju substantiv. Först står hebr. eqev som betyder konsekvens/resultat, dvs. ”något som leder till”. Ordet betyder ordagrant häl och delar rot med namnet Jakob (hebr. Jakov). Det beskriver ofta något som ”följer i fotspåren”, men kan även översättas ”eftersom” (1 Mos 22:18) eller ”lön/resultat” (Ps 19:12). Att ödmjuka sig inför Gud både förutsätter och ger en sund gudsfruktan – ödmjukhet är att vörda Herren (Jahveh). Rikedom och ära står i singular. Hebr. kavod beskriver den tyngd av härlighet och ära som fanns i Guds närvaro i det allra heligaste i tabernaklet och templet. Det sista hebreiska ordet chajim, som betyder liv, står alltid i plural och beskriver livet i dess fullaste mått och innefattar därför även evigt liv, se 2 Mos 2:7.]

5 Törnen och fällor (snaror) finns längs med den obstinates (falskes, egensinniges) väg,

den som värdesätter sitt liv håller distans till sådana människor.

6 Fostra (invig, initiera, träna, instruera) ynglingen (hebr. naar) med din mun [dvs. genom att samtala] om hans [individuella] vägval

[resonera tillsammans med den unge om vikten av goda vanor och att gå på Guds ”smala” vägar]

så viker han inte av från det (det goda sättet) när han är gammal (vuxen, äldre).

[Ordet för yngling (hebr. naar) kan syfta på ett litet barn (1 Sam 1:24), men den vanliga betydelsen är en yngling i åldern 14-17 år, se 1 Mos 22:12; 37:2; 34:19. Ordet kommer från en rot med innebörden att ”skaka sig fri” och beskriver tonårstiden då ett barn blir en egen individ. Ordet för fostra, vänja och träna är ovanligt och används också om att inviga ett hus, se 5 Mos 20:5; 1 Kung 8:63. Här blir betydelsen att tidigt inviga den unge i det Gud initierat och förberett för honom. Väg (hebr. derech) är i singular, vilket också visar på att visa den unge på sin egen unika livsväg. Versens inledning kan även översättas: ”Gör vägen smal för ynglingen”. Den nyansen ger ännu ett djup i betydelsen, med tanke på Jesu undervisning om den breda vägen till fördärvet och den smala vägen som leder till livet, se Matt 7:14.]

7 Den rike regerar över den fattige,

och den som lånat är slav till den som givit lånet.

8 Den som sår orätt (synd, ondska) får skörda sorg (problem, oro),

det är slut på den makt han utövat över andra genom sin ilska.

[Ordagrant ”hans stav av ilska är över”, dvs. det är nu slut på det inflytande han haft över andra människor som var rädda för hans lynniga temperament. Den grekiska översättningen Septuaginta har även en fortsättning med ytterligare ett ordspråk som Paulus citerar i 2 Kor 9:7: ”Gud välsignar en glad och givmild man, men gör slut på hans gärningars tomhet.”]

9 Den som är generös blir välsignad (upphöjd),

för han delar med sig av sitt bröd (mat, tillgångar) till den fattige.

10 Kör ut bråkmakaren så blir det lugnt,

ja, då upphör bråken och skällsorden (förolämpningarna, hånandet, mobbningen).

11 Den som älskar hjärtats renhet (har ett rent hjärta, goda intentioner) hans läppar talar nåd (oförtjänt godhet, vänliga ord – hebr. chen)

och får kungen som vän.

12 Herrens (Jahvehs) ögon skyddar [den som har] kunskap (insikt, förståelse),

men han omkullkastar den trolöses (bedragarens) ord.

13 Den late säger:

”Det är ett lejon där ute!

Jag blir dödad om jag går ut på gatan.”

[Den late hittar på ursäkter för att slippa arbeta.]

14 En prostituerads mun är som en djup grop [som används för att fånga vilda djur].

Den Herren (Jahveh) är vred på faller i den.

[Den som strider mot Gud förlorar hans beskydd och faller offer för smickrande ord.]

15 Dårskapen (viljan att trotsa och göra uppror) är fastbunden i en ynglings (tonårings) hjärta,

men tillrättavisning och disciplin (uppfostran) driver bort den.

[Upproriskhet är en konsekvens av syndafallet, och kommer därför naturligt hos barnet.]

16 Den som suger ut den fattige för att själv bli rik,

och den som ger till den rike [köper in sig hos honom],

båda blir med säkerhet fattiga (går med förlust).

TREDJE SAMLINGEN: 30 visa råd (22:17-24:22)

17 Lyssna noggrant till de visas ord,

och ta min kunskap till ditt hjärta.

18 Du kommer att uppskatta dess ljuvlighet (behaglighet, som underbar sång och vacker musik)

om du bevarar dem djupt inom dig och har dem redo (fast förankrade) på dina läppar.

19 För att din förtröstan (tro, hopp, tillförsikt, förtroende) ska vara hos Herren (Jahveh),

därför undervisar jag dig just i dag.

20 Jag har skrivit 30 punkter (regler)

för att ge råd (planer, strategier)

och kunskap (insikt, urskillningsförmåga).

21 Dessa gör att du med absolut säkerhet (exakthet) kan veta vad sanningens tillförlitliga ord är,

så att du kan svara med ord av sanning till dem som sänds till dig [eller som du är utsänd av].

1) Ta inte pengar från den fattige

22 Råna inte den fattige bara för att han är fattig,

och använd inte din position för att förtrycka den svage i porten [där stadens domstol hölls].

23 Herren (Jahveh) för deras talan (är deras försvarare)

och berövar (tar undan) livet från dem som plundrar [den fattige].

2) Umgås inte med lättretade personer

24 Umgås inte (associera dig inte, var inte vän) med arga (lättretade) personer,

vandra inte [ha ingenting att göra] med en hetlevrad person.

25 Om du gör det, så kan du lära dig (ta efter) hans stigar (välkända upptrampade gångvägar)

och gillra en fälla för dig själv.

3) Gå inte i borgen för dem som redan har skulder

26 Gå inte i borgen

för den som redan har skulder [och äventyra din familjs framtid].

27 För om du inte har medlen att betala,

kommer de [indrivarna att även] ta ifrån dig sängen du ligger på.

4) Flytta inte på gränslinjer

28 Flytta inte på gränslinjer

som dina förfäder har satt upp.

5) Observera och lär

29 Observera en människa som är skicklig i sitt arbete. Han kommer att stå inför (tjäna, arbeta för) kungar,

han ska inte stå inför (tjäna, arbeta för) tvivelaktiga (låga, obetydliga) män.

23

6) Uppför dig på en fin middag

1 När du blir bjuden på middag hos en härskare [en inflytelserik person],

tänk på hur du uppför dig.

2 Sätt en kniv på din strupe (hebr. nefesh)

om du har stor aptit [behärska dig].

3 Åtrå inte hans delikatesser (läckra/smakliga rätter – hebr. matam),

det kan finnas dolda motiv [till att du blev bjuden].

7) Lägg inte all din energi på att jaga rikedom

4 Trötta inte ut dig för att bli rik,

lita inte på din egna [mänskliga, begränsade] förståelse (insikt).

5 Om du bara fäster din blick på (fokuserar på) materiell rikedom,

så är den plötsligt borta. Den har fått vingar och flyger i väg som en örn mot himlen.

8) Låt dig inte luras av smickrande ord

6 Ät inte den missunnsammes (hårdes, avundsjukes) mat,

sukta inte efter hans delikatesser (läckra/smakliga rätter).

7 För som han tänker i hjärtat, sådan är han.

Beräknande säger han till dig,

varsågod ta för dig,

men menar inte ett ord av vad han säger.

8 Det lilla du ätit får du spy upp,

och dina ljuvliga (vänliga) ord (hebr. davar) [komplimanger] är bortkastade (förspillda).

9) Det är omöjligt att tala en självgod dåre tillrätta

9 Bemöda dig inte att tala en dåre tillrätta [ordagrant ”tala inte i hans öron”, dvs. i ett försök att få hans fulla uppmärksamhet],

han föraktar (gör sig lustig över) ditt kloka (insiktsfulla) prat (resonemang – hebr. milah).

10) De fattiga har en stjärnadvokat

10 Flytta inte på gamla (forntida) tomtmarkeringar (gränslinjer)

och gör inte intrång på de faderlösas (änkors, föräldralösas) åkrar.

11 Deras Återlösare (försvarare – hebr. gaal) är mäktig;

Han [Gud själv] kommer att föra deras talan mot dig.

11) Ta emot råd och kritik

12 Öppna ditt hjärta (sinne) för fostran,

och öppna dina öron för kunskapens ord.

[Var öppen och formbar till kritik, och lyssna noga på visa ord.]

12) Var inte rädd för att tillrättavisa dina barn

13 Undanhåll inte tillrättavisning (korrigering, disciplinering) från en yngling (tonåring);

om du bestraffar [olydighet] med riset (spöstraff) ska han inte dö [han kommer inte att ta fysik skada].

14 Det är du som ska använda riset [låta olydnad få konsekvenser]

och rädda honom från Sheol (underjorden – de dödas plats).

13) När barn tar till sig vishet ger det föräldrarna glädje

15 Mitt barn, om ditt hjärta (själ, sinne) fylls med vishet,

då fylls också mitt hjärta av glädje.

16 Mitt innersta kommer att spritta av glädje

när dina läppar talar det som är rätt.

14) Avundas inte syndare

17 Låt inte ditt hjärta avundas syndare,

fortsätt i stället att dagligen i vördnadsfull tillbedjan frukta Herren (Jahveh).

18 Det finns en framtid [för dig],

ditt hopp ska inte tas ifrån dig (vara om intet).

15) Varning för fylleri och frosseri

19 Lyssna, du min son [pronomet ”du” förstärker och gör tilltalet ännu mer personligt] – och bli vis,

och låt ditt hjärta ledas på rätt väg [hebr. derech – din personliga väg genom livet].

20 Umgås inte (associera dig inte) med alkoholmissbrukare

eller med dem som frossar i kött [var inte delaktig i deras fester].

21 Alkoholister och frossare blir fattiga,

dåsighet [resultatet av att bara äta och dricka] klär en människa i trasor.

16) Respektera dina föräldrar

22 Lyssna på din far, som fött dig (gett dig livet),

och förakta inte (se inte ner på) din mor när hon är gammal.

23 Införskaffa sanning och sälj den inte,

införskaffa också vishet, disciplin och gott omdöme (insikt, förståelse).

24 Den rättfärdiges far får fröjda sig [under dans och jubel].

Den som föder ett vist (klokt) barn, ska ha sin glädje (njutning, behag) i det.

25 Låt din far och mor få glädjas,

och hon som har fött dig vara lycklig (jubla i glädje och dans).

[I denna sektion nämns ”far” tre gånger och ”mor” två gånger. Tre gånger används också ordet joled om den som fött dig. I vers 22 används det om ”din far” och i vers 25 är det feminin form och syftar på ”din mor”. Centralt i vers 24 står det ”den som föder” vilket på ett fint sätt syftar på båda föräldrarna, och kan även anspela på Gud som är den som ger livet, se 1 Mos 2:7; Job 33:4; 1 Tim 6:13.]

17) Var vaksam, många har fallit på det sexuella området

26 Mitt barn ge mig din fulla uppmärksamhet,

ta mig som en förebild.

27 En prostituerad är som en djup grop,

och en främmande (lösaktig, förbjuden) kvinna är en trång brunn.

28 Hon ligger på lur för att fånga sitt byte,

lockar fler och fler till otrohet.

18) Alkoholen är bedräglig

29 Vem har jämmer (olycka, elände)?

Vem har sorg (ångest och känner hopplöshet)?

Vem har ständigt trätor (tjat, gnat, ordstrider) [runt omkring sig]?

Vem klagar hela tiden (talar tomhet och nonsens)?

Vem blir slagen utan orsak (får sår och märken)?

Vem har dimmig syn (blodsprängda ögon)?

30 Jo, det är de som sitter länge vid vinet,

de som prövar (undersöker, testar) olika vinsorter.

31 Titta inte på vinet när det är rött,

när det glittrar i vinglaset,

när det lätt rinner ner. [Bedöm inte vinet efter årgången, märket eller smaken, utan efter dess effekt:]

32 Till sist biter det som en orm,

ja, det hugger som en giftorm.

33 Du ser främmande [saker]

och ditt hjärta (sinne) talar perverst (förvirrat och fördärvligt). [Allt under alkoholens inverkan]

34 Ja, du blir [lika ostadig] som en som flyter på havet

och [lika utsatt för en katastrof] som en som ligger på toppen på en mast.

35 Du säger: ”De slog mig, men jag blev inte skadad,

de misshandlade mig men jag kände inget.

När ska jag vakna upp,

så jag kan dricka igen [för att fly verkligheten].”

24

19) Var inte avundsjuk på onda människor

1 Var inte avundsjuk på onda människor,

längta inte efter att vara med dem.

2 Deras hjärtan överväger (muttrar, talar i låg ton; dvs. planerar – hebr. hagah) förödelse (våldshandlingar),

och deras läppar talar olycka (ondskefullt). [Ords 15:28]

20) Bygg ditt hus med vishet

3 Det krävs skicklighet och vishet för att bygga ett hus (hem, en familj),

och det krävs förstånd (insikt, förmåga att förstå) att bygga det på en god grund.

4 Genom kunskap (vishet, urskillningsförmåga) möbleras varje rum

med värdefulla och vackra (ljuvliga, för ögonen sköna) rikedomar.

21) Vishet gör dig stark

5 En vis man (stridsman) [en man i sina bästa år] är stark,

ja, en man med kunskap (insikt, förståelse) växer i styrka.

6 Utan visa råd (utan en plan och en strategi) kan du inte föra krig,

och med många rådgivare blir det seger (säkerhet, trygghet, befrielse).

22) Vishet segrar alltid över dårskap

7 Vishet är ouppnåelig för en dåre,

han blir mållös i porten [där rätt skipades och etik och moral diskuterades].

23) Planera inte ondska

8 Den som tänker ut onda planer

får snart rykte om sig att vara ondskefull.

9 Att smida onda planer (planera dårskap) är synd,

den som hädar (talar nedsättande om allt och alla) blir till sist avskydd av alla människor.

24) Prövningen visar på din styrka

10 Om du förlorar modet (blir tyst, drar dig tillbaka) på nödens dag [då du blir trängd och möter svårigheter]

så är din styrka svag.

[Då var det inte så mycket med din styrka från början. Det som prövar styrka är motgångar, då visar det sig hur stark en person egentligen är, se Jak 1:2.]

25) Rädda dem som håller på att gå under

11 Rädda (ryck bort) dem som släpas i väg mot döden,

undsätt dem som förs bort till slakten.

12 Säg inte: ”Se, vi visste ingenting.”

Tror du att han som ser in i ditt hjärta kommer att godta den ursäkten?

Han som bevarar ditt liv, vet han inte allt?

Ska inte han kompensera (belöna, betala) [dig och] var och en efter sina gärningar.

26) Vishet är som honung för själen

13 Min son, ät honung, för det är gott,

självrunnen honung smälter i munnen.

14 På samma sätt ska du veta att vishet är ljuvligt för din själ (ditt liv),

om du tar till dig den så finns en framtid för dig,

och det du hoppas på (längtar efter) är inte förgäves.

27) Den rättfärdige tar sig igenom svårigheter och ger aldrig upp

15 Ligg inte på lur vid den rättfärdiges hem, som den ogudaktige gör.

Försök inte förstöra den rättfärdiges boning (få den på fall).

16 För även om en rättfärdig man skulle falla sju gånger (skulle stöta på många problem och motgångar),

så reser han sig upp igen, de ogudaktiga däremot faller handlöst när de möter svårigheter.

28) Gläd dig inte när din fiende faller

17 Gläd dig inte när din fiende faller,

låt inte ditt hjärta glädja sig (fröjda sig i dans) när han störtar (lider nederlag).

18 Herren (Jahveh) ser vad du gör och det är ont i hans ögon (det orsakar sorg och smärta hos honom),

och han vänder sin vrede från honom [och riktar den på dig, som begår ett ännu värre brott genom ditt hån].

29) De onda har ingen framtid

19 Irritera (reta, gräm) dig inte på ondskefulla människor,

var inte avundsjuk på de ogudaktiga.

20 För de som är onda har ingen framtid,

lampan (livsanden) hos de ogudaktiga ska slockna.

30) Frukta Gud i vördnadsfull tillbedjan

21 Min son (barn), frukta Herren (Jahveh) och kungen,

och associera dig inte med rebeller (upprorsmän).

22 För deras undergång kommer plötsligt,

vem vet vilket straff som Herren och kungen låter komma över dem.

Fler visa ord (24:23-34)

23 Detta är också de visas ord:

Att vara partisk (ordagrant: känna igen ansikten) när man dömer

är fasansfullt (fruktansvärt). [5 Mos 16:19]

24 Den som säger till den skyldige: ”Du är oskyldig”,

blir förbannad av folket, och avskydd av nationerna.

25 Men för de [rättfärdiga domare] som går tillrätta med de ogudaktiga går det väl,

de blir rikt välsignade (de får framgång).

26 Som en kyss på läpparna [lika önskvärd],

är ett rättframt (ärligt, enkelt) svar.

27 Ordna först allt där ute, förbered marken [plöj och så],

sedan kan du bygga ditt hus (hem) [bokstavligt bygga hus eller bilda familj].

28 Vittna inte mot din nästa (granne) utan orsak,

på så sätt bedrar du med dina läppar.

29 Säg inte: ”Jag ska ge igen för vad han gjort mot mig,

jag ska ge honom vad han förtjänar.”

30 Jag gick förbi en lat mans åker,

förbi en vingård som tillhörde en oförståndig man (en utan hjärta).

31 Den var överväxt med tistlar, och markytan var täckt av nässlor (ogräs),

och dess stenmur var nedriven.

32 Jag betraktade och tänkte noga på vad jag såg,

jag drog följande lärdom från vad jag sett:

33 ”Lite mer sömn, en liten tupplur,

lägg armarna i kors för att sova lite till,

34 och fattigdomen kommer marscherande till dig,

nöden överraskar dig som en invaderande soldat.”

25

FJÄRDE SAMLINGEN: 130 ordspråk sammanställda av Hiskias män (kap 25 – 29)

[Följande sektion, kap 25-29, består av ordspråk som Salomo har skrivit. Kung Hiskia (2 Kung 18) och hans medarbetare har sedan sammanställt dem på 700-talet f.Kr. Det går att dela upp dem i 130 ordspråk, vilket motsvarar det numeriska värdet av de hebreiska bokstäverna i namnet Hiskia (hebr. Chizqijah; 8 + 7 +100 +10 + 5 = 130) som det är stavat här.]

1 Även dessa ordspråk är av Salomo,

som Judas kung Hiskias män har kopierat (överfört).

Kungens ära

2 Gud får ära genom att dölja en sak (ord – hebr. davar) [5 Mos 29:29],

kungar får ära genom att utforska (undersöka) en sak.

[Gud får ära därför att människan inte kan förstå universum och hur han styr det, däremot får kungar här på jorden ära när de avslöjar sanningen och styr rättvist. Hebr. davar kan betyda ord, sak, ting eller föremål. Det används ofta om Herrens ord (Ps 33:4). I 5 Mos 17:18-19 står det att det är en kungs plikt att göra en egen kopia av Torah och att läsa och studera Guds Ord varje dag. Denna vers förstärker innehållet i uppmaningen och visar att Gud förväntar sig att kungen ska finna mycket mer än bara det uppenbara när han förkovrar sig i Ordet. Hebreiskan är ett mångbottnat språk och allt är inte uppenbart vid en enkel genomläsning.]

3 Som himmelen är [ofattbart] hög och jorden [enormt] djup,

på samma sätt är kungars hjärtan (tankar) omöjliga att utforska.

4 Ta bort slagget (orenheten) från silvret,

låt det smälta [så att silversmeden får ett rent material] och låt ett redskap komma fram [ur smältan].

5 Ta [på samma sätt] bort de ogudaktiga från kungens närvaro,

då blir hans tron befäst i rättfärdighet [då råder det andligt och moraliskt hög standard på alla områden i landet].

6 Förhäv dig inte [var inte framfusig, påflugen, skrytsam] i kungens närvaro,

ta inte självmant plats bland de mäktiga (hedersplatserna längst fram);

7 Det är bättre att bli ombedd: ”Kom upp här”,

än att bli nedflyttad i ädlingens (en mer generös/villig och ädlare mans – hebr. nadiv) närvaro, som dina ögon har sett.

[Jesu använder samma lärdom i en liknelse, se Luk 14:10.]

Om strider

8 Rusa inte in i en dispyt (diskussion, ordstrid, rättslig prövning),

för vad ska du göra när den är över och din motpart [kanske visar sig ha rätt och] förödmjukar dig?

9 Diskutera i stället (lägg fram din åsikt, problem, oenighet; ordagrant: strid din strid – hebr. riv riv) med din granne [försök först att lösa det genom privat samtal med honom. Jfr Matt 5:25; 18:15; Luk 12:58],

men röj (uppenbara) inte vad en annan person har sagt i förtroende till dig [använd inte sådan personlig information för att stödja din sak].

10 För om den personen [som talat i förtroende till dig] hör det,

kan ditt förtal inte tas tillbaka [det blir inget slut på ditt dåliga rykte]. [Hebreiskan är korthuggen och visar att anklagelsen om förtal ”inte återvänder”. Den som pratar bredvid munnen får ett rykte om sig som är svårt att få bort.]

11 Ett ord talat i rätt tid (situation, omständighet) är [lika vackert och tilltalande]

som guldäpplen i en silverskål.

12 Som ett örhänge av guld eller ett halsband av rent guld,

så är den vises korrigering (vägledning, hjälp) i ett hörsamt öra.

13 Som kylan från snö [från en nordlig vind från bergen] en [varm] dag under skördetiden,

så är en trogen budbärare för den som sänt honom, han friskar upp sin herres själ (liv, ande).

14 Som moln och vind utan regn,

så är den man som lögnaktigt skryter en gåva [som aldrig ges].

15 Genom tålamod kan en furste (ledare) övertalas (låta sig luras, förledas – hebr. patah),

och (men) en späd tunga (ett mjukt tal) kan bryta ner det mest benhårda motstånd.

[Ordagrant står det: Genom två tålmodiga näsor förleds en furste. Verbet patah används ofta negativt att bli förledd. Är betydelsen det här, är det en varning att den mest principfasta ledare kan falla genom slug och tålmodig övertalningsförmåga. Det går även att tolka versen positivt att tålamod kan förändra en ledares onda planer, som när David skonar Saul i grottan vid Ein Gedi, se 1 Sam 24:17-23. Se även Pred 10:4]

Grannsämja

16 Om du hittar honung, ät bara det du behöver,

om du äter för mycket blir du övermätt och mår illa.

17 [På samma sätt är det med grannar.]

Besök inte din grannes hus (familj) för ofta (låt din fot vara eftertraktad, uppskattad, värdesatt),

annars kan han bli trött (ordagrant: bli mätt) på dig och börja hata dig.

18 En stridshammare, ett svärd och en vass pil [dvs. ett dödligt vapen]

är den som vittnar falskt mot sin vän (sprider lögner om sin granne).

19 Att ha sin trygghet i (sätta sitt hopp till) en otrogen (falsk, svekfull) människa i tider av nöd (problem, motgångar, prövningar),

är som att ha tandvärk eller en fot ur led.

[Det är lika smärtsamt som tandvärk, och lika omöjligt att få stöd av den opålitlige som att stödja sig på en fot ur led.]

20 Som att ta av sig kläder en kylig dag [vilket gör att man fryser ännu mer]

eller som att blanda vinäger och lut (natrium-karbonat) [som är en helt opassande blandning],

så är det att sjunga [glada] sånger

till ett tungt (sorgset) hjärta.

21 Om den som hatar dig är hungrig, ge honom mat att äta,

och om han är törstig, ge honom vatten att dricka.

22 Genom att göra det samlar du glödande kol [av skam] på hans huvud,

och Herren (Jahveh) ska belöna (upprätta) dig. [Rom 12:20]

23 Som en nordlig vind föder fram (väntar, dallrar, har födslovåndor av – hebr. chol) regn,

så [ger] en dold tunga [som skvallrar och avslöjar hemligheter] fördömande (arga) ansiktsuttryck [som mörka moln].

[När hemligheter avslöjas blir människor arga, se Ps 101:5. I Israel är det västanvinden som för med sig regn. Nordanvinden är kall och kan snarare hindra regn. Kommer uttrycket från Egypten, för nordanvinden med sig regn. Nordanvinden verkar liknas med människor i en fientlig miljö som har kalla blickar. Vattenmassorna i regnen kan motsvara en flod av hemligt förtal som uppstår när människor inte kommunicerar med varandra.]

24 Det är bättre att bo i ett hörn på [det platta] hustaket

än att dela hus med en grälsjuk (stridslysten, hetlevrad) kvinna.

[Det var inte ovanligt att man byggde ett gästrum på det platta hustaket, det är antagligen detta som det syftas på här, se 2 Kung 4:10.]

25 Som kallt vatten för en törstig själ (den utmattade, svage),

så är goda nyheter från ett fjärran [hem] land.

26 Som en grumlad vattenkälla och en förgiftad brunn,

så är en rättfärdig man som ger efter för den ogudaktige.

[Om den rättfärdige kompromissar med sin integritet av rädsla för den orättfärdige, eller genom mutor, eller i ett försök att ställa in sig hos honom, då är han inte längre en ren källa.]

27 Det är inte bra att äta för mycket honung,

det är osmakligt när någon söker sin egen ära.

[Versen kan också översättas: ”att söka sin egen ära är ingen ära värd att ha”, eller ”det är inte bra att ge för mycket beröm till någon.”]

28 Den människa som inte kan styra över (behärska) sitt sinne (hjärta)

är som en stad med nedbrutna murar.

[En person utan självkontroll är som en oskyddad stad, utan försvar och öppen för inkräktare som kan gå och komma som de vill (2 Krön 32:5; Neh 2:13). Den som inte kan behärska sina begär och känslor är alltid i fara att ryckas med av dem och dras in i synd och fördärv; hon har inget försvar när frestelsen överfaller henne, eftersom hon har förlorat självbehärskningen (Ords 16:32; Gal 5:23).]

26

Dåren

1 Som snö på sommaren och regn under skörden,

lika opassande är ära (respekt, hög status) för en dåre.

2 Som en fågel flackar [förbi; flyger från plats till plats], som en svala flyger [för att sedan återvända till sitt näste],

så är det med en grundlös (oförtjänt) förbannelse, den kommer inte in [får inte fäste på den som är oskyldig].

[Ordagrant står det ”som en fågel för/till vandra” och en ”svala till/för flyga”, vilket beskriver hur fåglarna de var skapade till att flacka runt och att flyga. En ogrundad förbannelse flaxar förbi som en fågel, och återvänder till sist till sitt bo. På samma sätt återvänder den grundlösa förbannelsen på den som yttrade den. Förbannade män är förbannade män.]

3 Piskan för hästen, betslet för åsnan

och riset för dårarnas rygg.

[Hur ska dåren bemötas? Varje situation är unik och det krävs vishet för att veta om man antingen ska ignorera eller bemöta dårskap:]

4 Svara inte en [självgod, arrogant] dåre på hans dåraktiga sätt,

då befinner du dig själv på hans [låga] nivå.

[Ibland är det inte värt att ge sig in i en diskussion med en dåre.]

5 Svara en [självgod, arrogant] dåre på hans dåraktiga sätt,

så att han inte blir självgod och tror sig vara vis i sina egna ögon.

[Högmod är en värre synd än dårskap, och ibland måste dårskap bemötas och avslöjas.]

[Vers 6-10 formar en kiasm. Vers 6 och 10 handlar om att inte överlåta något viktigt till en dåre. Vers 7 och 9 handlar om ordspråk i en dåres mun och att inte ta en dåres ord på allvar. Centralt i vers 8 kommer höjdpunkten att det är absurt och farligt att hedra och upphöja en dåre.]

6 Att sända ett bud med en dåre

är som att hugga av sig fötterna [budskapet kommer inte fram] och dricka våld [det utmanar olyckan].

7 Som benen på den lame hänger kraftlösa,

så är ett ordspråk i munnen på en dåre.

8 Som att binda fast en sten i en slunga [lika fel och oanvändbart],

är det att ge ära till en dåre.

9 Som en törntagg går in i en drucken mans hand,

så är ett ordspråk i en [oresonlig] dåres mun.

[En dåre kan läsa och tala ordspråk, men kan inte hantera det.]

10 Som en bågskytt skadar (genomborrar) alla [han skjuter på],

på samma sätt är det med den som lejer en dåre eller vem som helst som går förbi.

[Hebreiskan är korthuggen. Ordagrant står det: ”En bågskytt genomborrar allt, och leja en dåre och leja någon som passerar”. Det är helt klart att den underförstådda meningen är att det är lika galet att leja en dåre eller vem som helst som råkar gå förbi, som det är att låta en bågskytt skjuta vilt omkring sig.]

11 Som hunden vänder tillbaka till sin spya,

så återupprepar en dåre sin dårskap.

12 Ser du en man som tror att han är vis i sina egna ögon

– det är mer hopp om dåren än för honom.

Den late är full av ursäkter

13 Den late säger: ”Det är ett lejon på vägen!

Ett lejon på gatorna!”

[En ursäkt för att inte gå framåt eller utföra ett arbete, se även Ords 22:13.]

14 Som dörren svänger på gångjärnen,

så vänder sig den late i sin säng.

[På samma sätt som dörren sitter fast på gångjärnen och inte rör sig från sin plats, är den late fast i sin säng.]

15 Den late gömmer (begraver) [stoppar ner och har kvar] sin hand i ett fat,

men orkar inte föra upp den till munnen igen. [Snarlikt ordspråket i Ords 19:24.]

16 En lat man anser sig vara visare i sina egna ögon

än sju män som kan ge logiska slutledningar (förståndiga svar, resonera).

Lägg dig inte i andras bråk

17 Den som stannar upp för att lägga sig i andras angelägenheter (brusar upp och ventilerar sina personliga åsikter överallt där han går fram),

han är som en som rycker en vildhund i öronen [han skapar oreda].

18 Som en galning (vettvilling) som skjuter (slänger, kastar)

brinnande pilar och bringar död,

19 så är en man som lurar sin granne

för att sedan säga: Det vara bara ett skämt.

Förtal leder till sorg

20 Utan ved slocknar elden,

om ingen skvallrar (baktalar, förtalar) så dör grälet ut (tystnar bråk, trätor).

21 Som [mer] kol på glödande kol, och [mer] trä till en brinnande eld,

så är en grälsjuk (stridslysten, hetlevrad) person som skapar bråk.

22 Orden från en skvallrare (ryktesspridare) är som läckerbitar som slukas glupskt (med hast),

de går in i kroppens innersta delar.

23 Som silverbeläggning (glasyr av silver) på ett lerkärl [Matt 23:27; Luk 11:39] är brinnande läppar [som uttalar varma kärleksfulla ord]

med ett hjärta fullt av ondska [på insidan].

24 Den som hatar förställer sitt tal [för att smickra],

men inom sig bär (lagrar, funderar) han på svekfulla (falska, förrädiska) tankar.

25 När (även om) han talar älskvärt (ljuvligt, inställsamt) [ordagrant: när hans röst visar godtycklig nåd],

så tro inte på honom för sjufaldiga avskyvärdheter (otäckheter, vidrigheter) finns i hans hjärta.

26 Hans hat kanske kan döljas genom list,

men hans ondska (galenskap, bedrövliga tillstånd) blir till sist uppenbar för alla (helt synlig i församlingen).

27 Den som gräver en grop [för en annan människa] faller själv i den,

och den som rullar en sten [för att orsaka skada] får den över sig själv.

28 En lögnaktig (falsk) tunga hatar sina offer (dem den förtrycker),

och en förförisk (hal) mun orsakar förödelse (skada, undergång).

27

Låt andra berömma dig

1 Skryt inte om din framtid [prisa och upphöj inte dig själv och dina planer],

du vet ju inte [ens] vad den här dagen bär i sitt sköte.

2 Låt någon annan berömma (prisa, skryta över) dig,

inte din egen mun. En främmande (någon utanför dina egna kretsar), inte dina egna läppar.

En dåres ilska

3 Sten väger mycket och sand är tungt,

men ännu tyngre (mycket svårare att bära) är en dåres oprovocerade ilska.

[Jämförelsen är mellan fysiskt arbete – att lyfta sten och sand – och den stress och mentala tyngd det innebär att hantera en dåres ilska.]

4 Ett vredesutbrott kan orsaka stor skada, de upprörda känslorna kan välla fram som en vårflod,

men vem kan stå emot svartsjuka (avundsjuka)?

[Att utsättas för svartsjuka, eller själv vara svartsjuk, är långt värre än ett öppet vredesutbrott.]

En sann vän säger sanningen

5 Bättre med öppen tillrättavisning,

än dold kärlek.

[Välmenad konstruktiv kritik tillhör äkta kärlek, men när någon är för försiktig, eller för rädd för att säga ifrån, visar sig aldrig kärleken och den förblir dold.]

6 Såren orsakade av en vän är utförda med ett syfte (de är välmenande, har ett syfte och går att lita på),

men kyssarna av en ovän är många och vilseledande.

[Om man bara hör komplimanger, som här liknas vid kyssar, så är de inte äkta, en vän säger alltid sanningen.]

7 Den som är mätt [har mättat sin själ med sensuella upplevelser] trampar (stampar, förkastar) honung under fötterna,

men för den hungrige smakar även det som är bittert sött.

8 Som en fågel som är på flykt från sitt näste [exponerad för fara och ett obevakat bo],

på samma sätt är det med en människa som irrar omkring borta från sitt hem.

9 Olja och parfym gör hjärtat glatt,

på samma sätt fördjupas vänskapen när en vän ger uppriktiga råd från sitt hjärta (de ger god eftersmak).

10 Överge inte din och din fars vän. [De har varit trogna länge, lämna inte dem om de behöver din hjälp.]

Gå inte till din broders hus (familj) när du drabbas av olycka.

Bättre med en nära granne

än en broder som är långt borta.

[De släktmässiga banden mellan människor kan ibland vara mindre pålitliga än genuin vänskap.]

Gå inte bara på, tänk efter innan du agerar

11 Mitt barn, var vis och gör mitt hjärta glatt,

så att jag kan svara inför mina kritiker [de som anklagar mig för att vara en dålig lärare].

12 Den förståndige ser faran och tar skydd,

men de oförståndiga (omedvetna, frigjorda, utan hämningar) går på och blir straffade (får böta, betala).

13 [Domaren säger till fordringsägaren:]

Ta kläderna (manteln) från den som gått i borgen för en främling,

panta vad han har då han är säkerhet för en okänd (en främmande kvinna).

[Den som är dåraktig och tar på sig ansvaret för en främlings skulder, vars pålitlighet inte är känd, eller en äktenskapsbrytares, vars opålitlighet är känd, blir ansvarig även om det kostar honom hans mantel som pant.]

14 Den som [inställsamt] lovordar (prisar) sin granne med hög röst tidigt på morgonen,

blir till en förbannelse.

15 Ett kontinuerligt droppande från ett läckande tak en dag med häftigt skyfall

och en tjatande (gnatande, ordstridande) kvinna,

båda är lika [illa].

16 Den som försöker lugna ner (lägga band på) henne kan lika gärna försöka stoppa vinden,

hans högra hand möter olja [som är hal och omöjlig att få ett grepp om].

Järn skärper järn

17 Som järn skärper järn,

så skärper en människa sin väns karaktär (uppsyn; ordagrant: ansikte).

[Järn skärper järn, den ena människan skärper den andra.]

18 Den som vårdar (beskyddar) sitt fikonträd får äta dess frukt,

den som sköter om (är noggrann, troget skyddar) sin mästare blir ärad.

19 På samma sätt som ansiktet speglas i vattnet,

så speglar hjärtat människan.

[Hjärtat reflekterar hur man verkligen är. Versen kan appliceras på flera sätt. Ett ogudaktigt hjärta reflekterar det jordiska, medan ett rättfärdigt hjärta reflekterar det gudomliga. Vi kan också få självinsikt genom att studera våra val, attityder, vilja och längtan – allt detta är reflektioner av vad som finns i hjärtat.]

20 Sheol (underjorden – de dödas plats) och Abaddon (avgrunden, förgörelsens plats) [Job 26:6; Upp 9:11] mättas aldrig,

på samma sätt mättas aldrig [lusten i] människans ögon.

21 Degeln används för [att pröva och förädla] silver och smältugnen för guld,

på samma sätt prövas en människa genom [sin reaktion på] smickrande tal.

22 Även om du skulle stöta en dåre bland grynen i en mortel,

skulle hans oförnuft inte lämna honom.

Var skicklig i ditt arbete

23 Var skicklig (vis, lär dig genom erfarenhet) att veta tillståndet (se ansiktet) på din fårhjord (flock av småboskap),

ha omsorg (ett hjärta) för dina boskapsflockar,

24 för rikedom (välfärd) [ofta mätt i mängden boskap] varar inte för evigt.

Består en krona [makten i ett land] från generation till generation?

25 Efter att skörden har bärgats kommer nytt gräs upp

och när fodret samlas in från bergen,

26 då kommer lammen att ge dig [ull till] kläder,

och bockarna kan säljas och ge pengar till att köpa ett fält.

27 Och där [på det nyinköpta fältet] ska getterna mjölka tillräckligt med mat

till dig, din familj och till underhåll för dina tjänarinnor.

28

Överge inte undervisningen

1 Den onde flyr även när ingen förföljer honom,

men de rättfärdiga är oförskräckta (frimodiga) som lejon.

2 När ett land syndar [gör uppror mot Gud], får det många ledare [som kämpar om makten, eftersom Guds välsignelse och beskydd är borta],

men när ledaren är en man med förstånd (kunskap, insikt), blir det långvarig stabilitet.

3 En fattig stridsman (en stark man) som förtrycker de svaga (andra fattiga människor)

är som ett skyfall som förstör skörden [plundrar dem på allt de har].

4 De som överger undervisningen (hebr. Torah) lovordar (talar väl, prisar och upphöjer) syndaren,

men de som håller fast vid undervisningen [Guds lag, Bibelns instruktioner] tar upp striden mot de ogudaktiga.

5 Onda människor förstår inte hur man dömer rättvist (vad dom och rätt är),

men de som söker (hänger sig åt, frågar efter) Herren (Jahveh) får full insikt.

6 Bättre en fattig man som är ärlig (har integritet och vandrar upprätt),

än en rik man som medvetet vandrar på felaktiga vägar.

7 Ett vist barn håller buden [lagen, följer instruktionerna från sina föräldrar och Gud],

men den som umgås (associerar sig) med slösaktiga (impulsiva) människor är en skam för sin far.

8 Den som ökar sin rikedom genom att ta ut ockerräntor (skyhöga räntor, använder tvivelaktiga metoder, utpressning),

samlar sin förmögenhet till någon som kommer att ta sig an (visa nåd mot) de fattiga [och ge tillbaka pengarna].

[Prefixet i det hebreiska ordet för ockerränta, be-neshech (”genom” ränta), indikerar att motivet för att ge lånet är just räntan. Det är genom räntan man vill öka sitt välstånd. Ordet kommer från verbet ”att bita” och beskriver hur den som lånar ut får en andel av summan. Att utnyttja någon i beroendeställning på detta sätt är något avskyvärt, se Hes 18:13. Torah (Mose undervisning) uppmanar att låna ut pengar utan ränta till sina landsmän, dock är det tillåtet att ta tillbörlig ränta av en utlänning, se 3 Mos 25:35-37; 2 Mos 22:25; 5 Mos 23:19-20.]

9 Den som vänder bort sitt öra från att höra undervisningen [vägrar att lyssna och leva efter Guds bud],

även hans bön är avskyvärd [inför Gud].

Den som gräver en grop ...

10 Den som leder de rättfärdiga in på en ond väg faller själv i sin grop,

men de renhjärtade kommer att få ett gott arv.

11 Den rike är vis i sina egna ögon [tror sig ha gjort allt rätt],

men en fattig man med förstånd utforskar (genomskådar) honom.

12 När de rättfärdiga triumferar är det underbart (glädje, fest),

men när de ogudaktiga reser sig upp [och får makt], håller folk sig undan.

Den som bekänner och lämnar sina synder får nåd

13 Den som gömmer (täcker över, döljer) sina synder har ingen framgång (lycka, välgång, ekonomisk välsignelse),

men den som bekänner och ångrar sina synder (lämnar dem) får nåd.

14 Välsignad (salig, lycklig, avundsvärd) är den som i vördnadsfull tillbedjan alltid fruktar Herren [oavsett omständigheter],

men den som förhärdar sitt hjärta [mot Gud] störtar i olycka (råkar ut för svårigheter).

15 Som ett rytande lejon eller en vild (rasande) björn

är en ogudaktig ledare över ett fattigt folk.

16 En furste (ledare) som saknar förstånd (insikt, förståelse) är en grym tyrann,

men den [ledare] som hatar orättfärdiga inkomster (avskyr girighet) ska leva länge.

17 Om en man medvetet utgjuter en människas blod [mördar någon],

blir han flykting ända till sin egen grav,

låt ingen understödja (hjälpa, försörja) honom.

18 Den som vandrar rättfärdigt (har integritet) ska bli räddad (befriad, frälst),

men den som går orätta vägar (säger en sak men gör en annan),

hans fall kommer plötsligt.

Om arbete och rikedom

19 Den som odlar sin jord

får en rik skörd,

men den som ivrigt (passionerat) jagar fåfänglighet (moraliskt fördärvade personer, meningslösa mål, snabba pengar)

mättas med fattigdom.

20 Den som är trogen får överflödande välsignelser (framgångar, gåvor, frid),

men den som snabbt vill bli rik [oavsett pris] ska inte bli ostraffad.

21 Att vara partisk (ha anseende) till personer [i en rättslig tvist, på grund av deras status eller ställning] är aldrig rätt,

trots det kan en del synda [köpas för att vittna falskt] bara för en bit bröd.

22 Den som har ett ont öga (fullt av begär) rusar fram för att bli rik,

omedveten om att fattigdomen hinner ikapp honom.

Sätt ditt hopp till Herren

23 Den som tillrättavisar [i kärlek går till rätta med] någon

får efteråt mer oförtjänt nåd [uppskattning] än den som bara smickrar med tungan

24 Den som rånar sin far och mor och säger: ”Det är ingen synd!”

Han är kompanjon med den som förgör (raserar, dödar).

25 Den som har ett girigt hjärta rör upp trätor (startar tvister),

men den som sätter sitt hopp till Herren (Jahveh) blir välsignad (får framgång och blir mättad).

26 Den som bara förlitar sig på sitt förstånd (hjärta, inre) är en dåre,

men den som vandrar i [Guds] vishet blir befriad [från många fällor].

27 Den som ger till den fattige behöver inte sakna någonting,

men den som vänder bort blicken [för att inte se deras behov] får många förbannelser.

28 När de ogudaktiga reser sig upp [och får makt], gömmer sig folk (man blir försiktig och varsam i allt man gör),

men när de ogudaktiga förgås, ökar de rättfärdiga i antal.

29

När de rättfärdiga regerar gläder sig folket

1 Den som gång på gång tillrättavisas men vägrar att ta emot några råd (förblir hårdnackad),

han kommer plötsligt att krossas (bli helt förgjord), och är helt utan räddning (kan inte återhämta sig).

2 När de rättfärdiga regerar (är i auktoritet, har majoritet), gläder sig folket,

men när den ogudaktige (syndaren, den kriminelle) regerar då suckar (sörjer) folket.

3 Den som älskar vishet gläder sin far,

men den som är med prostituerade slösar hans rikedom.

4 En kung ger stabilitet till ett land genom rättvisa,

men den som övertaxerar (ordagrant: en man av offergåvor), han ödelägger det.

5 Den som smickrar sin nästa [ordagrant ”slätar ut” eller ”utjämnar”, dvs. inte tar upp saker som behöver redas ut]

breder ut ett nät framför sina egna steg (fötter – hebr. paam).

[Konsekvensen av att säga att allt är väl och smickra någon, när det i själva verket inte är sanningen gör att det blir trassel i relationer.]

6 En ond persons överträdelse för med sig en snara,

men den rättfärdige sjunger och gläder sig.

[Den rättfärdige har en tillförsikt och trygghet i Gud som gör att han kan glädja sig.]

7 Den rättfärdige bryr sig om (engagerar sig och tänker på) de svagas rättigheter,

men en ond man har inget intresse av sådan kunskap.

Var vis och lyssna inte på lögner

8 Dårar kan uppvigla (skapa upplopp i) en stad,

men visa män får vreden att lägga sig.

9 Om en vis man går till rätta (argumenterar) med en dåre,

då möts han av ilska och hånskratt om vartannat, och det blir aldrig en lugn stund.

[Det är omöjligt att komma överens med en dåre och få ett avslut på en tvist oavsett vilket humör dåren är på.]

10 De blodtörstiga hatar den som är oskyldig (den som är ren och vill leva rätt),

men de rättfärdiga skyddar hans liv.

11 En [självgod högfärdig] dåre ventilerar alla sina känslor (har ingen självkontroll),

men den vise behärskar sig [stillar sina känslor].

12 Om en ledare (furste) har för vana att lyssna på (uppmärksamma, ta till sig) lögn (falskhet),

då blir hans undersåtar också ohederliga (ogudaktiga, överträder lagar, begår brott, ljuger).

13 Den fattige och den som förtrycker människor har detta gemensamt:

Herren (Jahveh) ger deras ögon ljus. [Alla människor har fått livet som en gåva.]

14 Den kung (ledare) som behandlar de svaga rättvist [dömer rättvist oavsett status],

hans tron ska bestå för alltid.

15 Bestraffning och tillrättavisning ger vishet,

men en yngling (tonåring) lämnat till sig själv [utan uppfostran och tillsyn] drar skam över sin mor.

16 När de ogudaktiga (syndarna, kriminella) blir fler (i antal och auktoritet) då ökar också synden (överträdelserna),

men de rättfärdiga ska se deras fall.

[Oavsett hur djupt synden har nått så finns det hopp, de rättfärdiga ska en dag se rättfärdigheten segra!]

17 Tillrättavisa din son [undervisa och träna honom i det som är rätt],

så får du lugn och ro (vila, frid). Ja, han blir en glädje för dig.

Utan profetisk uppenbarelse släpper folket sina hämningar

18 Där det inte finns någon profetisk uppenbarelse (vision, klarsyn, ingen uppenbarelse om Gud och hans ord),

där släpper folket sina hämningar (behärskning, självkontroll, återhållsamhet),

men den som håller undervisningen [följer Guds instruktioner – hebr. Torah],

han är välsignad (lycklig, avundsvärd).

[Om det inte finns något högre mål och mening i en människas liv, då finns det ingen anledning att kämpa för det rätta, då lever man bara för dagen och släpper sina hämningar.]

19 En tjänare blir inte tillrättavisad med bara ord,

han kanske förstår, men kommer inte att gensvara.

20 Ser du en människa som är alltför ivrig att tala (talar i tid och otid)?

Det finns större hopp för en självgod dåre än för honom.

21 Om en tjänare skäms bort från ungdomen,

då blir han uppstudsig med tiden.

[Han blir till sist otacksam och glömmer bort varifrån han kom, han blir svag och till en sorg för kungen.]

22 En ilsken man rör upp trätor (ordstrider),

den som är hetlevrad begår många synder.

23 En människas högmod tvingar denne att böja (ödmjuka) sig,

medan den som har en ödmjuk ande kommer att äras.

24 Den som delar [stöldgods] med en tjuv hatar sitt eget liv (hälaren är sin egen fiende).

Han hör eden [i rättssalen], men berättar inget.

25 Människofruktan för med sig en snara [Ords 29:6],

men den som förtröstar på (sätter sitt hopp till; tar sin tillflykt till) Herren (Jahveh)

blir beskyddad [satt i säkerhet på en oåtkomlig höjd].

[Ständig oro och vaksamhet gentemot människor liknas vid en snara, medan en upphöjd och säker plats ger ro och frihet att se verkligheten utifrån Guds perspektiv.]

26 Många söker (kräver) att få komma inför en ledare [för att få bekräftelse, rättvisa, förmåner],

men Herren (Jahveh) är den som [rättvist] dömer varje människa.

27 En orättfärdig man är avskyvärd (motbjudande) för de rättfärdiga,

på samma sätt är den som har en god moral (vandrar rätt) avskyvärd (motbjudande) för den ogudaktige.

30

FEMTE SAMLINGEN: Agurs ord (kap 30)

1 Gudomligt inspirerade ord (profetiska ord) från Agur, Jakes son.

Så förkunnade (proklamerade) han till Itiel – till Itiel och Ukal.

[Agur var antagligen en vis man. Detta kapitel skiljer sig från resten av Ordspråksboken och har inte strikta ordspråk, kanske är det Salomo som kallar sig Agur och hans far David är Jakes. Alla hebreiska namn har också en betydelse, därför finns det även översättningar som översätter betydelsen och då får en friare tolkning.

- Agur betyder: ”en som samlar ihop”.

- Jakes betyder: ”utan skuld”.

- Itiel betyder: ”Gud är med mig”.

- Ukal betyder: ”uppslukad”.

Frasen ”Gudomligt inspirerade ord”, är på hebreiska ordagrant massa som också kan syfta på en plats, och i så fall är det den staden Agur kom från.]

2 Jag [Agur] är för oförnuftig för att kallas människa (jag är urskillningslös som ett vilt djur)

och har inte insikt och förståelse [för all min världsliga kunskap är ingenting värd i förhållande till Guds vishet].

3 Jag har inte lärt mig Guds vishet

så att jag kan ha kunskap om den Helige.

4 Vem har stigit upp till himmelen och kommit ner igen?

Vem har fångat vinden i sina händer?

Vem har omslutit vattnet i sin mantel?

Vem har fastställt jordens gränser?

Vad är hans namn, och vad är hans sons namn,

vet du det?

[Underförstått är Gud svaret på dessa frågor. Liknande retoriska frågor finns i Job 38-41 och Jes 40:12-14. Guds son nämns inte vid namn, men här anas en tidig profetia om den kommande Messias, se Luk 1:31-33.]

5 Varje löftesord från Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] är prövat och renat;

Han är en sköld för dem som tar sin tillflykt (sätter sitt hopp) till honom.

6 Lägg inte till något till hans ord, då tillrättavisar (dömer) han dig,

och det visar sig att du är en lögnare.

7 Två saker frågar (önskar, ber) jag [dig Gud],

vägra mig dem inte innan jag dör.

8 Låt fåfänglighet (tomhet, tomt prat, lögn) vara långt borta från mig.

Ge mig varken fattigdom eller rikedom;

Låt mig få den mat jag behöver.

9 Om jag har överflöd kanske jag skulle förneka dig och säga ”Vem är Herren (Jahveh)?”,

eller om jag var fattig kanske jag skulle stjäla och på så sätt vanära Guds (Elohims) namn.

10 Förtala inte en tjänare inför hans herre,

då kommer han att förbanna dig [p.g.a. din falska anklagelse mot honom],

och du är skyldig [får böta, betala priset för ditt förtal].

11 Det finns en typ av människor (en generation, ett släkte)

som förbannar sina fäder och inte välsignar sina mödrar.

12 Det finns en generation (ett släkte) som är rena i sina egna ögon,

men som inte är renade från sin smuts.

13 Det finns en generation (ett släkte)

– hur stolta är inte deras ögon, och deras blickar är fulla av högmod.

14 Det finns en generation (ett släkte) vars tänder är som svärd,

ja, deras framtänder är som knivar.

De slukar de svaga från landet (marken) och de fattiga från människosläktet.

Fyra som aldrig blir mättade

15 Blodigeln har två döttrar som ropar:

”Ge mig, ge mig”.

Det finns tre som aldrig mättas,

ja, fyra, som aldrig säger: ”Nu räcker det”:

16 Sheol (graven, underjorden – de dödas plats).

Det ofruktsamma skötet.

Jorden som inte kan mättas med vatten,

Elden, som aldrig säger: ”Nu räcker det.”

17 Ögat som hånar sin far

och föraktar att lyda sin mor

ska dalens korpar hacka ut,

och de unga örnarna ska sluka det.

Fyra ting som går mig över huvudet

18 Det finns tre ting som går mig över huvudet,

ja, fyra, som jag inte kan förstå:

19 Örnens väg (bana) i luften.

Ormens väg över klippan.

Skeppets väg mitt i havet.

En mans (kavaljers, hjältes; en man i sina bästa år – hebr. gever) väg till (hos) en ung kvinna (hebr. almah).

[En gemensam nämnare för alla dess fyra är att de lämnar inget synligt yttre spår, man kan inte se var en örn har flugit, en orm har slingrat fram på klippan eller ett skepp (en flotta) har passerat. Inte heller syns kärleken mellan en man och en kvinna.]

20 På samma sätt är det med kvinnan som begår äktenskapsbrott,

hon äter, torkar sig om munnen

och säger: ”jag har inte gjort något fel.”

[Författaren förundras över hur två personer kan vara förenade i något så intimt som en sexuell relation och tro att det inte lämnar några som helst spår.]

Fyra ting som får jorden att darra

21 Under tre ting darrar (skakar, skälver) jorden,

ja, fyra, som den inte kan bära:

22 En tjänare som regerar. [Han är inte lämpad för uppgiften.]

En dåre (hebr. nava) som frossar i mat. [Han saknar självbehärskning, äter och dricker tills han är redlös. T.ex. Naval i 1 Sam 25:36-37]

23 En gift kvinna som är försmådd (oälskad; ordagrant: hatad). [Hon blir bitter och hämndlysten när hon inte är älskad. T.ex. Leah, se 1 Mos 29:30-35.]

En tjänstekvinna som tränger undan sin husmor. [Hon orsakar osämja och bitterhet. T.ex. Hagar och Sarah, se 1 Mos 16:4-5]

[Alla dessa fyra ting bidrar till oordning, splittring och strid. De hindrar alla ett ansvarsfullt liv där familjer och samhällen kan fungera på ett bra sätt. Det finns en parallell struktur där de två första handlar om män, de två sista om kvinnor. I ett kiastiskt mönster fokuserar det första och sista på någon som får en ställning som personen inte kan hantera. De två centrala handlar om överflöd respektive brist, bägge kan orsaka problem.]

Fyra små men visa djur

24 Det finns fyra små varelser på jorden,

men de är väldigt visa:

25 Myrorna är inte ett starkt folk, trots det samlar de in mat under sommaren.

26 Klippgrävlingarna [klipphyraxar, se 3 Mos 11:5] är ett klent folk, ändå bygger de sina hus i berget.

27 Gräshopporna har ingen kung [över sig], ändå går de ut avdelade (uppställda) som en vältränad armé.

28 Spindeln kan du fånga med händerna, ändå finns den i kungliga palats.

Fyra med ståtlig gång

29 Tre ting rör sig fram ståtligt,

ja, fyra är det som har en ståtlig gång:

30 Lejonet, som är det mäktigaste bland djuren, som inte väjer för något.

31 Stridshästen.

Bocken.

Kungen [när hans armé är med honom] och det inte är uppror.

32 Om du har agerat dåraktigt (agerat utan att tänka) och upphöjt dig själv,

eller om du medvetet planerat synd, lägg handen på munnen [sluta omedelbart].

33 På samma sätt som mjölk (grädde) blir till smör (ost) när man stöter det,

och ett slag på näsan orsakar näsblod,

så frambringar vrede (ilska) gräl (dispyter, ordväxling, tvister, konflikter).

31

SJÄTTE SAMLINGEN

En mors förmaningar till en blivande kung

1 Ord av kung Lemuel – en börda (hebr. masa)

som hans mor lärde (fostrade, instruerade) honom.

[Lemuel betyder ”tillhör Herren” och är troligtvis ett symboliskt namn på Salomo. Det innebär då att det är hans mor Batsheva (Batseba) som ger honom dessa ord. Hon var också rikets drottningmoder (hebr. gevirah), en officiell titel för kungens mor. Hon var ”rikets första dam” och den mest inflytelserika kvinnan i det kungliga hovet och kungens främsta rådgivare. Nu följer tre strofer:]

2 Vad (varför), min son,

ja, vad (varför), mitt skötes son [min son som jag själv fött],

ja, vad (varför), mina löftens son [som jag fått som bönesvar]?

[Den trefaldiga upprepningen av hebr. mah (vad/varför) är troligtvis en förkortning på ”vad ska jag säga” eller ”vad ska du göra som kung” eller ett nästan uppgivet ”varför”. Upprepningen visar på allvar. Följande versar visar på två områden som hon oroade sig för, när det gällde hennes son: hans relationer med kvinnor och alkohol.]

1) Lev inte ett utsvävande liv

3 Ge inte din kraft åt kvinnorna,

och en väg (lev inte i en livsstil) som utplånar (suddar ut) kungar.

[Hebr. machah används om hur text från antika bokrullar (gjorda av läder) raderades. Materialet var dyrt så man återanvände dem och bläcket tvättades bort. Här beskriver det en livsväg (hebr. derech) som gradvis tar bort texten (gör den suddig och oläslig), tills den helt är borta. Se även Pred 7:26.]

2) Akta dig för alkohol

4 Det passar sig inte för kungar, Lemuel,

det passar sig inte för kungar att dricka vin,

eller för furstar (prinsar, makthavare – hebr. razan) att sukta efter starka drycker (rusdryck, alkohol) [Pred 10:16-17]

5 Så att han dricker och [i fyllan] glömmer (förskjuter) vad som huggits ut och ristats in [vad som är påbjudet i lagen]

och förvränger rätten för alla nödens barn (söner).

6 Ge [i stället] starka drycker [som medicin] åt den som håller på att förgås (är på väg att dö),

och vin åt dem som är förbittrade [har smärta]. [Enligt Talmud ska en person som leds ut för att bli dödad ges vin blandat med myrra för att lindra smärtan.]

7 Låt honom dricka

och glömma sin fattigdom [sitt bedrövliga tillstånd] och sin möda (sitt elände).

3) Använd din makt för att hjälpa de hjälplösa

8 Öppna din mun för den stumme [för den som inte kan föra sin egen talan],

för alla värnlösa barn (förintelsens söner) [de överlevande och hjälplösa som annars tynar bort].

9 Öppna din mun, döm (hebr. shafat) rättfärdigt [regera med rättvisa],

försvara (plädera, vädja; håll rak kurs – hebr. din) för den betrycktes och fattiges talan.

Alef-Bet för ett bra äktenskap

10 [Detta avslutande stycke beskriver en god hustru som handlar frimodigt, klokt och förståndigt. Fokus är kvinnan, men här finns även lärdomar för hur goda familjerelationer byggs upp och hur make och barn interagerar med henne, se vers 28, 29 och 31. Detta stycke är också en sammanfattning av hela Ordspråksboken och en hyllning till den personifierade visheten. Stycket är skrivet som poesi i en alfabetisk form. I en sådan s.k. akrostisk dikt utgår varje rad från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen ännu mer tydlig. Svenska Kärnbibeln tar med symbolen och skriver också inom hakklammer vad den symboliserar. Det ord som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också i fetstil för att indikera att det är ett extra viktigt ord just i den versen.]

א – alef

Vem kan hitta en ärbar hustru[som är driftig, duktig, intelligent och har god karaktär]?

Hon är långt mycket mer dyrbar än juveler (rubiner, pärlor).

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe som symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det frasen ”en ärbar hustru” som börjar med denna bokstav, vilket förstärker att den viktigaste egenskapen hos en kvinna är hennes karaktär. Att få en ärbar hustru är mycket värdefullare än materiell rikedom. På samma sätt är det med visheten, den är det viktigaste att finna.]

ב – bet

11 Hennes man litar fullständigt på henne i allt

och behöver inte sakna någonting. [Ordagrant ”har inget behov av plundring”. I samband med äktenskap kan det syfta på att han inte behöver söka kärlek och tillgivenhet hos andra kvinnor.]

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett tält eller ett hus. Bokstaven symboliserar den plats man bor på, eller de som är i huset – ens familj. I den här versen är det ordet ”litar” som börjar med denna bokstav. Tecknet förstärker hur viktig gemenskapen och den absoluta tilliten mellan man och hustru är.]

ג – gimel

12 Hon gör det som är gott för honom, inte det som är ont,

i alla sina livsdagar.

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Bokstaven symboliserar rikedom och storhet. Verbet ”Hon gör det som är gott” börjar med denna bokstav, och förstärker att hon är en positiv kraft som för med sig välgång och framgång, och inte smärta och förödelse.]

ד – dalet

13 Hon söker(frågar efter – engagerar sig för att få fram) ull [till varma kläder på vintern] och lin [som är svalt på sommaren],

och ser fram emot att arbeta och göra kläder av det.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Frasen ”Hon söker” börjar med denna bokstav och förstärker hur hon väljer rätt beslut.]

ה – he

14 Hon är som ett handelsskepp fyllt med exotiska varor,

hon tar hem dem [till sin familj] från andra sidan jorden.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det ”Hon är” som börjar med denna bokstav, detta belyser hur hon till och med lyckas med internationella affärer. Hon är företagsam och har vision och framåtanda.]

ו – vav

15 Och hon går upp tidigt på morgonen,

och förbereder mat [även andlig mat] till familjen

och ger de anställda (tjänsteflickorna) sina portioner (delegerar arbetsuppgifterna).

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. Orden ”och”, ”men”, ”alltså” osv. börjar med vav. I denna vers är det ordet ”och” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker sambandet med versen innan. Att hon både tänker på andra och på familjens behov.]

ז – zajin

16 Hon planerar för en åker,

från hennes egen inkomst planterar hon en vingård.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd och symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i verbet ”Hon planerar för” och betonar att hon är duktig och alert, hon investerar familjens resurser så de växer.]

ח – chet

17 Hon är fylld med kraft [andlig, mental och fysisk],

och kavlar ivrigt upp ärmarna för att sätta igång.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ordet ”kavlar ivrigt upp ärmarna” som börjar med den bokstaven. Att just denna bokstav används här belyser hur hon engagerar sig för familjen med hela sin kraft. Hon älskar familjen och gör allt för att hålla ihop den.]

ט – tet

18 Hon försäkrar sig om att resultatet av arbetet är bra, [Ordagrant ”hon smakar på arbetet”, hon har en känslighet och vet vad som är bra och dåligt för familjen.]

hennes lampa (ande, livslust) slocknar inte på natten. [Natt kan symbolisera tider av problem, sorg och oro. Trots svårigheter ger hon inte upp.]

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar verbet ”Hon försäkrar sig om” med denna bokstav. Här förstärker det att hon vet vad som är gott och vad som är dåligt. Hon är andligt vaksam och vet vad som för familjen samman och vad som splittrar den.]

י – jod

19 Sina händer sträcker hon mot sländtrissan,

ja, hennes händer (hebr. kaf) fattar (har fått ett stadigt grepp) om sländan.

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Handen symboliserar styrka och kraft. Det hebreiska ordet för ”Sina händer” börjar med denna bokstav, vilket förstärker att hon inte är rädd för att arbeta. Slända och sländtrissa används för att manuellt framställa tråd och garn.]

כ – kaf

20 Sin hand öppnar hon för (har hon sträckt/räckt ut till) den fattige (den betryckte – hebr. ani),

ja, sina händer (armar – hebr. jad) sträcker hon ut (har hon räckt fram) mot den behövande (hebr. evion) [till den som är i nöd].

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata och symboliserar givmildhet. I denna vers börjar det hebreiska ordet för ”Sin hand” på Kaf, vilket förstärker att hon ger frikostigt. Hon fyller både materiella och själsliga behov. Hebreiskans vanligaste två ord för hand, kaf och jad, förekommer bägge varsin gång både i vers 19 och 20. Tre av dessa fyra gånger används den hebreiska dual-formen som beskriver två händer. Notera att det står ”den fattige” och ”den behövande” i singular. Hjälpen är personlig – ingen kan hjälpa alla, men alla har vi någon behövande vi kan sträcka ut våra händer mot.]

ל – lamed

21 Hon är inte rädd för snön (vinter och kyla),

för hela hennes familj är klädd i rött [dyrbara kläder som också var varma].

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska. Den beskriver ofta auktoritet, eller något som motiverar och gör så att något sker. Ordet ”inte” i det sammansatta ordet ”Hon är inte rädd” börjar med denna bokstav och förstärker att hon inte är rädd för framtiden, hon är förberedd att möta vintern. Den grekiska översättningen översätter röd med ”dubbla lager”. De röda tygerna var dyrbara (2 Sam 1:24; Jes 1:18; Jer 4:30). Hon har iordningställt kläder som både är dyrbara och varma. I en poetisk text kan även färgen röd symbolisera värme, glöd och eld, i kontrast till vit snö.]

מ – mem

22 Hon bäddar sängen med mjuka lakan,

och hennes nattlinne är purpurfärgat av finaste silkestyg.

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Bokstaven står för vatten, folk, nationer och språk. I samband med äktenskap representerar det även sexualitet. Ordet ”mjuka lakan” börjar med denna bokstav, och förstärker att Gud har skapat sexualiteten och att det är något fint som tillhör äktenskapet.]

נ – nun

23 Hennes man är högt respekterad i sitt arbete,

han sitter bland de äldste i portarna [där rätt skipades och etik och moral diskuterades].

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. I den här versen börjar ordet ”högt respekterad” på denna bokstav och förstärker att hennes man i vishet leder landet framåt och ger en bra framtid för kommande generationer.]

ס – samech

24 Hon tillverkar fina linneskjortor(dräkter, klänningar) och säljer dem,

hon förser köpmännen med bälten. [Antagligen fina broderade matchande bälten i silke som användes till linneskjortorna.]

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”linneskjortor” som börjar med denna bokstav, och förstärker att familjen är försörjd och har ekonomisk stabilitet.]

ע – ajin

25 Styrka och värdighet är hennes klädnad (hennes position är säker och stark),

och hon gläder sig över framtiden. [Eftersom hon vet att hon och hennes familj är redo att möta den.]

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”Styrka” som börjar med denna bokstav, och förstärker att hennes styrka kommer inifrån, hon vet vem hon är och är trygg i sin identitet.]

פ – pe

26 När hon öppnar sin mun talar hon vishet (andlig vishet talad med färdighet),

på hennes tunga finns nådens (den omsorgsfulla kärlekens) undervisning.

[Hon ger vänliga förmaningar, hennes råd ges i en anda av kärlek, godhet och trofasthet.]

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”sin mun” som börjar med denna bokstav. I den här versen förstärks hur viktig kommunikation är i ett äktenskap, och att den sker i kärlek.]

צ – tsade

27 Hon är uppmärksam(vakar) på allt som sker i hemmet (ordagrant ”vakar över vägarna till och från huset”, hon är andligt alert på vad som tillåts komma in i hemmet)

och lathetens bröd (skvaller, missnöje, självömkan) tar hon inte i sin mun.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok. Symboliserar ofta rättfärdighet och här är det just verbet ”Hon är uppmärksam” som börjar med denna bokstav. Ett ovanligt ord för vägar används här. I Job 6:19 beskriver det resande köpmän och i Ps 68:25 ”kungens segermarsch”. Det är viktigt att vara uppmärksam på vad man tillåter komma in och ske i sitt hem, att man inte bjuder in orättfärdighet. Det man sår får man skörda. Brödet är den färdiga produkten från vetet som har såtts. Uttrycket ”lathetens bröd” är alltså resultatet av likgiltighet och ouppmärksamhet på vad som kommer in i hemmet.]

ק – qof

28 Hennes barn växer upp,

och välsignar henne.

Hennes man

skryter också över (talar gott, lovordar) henne:

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det orden ”växer upp” som börjar på den bokstaven. Tacksamhet och uppskattning för vad kvinnan gör kommer inte alltid direkt, framifrån, utan ofta senare bakom ryggen på kvinnan. Det är först när barnen växt upp de tackar för en god uppfostran.]

ר – resh

29 ”Många kvinnor är ärbara (nobla, duktiga),

men du överträffar varenda en av dem.”

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”Många” börjar med denna bokstav och förstärker att många kommer att se hur ärbar hon är. Versen indikerar också att uppskattning och lovprisning kommer direkt till henne från hennes make. Detta till skillnad från barnen, se föregående vers, som först när de växt upp visar sin uppskattning.]

ש – shin

30 Lögn(falskhet, bedräglighet) är oförtjänt nåd (chen) [charm kan förleda]

och flyktig (kortvarig) är skönhet,

men en hustru (kvinna) som fruktar (vördar, respekterar) Herren (Jahveh)

– hon ska prisas (uppskattas, äras).

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I denna vers är det ordet ”Lögn” (hebr. sheqer) som börjar med denna bokstav och förstärker att yttre skönhet och charm är något som förgås.]

ת – tav

31 Ge henne erkännande för vad hon gör (låt henne ta del av vinsten; hennes händers frukt),

och låt hennes gärningar [sätt att leva] prisa henne i portarna [där folket samlas].

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Verbet ”Ge henne” börjar med denna bokstav, och förstärker hur viktigt det är att mannen ger sin hustru erkännande. Som den sista punkten är detta en signatur av Batseba som avslutar råden till Salomo.]

Predikaren

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Predikaren

Inledning

Introduktion: Predikaren tar upp frågan om livets mening. Varför existerar jag? Vad är mitt syfte? Ett nyckelord är hebr. hevel som förekommer 38 gånger i boken. Den bokstavliga betydelsen är andetag, rök eller ånga och beskriver något flyktigt som hastigt avdunstar och försvinner. Ordet används 73 ggr i GT, men över 50% av förekomsterna är här i Predikaren! Det finns även en koppling till Adams och Evas andra son, Abel, vars namn på hebreiska är just Hevel, se 1 Mos 4:2. Hans namn är förknippat med hans död i förtid då han blev mördad av sin bror Kain, se 1 Mos 4:8, 10. Även i denna bok ropar Hevels blod.

Struktur

Förutom inledning och sammanfattning består boken av sju enheter som formar ett kiastiskt mönster:

Introduktion (Pred 1:1)

 A Poem – det flyktiga livet (Pred 1:2-11)

  B Visdom kan inte förklara livets mening (Pred 1:12-2:26)

   C Poem – tiden (Pred 3:1-15)

    D Central del – Frukta Gud (Pred 3:16-6:11)

   C Poem – tiden (Pred 7:15-10:19)

  B Visdom kan inte förklara livets mening (Pred 7:15-10:19)

 A Poem – det flyktiga livet (Pred 10:20-12:8)

Sammanfattning (Pred 12:9-14)

Boken består av 2 987 ord och den centrala versen är ”Detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind”, se Pred 6:9. Fram till och med denna vers är det 111 verser och efter den följer också 111 verser. Dessa fem ord i 6:9b utgör det matematiska centrumet och sammanfaller också med avslutningen av det kiastiska centrumet! I denna vers finns också bokens nyckelord hevel som betyder meningslöshet och tomhet. Ordets talvärde är 37 (5+2+30). Även det totala antalet verser (222) är en multipel av 37 (6x37). Sju gånger återfinns också exakt frasen: ”Detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind” i den första halvan av boken, se Pred 1:14; 2:11, 17, 26; 4:4, 16; 6:9. Att en snarlik fras finns en åttonde gång (i Pred 3:19) visar på att det finns hopp om en ny begynnelse, se Rom 8:19-21.

Genre: Poesi

Skrivet: 930 f.Kr.

Författare: Okänd, kanske Salomo

Ingen författare anges, men beskrivningen passar in på Salomo som var Davids son, se Pred 1:12. Även beskrivningen av rikedom och visdom stämmer bra, se Pred 2:1-11. Samtidigt kan beskrivningar också indikera att boken är skriven om honom, och i så fall är datumet senare. Fynd i Qumran (4Q109) daterat till 200-175 f.Kr. visar att boken fanns med i den hebreiska Bibeln redan 400-200 f.Kr.

1

Allt är flyktigt ...

1 Ord av Predikaren (läraren, samlaren, sökaren – hebr. Qohelet), son till David, kung i Jerusalem.

[Hebr. qohelet beskriver någon som sammankallar en folkskara, talar, lär ut och även söker, samlar och sammanställer. Det hebreiska ordet för folksamling är qahal. Den som talar inför den är en qohelet vilket också är det hebreiska namnet på denna bok. Det engelska namnet är Ecclesiastes, från det grekiska ordet för folksamling ekklesia. Ordet qohelet förekommer bara sju gånger i Bibeln och alla är i denna bok, se Pred 1:1, 2, 12; 7:27; 12:8, 9, 10.]

2 ”Fåfängans fåfängligheter (hebr. hevel havalim)”,

säger [klagar] Predikaren (sökaren, läraren, talmannen – hebr. Qohelet),

”fåfängans fåfängligheter,

allt är fåfängt.” [Rom 8:20]

[Hebreiskans ord för fåfänga (hebr. hevel) förekommer 38 gånger i Predikaren, vilket är mer än i alla andra GT-böcker tillsammans. Ordet betyder andetag, rök eller ånga och beskriver något flyktigt som hastigt avdunstar och försvinner. Upprepningen av ordet förstärker graden av tomhet och meningslöshet. Adams och Evas andra son, Abel, är på hebreiska just Hevel, se 1 Mos 4:1-2. Kanske valet av namn reflekterade missmodet efter första sonen Kain, som inte visade sig vara löftet i 1 Mos 3:15.]

______

Dikt – det flyktiga livet!

[Vers 3-11 beskriver livets flyktighet. Genom att beskriva den mänskliga livscykeln, vattnets kretslopp och naturens gång, visar författaren hur lite individen kan påverka. Genom hela boken finns två perspektiv: under solen och under himlarna. I det första perspektivet ”under solen” (dvs. rent mänskligt – utan Gud) är livet meningslöst. Men i det högre perspektivet ”under himlarna” (när också Gud får finns med i ekvationen) finns det dock en mening, se Pred 3:1!]

3 Vilken vinst har en man av allt sitt arbete

som han arbetar med under solen?

4 En generation går, en annan generation kommer,

och jorden förblir för alltid.

5 Solen går upp och solen går ner,

och skyndar sig till den plats där den går upp.

6 Vinden går mot söder

och vänder sig om mot norr,

den vänder sig kontinuerligt i sitt lopp

och den kommer tillbaka igen i sin bana.

7 Alla floder rinner mot havet,

ändå blir havet inte fullt.

Till de platser där floderna rinner upp,

dit återvänder de igen. [Här beskrivs vattnets kretslopp.]

8 Alla ord (saker) tröttar ut,

en man kan inte tala (omfamna) dem [alla],

ögat blir inte mätt (tillfredsställt) på att se,

inte heller örat fullt av att höra.

9 Det som har varit är det som ska komma,

och det som har gjorts är det som ska göras (igen),

det finns ingenting nytt under solen.

10 Finns det någonting, om vilket man kan säga:

”Se, detta är nytt?”

Det har redan funnits i tidsåldrar före oss [långt före vår tid].

11 Det finns inget minne av dem som varit först (levt före oss),

inte heller kommer det att finnas något minne av dem som kommer senare,

bland dem som ska komma efter (leva efter oss).

______

Människan kan inte förstå livets mening (1:12-2:26)

12 [Nu följer ett stycke där Predikaren försöker förstå meningen med livet. Stilen skiftar från poesi till prosa och från tredje person till första person. Sju områden undersöks om de kan ge svaret på livets mening, men alla kommer till samma deprimerande svar. Gåtan om livets mening kvarstår.]

1. Försök att hitta en filosofisk förklaring

Jag, Predikaren (läraren, samlaren, sökaren – hebr. Qohelet), är kung över Israel i Jerusalem. [Benämningen passar in på kung Salomo.] 13 Jag har ägnat mitt hjärta åt att leta efter och söka att förstå vad vishet är på alla områden som finns under himlarna. Det är en stor sak som Gud (Elohim) har gett till jordens söner (människosläktet) att förkovra sig i (ägna sig åt). 14 Jag har sett allt arbete som görs under solen, och se, detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind.

15 Det som är krokigt kan inte göras rakt

och det som man saknar (inte har) kan inte räknas.

[I det första av de sju områdena visar det sig att människan själv inte filosofiskt kan förstå meningen med livet, det är bara ett jagande efter vind, se vers 14.]

2. Sökande i kunskap

[Predikaren tar nu upp en dialog mellan sig själv och sitt hjärta. I hebreiskan står det ordagrant ”jag talar” följt av ”jag”, vilket ger en betoning och eftertryck.]

16 Jag, jag talade själv [jag upprepas för att ge betoning] med mitt eget hjärta och sa: ”Se, jag har fått stor [moralisk] vishet, mer än det som tidigare funnits före mig i Jerusalem, och mitt hjärta har sett mycket [moralisk] vishet och kunskap (personlig erfarenhet).” 17 Jag har ägnat mitt hjärta åt att känna till (få personlig kunskap om) vishet, och att känna till (vara förtrogen med) dårskap och galenskap, jag insåg att det också var ett jagande efter vind.

18 För i mycket visdom är mycket förtret (sorg, ilska),

och han som förökar kunskapen (baserad på personlig erfarenhet), förökar sorgerna.

[Ordet för ”vishet” (hebr. chochmah) beskriver en moralisk vishet att kunna avgöra vad som är rätt och fel. Ordet för ”kunskap” är dat som beskriver en personlig erfarenhet och att vara väl förtrogen med något. Det är en kunskap som utforskar djupet av tingens väsen. Verbet ”känna”, som används i vers 17, används i Bibeln även för att beskriva det mest intima mänskliga umgänget, se 1 Mos 4:1.

Besvikelse: Även kunskap är ett jagande efter vind, se vers 17.]

2

3. Nöje – leva för dagen

1 Jag, jag själv [jag upprepas för att ge betoning, se Pred 1:16] säger i mitt hjärta: ”Kom, jag ska pröva dig med munterhet och glädje i det goda” Och se, även detta är fåfänga (något som försvinner snabbt; tomhet).

2 Jag sa om skrattet: ”Det är dårskap”,

och om glädjen (munterheten – hebr. simchah): ”Vad gör den för nytta (vad tjänar det till)?”

[Ordet som här översätts dårskap, delar rot med ordet för lovprisning och halleluja. Det visar oss att skrattet kan vara både det bästa och det sämsta. Eftersom detta är i ett filosofiskt resonemang bör man förmoda att motivet till skratt och munterhet är avgörande för om det ska betraktas som dårskap eller lovprisning.

Besvikelse: Skratt och glädje ger inte heller svaret på livets mening, när allt är över så har inget åstadkommits.]

4. Alkohol – verklighetsflykt

3 Jag sökte i mitt hjärta hur jag skulle kunna skämma bort mitt kött (min kropp) med vin, och mitt hjärta ledsagade sig självt med vishet om hur man håller fast vid dårskap, till dess jag såg vad som är bäst för människosläktets söner, vad de ska göra under himlarna de få dagarna av sina liv.

[Besvikelse: Frågan om livets mening kan inte tryckas ner med alkohol och droger.]

5. Arbete – rikedom

4 Jag gjorde mig stora planer, jag byggde hus, jag planterade mig vingårdar, 5 jag gjorde mig trädgårdar och parker och jag planterade alla slags fruktträd. 6 Jag gjorde mig vattendammar för att bevattna skogen som växte upp med träd. 7 Jag skaffade mig tjänare och tjänarinnor och tjänare föddes i mitt hus. Jag hade också en stor boskapshjord och småboskap, förutom allt som jag hade hos mig i Jerusalem. 8 Jag samlade också åt mig silver och guld och skatter, sådana som kungar och provinser har som sina egna. Jag hade manliga sångare och kvinnliga sångare och människosönernas behag – kvinnor, väldigt många. 9 Jag var stor och förökades mer än alla som varit före mig i Jerusalem, även min visdom förblev befäst.

10 Vad än mina ögon önskade (begärde)

så nekade (hindrade) jag dem inget.

Jag undanhöll inte (vägrade inte) mitt hjärta någon glädje (hebr. simchah),

för mitt hjärta fann glädje i mitt arbete och detta var min del (vinning, lön) för allt mitt arbete.

11 Sedan vände jag mig om [för att betrakta och kontemplera] allt som mina händer hade gjort

och arbetet som jag ägnat mig åt,

och se, detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind,

och det fanns ingen vinning under solen.

[Besvikelse: En människas arbete, livsverk och rikedom, ger inte heller varaktig tillfredsställelse med livet. Ordet glädje binder samman denna enhet med den tredje, se vers 2.]

6. Vishet – renlärigt leverne

12 Jag, jag vände mig själv [jag upprepas för att ge betoning, se Pred 1:16] till att se på visheten, dårskapen och dumheten – för vad kan människan (hebr. adam) göra, som kommer efter kungen [Qohelet – Predikaren själv], förutom det som redan är gjort?

[Versen är inte helt lätt att översätta. Kungen kan syfta på Predikaren själv, kung Salomo, ”visa råd” eller Gud själv. En annan tolkning är att ”kungen” är den första människan som var Adam. Syftar det på Predikaren själv blir betydelsen till läsaren, att om han med alla sina resurser och möjligheter som kung inte lyckades hitta livets mening på dessa sju områden, ta honom på hans ord och tro inte att du själv kommer hitta det på något av dessa områden, det har redan prövats!]

13 Sedan insåg jag att visheten skiljer sig från (överglänser) dårskapen

lika mycket som ljuset skiljer sig från (överglänser) mörkret.

14 Den vise har ögon i sitt huvud (förmåga att se),

medan [den oresonlige] dåren vandrar i mörker.

Ändå insåg jag [djupt inom mig]

– samma händelse drabbar dem båda.

15 Då sa jag i mitt hjärta:

”Som det händer för dåren

så kommer det också att hända för mig,

varför har jag då mer vishet?”

Så jag, jag talade i mitt hjärta:

”Detta är också fåfängt.”

16 För av den vise mannen likaväl som dåren,

finns inget minne för alltid,

för i kommande dagar (tider)

är allt som varit (ägt rum) för länge sedan, bortglömt.

Och den vise mannen måste dö

precis som dåren.

[Besvikelse: Att leva vist har visst värde, men kan ändå inte förklara livets mening. Både den vise, på samma sätt som dåren, dör båda och är bortglömda. Ett nyckelord här är vishet (hebr. chochmah, se vers 12-13) som också används i sektion 2, se Pred 1:16-18.]

7. Filantropi – lämna ett arv för nästa generation

17 Och jag hatade livet eftersom arbetet som görs under solen är smärtsamt för mig, för detta är fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind. 18 Och jag, jag hatar allt mitt arbete som jag arbetar med under solen, eftersom jag ser att jag måste lämna det till en människa som ska komma efter mig, 19 och vem vet om han är en vis man eller en dåre? Oavsett kommer han att råda över allt arbete som jag har arbetat med och där jag har visat mig vis under solen.

Detta är också fåfängt. 20 Därför vänder jag mig helt om för att få mitt hjärta att förtvivla om allt arbete som jag har arbetat med under solen. 21 Det finns en människa vars arbete är gjort med vishet och med kunskap och med skicklighet, ändå ska det lämnas som en del (arvedel) till en människa som inte har deltagit i arbetet.

Detta är också fåfängt och en stor ondska.

22 Vad har en människa för allt sitt arbete och för sitt hjärtas strävan som hon har arbetat med under solen? 23 Alla hennes dagar är smärta (fyllda med lidande) och hennes sysselsättning förtret (arbetet är frustrerande och ger besvikelse), inte ens på natten får hennes hjärta vila.

Detta är också fåfängt.

[Besvikelse: Vem vet vad nästa generation kommer att göra med de resurser som sparats åt dem, de kan t.o.m. använda dem till ondska och dårskap. Salomos son var Rehabeam.]

Slutsats

24 Det finns inget bättre för en människa än att hon får äta och dricka och att hon kan låta sin själ njuta av sitt arbete. Detta såg jag också, att det är från Guds (Elohims) hand. 25 För vem kan (ska) äta och vem kan (ska) njuta, åtskild från honom? 26 För till den människa som är god i hans åsyn ger han vishet och kunskap (personlig erfarenhet) och glädje, men till syndaren ger han besväret att samla in och lägga på hög, för att det ska lämnas till den som är god i Guds (Elohims) åsyn.

Detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind.

3

Poem om tid

1 [Vers 1-8 är en stor kiasm. Den inleds i vers 1 där två olika ord för tid används, en bestämd tid och ett intervall av tid. Vers 2-8 består av fjorton par. De tolv första är ordnade i ett fint kiastiskt mönster. Vers 2 börjar med det positiva (födas, plantera). Vers 3-4 vänder på det och börjar med det negativa (döda, bryta ner, gråta, sörja). I mitten speglas kiasmen. Vers 5-6 har den positiva komponenten först. Vers 7 speglar vers 2 och börjar då med den negativa komponenten (riva isär, vara tyst). Vers 8 avslutar med en egen kiasm som ramas in av älska/frid och centralt finns hata och föra krig. Den hör ihop med vers 1, och tillsammans ramar de in hela stycket. Nedan är det positiva ordet fetmarkerat.

Att se kiasmen hjälper även i tolkning. En tid att ”kasta bort” (hebr. shalach) stenar i vers 5 måste vara något positivt, och därför är troligaste tolkningen att det har att göra med att utvidga åkermark. Här finns även en kiasm i ordval, vers 6 slutar med samma hebreiska ord för att ”kasta bort” och markerar att vers 5-6 hör ihop som en mindre enhet. Dock är betydelsen i vers 6 den negativa – att kasta bort något.]

______

Till allt finns

en bestämd tidpunkt (avtalad, överenskommen tid),

och en lämplig tid (period; säsong)

till allt behagligt (gott; alla glädjefyllda aktiviteter) under himlarna.

2 En tid att födas(ge födsel) – och en tid att dö,

en tid att plantera – och en tid att rycka upp det som planterats,

3 en tid att döda (slakta) – och en tid att läka,

en tid att bryta ner – och en tid att bygga upp,

4 en tid att gråta – och en tid att skratta,

en tid att sörja – och en tid att dansa,

5 en tid att kasta bort(hebr. shalach) stenar [för att bereda åkermark] – och en tid att samla ihop stenar,

en tid att omfamnas(ta i famn, kramas) – och en tid att avstå från omfamning (kramar),

6 en tid att söka(leta upp) – och en tid att förlora,

en tid att behålla – och en tid att kasta bort (hebr. shalach),

7 en tid att slita sönder – och en tid att sy ihop,

en tid att vara tyst – och en tid att tala,

8 en tid att älska

och en tid att hata,

en tid för krig,

och en tid för fred.

______

9 Vilken vinning har den som arbetar av det han arbetar med? 10 Jag har sett bestyren, som Gud (Elohim) har gett till människans söner att utöva. 11 Han har gjort allt vackert (lämpligt, passande) för sin (hans) tid [alla mänskliga bestyr (vers 10) och livets kontraster (vers 1-8) har sin fulländning i Gud], han har även gett evigheten (det dolda – hebr. ha olam) i deras hjärtan så att människan inte kan utforska (hitta, förstå) det arbete som Gud (Elohim) har gjort från första början (ordagrant från huvudet) ända till slutet.

[Här är enda gången i GT olam står i bestämd form. Detta är den fjärde (och centrala) av sju förekomster i Predikaren. Ordet olam härstammar från alam som betyder dold. En betydelse är något som är dolt och inte kan ses. Ordet har också betydelsen av tidsåldrar som har varit (Pred 1:10) och framtiden och evigheten (Pred 1:4). Senare judisk tolkning översätter ordet med ”världen”. Människan är skapad i Guds avbild (1 Mos 1:27), och i varje människa finns en nedlagd gudslängtan (Rom 1:19).]

12 Jag vet att det inte finns något bättre för dem än att glädja sig och att vara tillfredsställda så länge som de lever. 13 Men också det att varje människa ska äta och dricka och finna glädje i sitt arbete, är en gåva från Gud (Elohim).

14 Jag vet att vad än Gud (Elohim) gör, varar det för evigt. Ingenting kan läggas därtill, inte heller kan något dras därifrån, för så har Gud (Elohim) gjort (ordnat) det för att man ska vörda (frukta, ha gudsfruktan) honom.

[Predikarens dubbla ”jag vet” (vers 12 och 14) verkar fungera som en kontrast till ”jag har sett” (vers 10, 16, 22). Det han har sett kommer från observation och erfarenhet, medan ”vetandet” kommer från intuitiv kunskap.]

15 Vad som är har funnits sedan länge

och det som ska komma finns redan,

och Gud (Elohim) söker det som jagas.

16 Dessutom såg jag under solen,

på rättens plats – att ondskan var där,

och på rättfärdighetens plats – att ondskan var där.

17 Jag, jag [jag upprepas för att ge betoning, se Pred 1:16] sa i mitt hjärta: ”Gud (Elohim) ska döma [både]

de rättfärdiga och de onda,

för det finns en tid (period) för varje önskan

och för varje arbete.”

18 Jag, jag sa i mitt hjärta: ”Det är på grund av människans söner som Gud (Elohim) sållar dem, för att de ska se att de i sig själva är som vilddjur.” 19 För det som drabbar människans söner, drabbar vilddjuren. En sak drabbar dem – som den ene dör så dör den andre, alla har en ande (alternativ översättning: de andas alla). I detta har människan ingen fördel framför vilddjuret, för allt är fåfängt (tomhet; helt meningslöst).

[Hebreiskan har helt andra uttryckssätt än vårt språk. Men det som ligger i denna mening är att allt som andas har en ande och så länge som vi andas lever vi, när vi slutar andas dör vi. I detta avseende finns det ingen skillnad på människor och djur. Annars skiljer Bibeln noga på djur och människor, för det är enbart människan som är skapad till Guds avbild. I detta är människan unik och har inget samröre med djuren.]

20 Alla går till en plats, alla är av stoft och alla återvänder till stoft. [Människan formades av stoft, se 1 Mos 2:7; 3:19.] 21 Vem vet om människans ande går uppåt eller om vilddjurets ande går nedåt till jorden?

22 Och jag har sett att det inte finns något bättre än att människan ska glädja sig i sitt arbete, för det är hennes del, för vem ska låta henne se vad som ska komma efter henne?

4

Livet är fullt av lidande

1 Igen såg jag (jag vände mig och såg på nytt) alla de våldsgärningar som ständigt sker under solen.

Jag ser tårarna hos dem som är förtryckta

och de har ingen tröstare,

och vid sidan av deras förtryckare är kraft (makt),

men de har ingen som tröstar dem,

2 varför jag prisar de döda

som redan har dött

mer än de levande

som fortfarande lever.

3 Men bättre än de båda

är han som ännu inte har blivit (är ofödd),

som inte har sett ondskans arbete

som görs under solen.

4 Återigen begrundade jag allt arbete och alla som utmärker sig i sitt arbete (är yrkesskickliga), det är en mans tävlan (rivalitet) med sin granne.

Detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind.

5 Dåren knäpper ihop sina händer

och äter sitt eget kött.

6 Bättre en handfull lugn (lite ro, stillhet)

än båda händerna fulla av arbete

och strävande efter vind.

Världen är full av olyckliga människor som samlar jordiska skatter

7 Igen såg jag (jag vände mig och såg på nytt) något som är fåfängligt under solen:

8 Där är en ensam och han har ingen tid,

han har varken son eller bror,

och ändå är det inget slut på hans arbete,

inte heller är hans ögon tillfredsställda av rikedom:

”För vem arbetar jag då och håller min själ borta från det goda (berövar min själ njutning)?”

Detta är också fåfängt,

en sorglig företeelse.

9 Bättre två än en,

för de får god lön för sin möda [större vinning/avkastning för sitt arbete/slit].

10 För om de faller

kan den ene lyfta upp sin vän,

men ve den som är ensam när han faller

och inte har någon som kan lyfta upp honom.

11 Också om två ligger tillsammans, då har de värme,

men hur kan den ensamme hålla sig varm?

12 Och om en man övermannar honom som är ensam,

kan två stå emot honom,

och en tretvinnad tråd brister inte så snabbt (lätt).

13 Bättre ett fattigt och vist (klokt) barn än en dåraktig kung som inte längre vet hur man tar emot tillrättavisning. 14 Ut ur fängelset kommer han för att bli kung, likväl föddes han fattig i sitt kungarike. 15 Jag betraktade allt levande som vandrar under solen, även det andra barnet [efterträdaren till tronen] som står på hans plats. 16 Där var inget slut på allt folk, på alla dem som han ledde, ändå ska inte de som kommer efter glädja sig med honom. Var övertygad – detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst) och ett jagande efter vind.

Sann gudsfruktan

17 Vakta din fot när du går till Guds (Elohims) hus och var redo att lyssna. Det är bättre än när dårarna ger ett offer, för de vet (förstår) inte att de gör ont.

5

1 Bli aldrig förhastad med din mun

och låt inte ditt hjärta ha bråttom med att yttra ett ord inför Gud (Elohim),

för Gud är i himlarna

och du är på jorden.

Låt därför dina ord vara få.

2 För en dröm kommer med (i, genom) många våndor

och en dåres röst med (i, genom) många ord.

3 När du ger ett löfte till Gud (Elohim), dröj inte med att infria det, för han har inget behag i dårar. Infria det du lovar. 4 Det är bättre att du inte lovar något, än att du lovar utan att infria det. 5 Tillåt inte din mun att föra in ditt kött (din kropp) i skuld, inte heller ska du säga till budbäraren att det var ett misstag. Varför ska Gud (Elohim) bli arg på din röst (det du säger i oförstånd) och fördärva dina händers arbete? 6 Genom en myckenhet av drömmar och fåfängligheter kommer också många ord, men vörda (respektera) Gud (Elohim).

7 Om du ser att den fattige förtrycks och att våldet förvränger rätten och rättfärdigheten i landet, ska du inte förvånas över detta. En auktoritet vakar över en annan auktoritet, och det finns ännu högre auktoriteter än dessa. 8 Även om ett lands vinning delas av många, är en kung betjänad av fälten.

9 Den som älskar silver (pengar) blir aldrig mätt på (tillfredsställd av) silver,

och den som älskar rikedom (pompa och ståt) får aldrig nog.

Detta är också fåfängt (tomhet; helt meningslöst).

10 När förmögenheten ökar,

desto fler som tär på den. [Utgifterna ökar för att underhålla gods och ägodelar.]

Så vad vinner ägaren,

förutom att han får se förmögenheten med sina ögon? [Nej, ingenting, han får ingen glädje av den.]

11 En arbetares sömn är god,

vare sig han äter lite eller mycket,

men den rikes överflöd

ger honom ingen ro att sova.

Rikedomens flyktighet

12 Jag har sett något mycket ont och plågsamt (en sorglig ondska, vidrig sjukdom) under solen:

Rikedom samlad på hög för egen räkning, som blir sin ägares fördärv (olycka, undergång).

13 När denna rikedom går förlorad

genom en dålig investering (otur, olyckliga omständigheter) och ägaren har en son,

då har han inget i sin hand [för att försörja honom och kan inte heller lämna ett arv].

14 Han föddes naken av sin mor,

lika naken måste han gå bort igen.

Inget av allt det som han med möda har samlat på sig,

kan han ta med sig i sin hand.

15 Detta är också något mycket ont och plågsamt (en sorglig ondska; en vidrig sjukdom): På samma sätt som han kom ska han lämna. Vad har han för glädje av sin strävan efter vind? 16 Alla sina dagar äter han i mörker [har arbetat till sent innan det är kvällsmat, har inte råd att ha tända ljus] och det blir bara mer och mer förtret (irritation), sjukdomar och vrede (ilska).

17 [Slutsats – gläd dig över vad Gud har gett dig.]

Skåda det som jag har sett: Det är gott, ja det är välgörande för en man att äta och dricka och njuta av allt sitt arbete, när han strävar under solen alla sina livsdagar som Gud (Elohim) har gett honom, för detta är hans del. 18 Också för varje man som Gud (Elohim) har gett rikedom och välstånd, så har han gett honom kraften att njuta därav och ta sin del och glädja sig över sitt arbete, detta är Guds (Elohims) gåva. 19 För de är inte många, så låt honom komma ihåg sitt livs dagar, för Gud (Elohim) svarar honom med glädje i hjärtat.

6

Livet är fyllt av orättvisor

1 Det finns en ondska (olycka, orättvisa) som jag har sett (observerat) under solen [Pred 1:3], och den är tung [är vanligt förekommande; vilar tungt] över människan. 2 En man som Gud (Elohim) har gett välstånd och respekt så att han inte vill ha något (mer) för sin själ (aptit – hebr. nefesh) av allt han önskar, likväl ger inte Gud (Elohim) honom kraften att äta därav utan en främling äter det. Detta är fåfänga [Pred 1:2] och det är en ond sjukdom.

3 Om en man får 100 barn och lever många år, så att dagarna av hans år är många, men hans själ (aptit) inte har nog av det goda, och han dessutom inte har någon grav. Jag säger att en för tidig födsel (ett missfall) är bättre än han (hans öde), 4 för det [missfallet] kommer i fåfänga och lämnar i mörker, och dess namn är dolt med mörker, 5 dessutom har det inte sett solen och har ingen kunskap om den, det har större tillfredsställelse än den andres – 6 även om han lever 1 000 år, två gånger om, glädjer han sig inte åt det goda. Går vi inte alla till en (och samma) plats [graven]?

7 Allt människans arbete är för hennes mun

och ändå blir aptiten (själen – hebr. nefesh) aldrig mätt [Ords 16:26].

8 Vilken vinning har den vise

framför dåren? [Ingen, båda kommer en dag dö.]

Eller den fattige

som har insikt (intim kunskap) i vandringen inför de levande?

9 Bättre är [att vara tillfreds med] vad ögat ser,

än kringflackande önskningar (själens vandringar – hebr. halach nefesh).

Detta är också fåfänglighet (tomhet; helt meningslöst)

och ett jagande efter vind.

[Den andra delen av denna vers är det matematiska centrumet i hela Predikaren. Här sammanfattas hela bokens tema med hebreiska ordet hevel – tomhet och meningslöshet.]

10 Vad som än blir till har fått sitt namn för länge sedan,

och det är känt på förhand vad en människa är,

inte heller kan han strida

med honom som är mäktigare än han själv. [Människan kan inte strida med Gud.]

11 Det finns många ord

som förmerar fåfängan,

vilket företräde har människan?

12 För vem vet vad som är gott för människan i hennes liv, alla dagar av hennes fåfänga liv som hon tillbringar som en skugga? [1 Krön 29:15; Ps 144:4; Job 8:9; 14:12] Vem kan tala om för en människa vad som ska komma efter henne under solen?

7

1 För vem vet vad som är gott för människan i hennes liv, alla dagar av hennes fåfänga liv som hon tillbringar som en skugga? [1 Krön 29:15; Ps 144:4; Job 8:9; 14:12] Vem kan berätta för en människa vad som ska komma efter henne under solen?

2 Bättre ett gott namn än god (dyrbar) olja [kiastisk struktur; hebr. tóv shem mi shemen tóv],

och dagen att dö bättre än dagen att födas.

3 Det är bättre att gå till sorgehuset

än att gå till festhuset,

för det är slutet för alla människor,

och de levande ska lägga det på hjärtat.

4 Förargelse (sorg, ilska, indignation) är bättre än skratt,

för genom ansiktets sorg kan hjärtat bli tillfredsställt (få glädje).

5 Den vises hjärta är i sorgens hus,

men dårens hjärta är i glädjens hus.

6 Det är bättre att höra den vises tillrättavisning

än att en man hör dårens sång.

7 För som sprakandet av törnen under en gryta,

så är dårens skratt.

Detta är också fåfängt (tomhet; helt meningslöst).

8 Förtryck vänder (gör) en vis man till en dåre

och en muta fördärvar hjärtat.

9 Bättre slutet på något (en sak; ett ord) än början,

bättre en tålmodig ande än en högmodig (stolt) ande.

[Denna vers har många tillämpningsområden. Hur något avslutas är viktigare än hur det börjar, och det behövs tålamod för att nå målet. I ljuset av vers 8, som talar om hur mutor kan fördärva hjärtat och omdömet, handlar denna vers om att det är högmodigt att fälla en för snabb dom. Det är lättare att fatta ett välgrundat beslut när alla fakta finns på bordet än när något just är påbörjat.]

10 Låt inte din ande förhasta sig i att bli arg,

för ilska vilar i dårens sköte.

11 Säg inte: ”Hur kommer det sig att forna dagar var bättre än dessa?”,

för det är inte av vishet som du ställer dig sådana frågor (har sådana funderingar eller bekymmer).

12 Vishet är lika gott som ett arv,

en vinning för den som ser solen.

13 Vishet är ett försvar (en försäkring, ett skydd),

liksom silver (pengar) är ett försvar (en försäkring, ett skydd),

men kunskapens förträfflighet är

att vishet bevarar livet hos den som har det.

14 Betrakta Guds (Elohims) gärningar,

för vem kan göra det rakt,

som han har gjort krokigt?

15 I tider av framgång (goda dagar – hebr. jom tovah) var glad (hebr. tóv),

och under onda (hebr. raah) dagar betänk (se – hebr. raah)

att Gud (Elohim) har gjort den ena [dagen]

så väl som (nära, intill) den andra,

därför kan människan inte utforska

sin framtid (hitta något efter honom).

[Ordet ond (resh–ajin–he) är snarlikt verbet för att se (resh–alef–he), bara en bokstav skiljer.]

16 Alla ting har jag sett under mina fåfänga dagar,

där är en rättfärdig människa som går under i sin rättfärdighet,

och där är en ond människa som förlänger sitt liv i sina onda handlingar.

17 Var inte överambitiös i det rätta

och inte heller överdrivet vis.

Varför ska du fördärva (förta) dig själv?

18 Var inte överambitiös i ondska

och inte heller en dåre.

Varför ska du dö innan det är din tid (att avsluta livet)?

19 Det är gott att du tar hand om det ena,

men dra inte undan din hand från det andra,

för den som vördar (fruktar) Gud (Elohim) ska vara fri från ansvar i allt.

[Denna mening är svåröversatt, men talar tydligt om att vi har ansvar för både det ena och det andra under vårt liv här på jorden. Samtidigt pekar den också på att det yttersta ansvaret inte är vårt. Det betyder att om vi har det rätt ställt med Gud så blir vi frikända på domens dag.]

20 Vishet är ett fäste för en vis man,

mer än tio furstar som är i en (befäst) stad.

21 Det finns inte en rättfärdig människa på jorden,

som gör gott, och inte syndar.

22 Ge inte akt på alla ord som talas,

för att du inte ska höra din tjänare förbanna dig,

23 för många gånger vet också ditt eget hjärta

att du själv på samma sätt har förbannat andra.

24 Allt detta har jag prövat genom vishet, jag sa:

”Jag ska bli vis”,

men den (visheten) var fjärran från mig.

25 Det som är långt borta och omåttligt djupt,

vem kan finna (utforska, förstå sig på) det?

26 Jag vände om och ägnade mitt hjärta åt att veta

och utforska och söka vishet och orsakerna till tingens ordning,

och till att veta hur man blir en dåre

och hur dårskapen blir till galenskap.

27 Och jag fann kvinnan bittrare än döden,

vars hjärta är snaror och nät och hennes händer som snören.

Den som behagar Gud (Elohim) ska fly från henne,

men syndaren fångas av henne.

28 Se, detta har jag funnit säger Predikaren (Qohelet),

att lägga en sak till en annan och finna anledningen (orsaken)

29 som min själ sökt (letat efter),

men jag fann den inte.

En människa bland tusen har jag funnit,

men en kvinna bland alla dessa har jag inte funnit.

8

Lyd kungen

1 Vem är som den vise?

Och vem vet (har en intim förståelse av) hur saker och ting (ord – hebr. davar) ska tydas och tolkas (få sin lösning)?

En människas vishet får hennes ansikte att lysa [Ps 119:130; 19:9]

och djärvheten (hårdheten) i hennes ansikte förändras.

2 Jag [ger dig rådet], ge akt på kungens befallningar (ordagrant vakta kungens mun) i respekt för Guds (Elohims) ed. 3 Var inte förhastad med att lämna hans närvaro, bibehåll inte någon ond sak, för han gör vadhelst som behagar honom. 4 För kungens ord har makt (hebr. shilton), och kan säga till honom: ”Vad gör du?” [Samma fras återkommer i Pred 9:12 i fråga om Guds auktoritet, se Ords 24:21.]

5 Den som vaktar (ger akt på) budordet ska inte veta av något ont ting [skyddas från ondska],

och ett vist hjärta känner (är intimt förtroget med) rättskaffenhet.

6 För allt (varje ting, sak, ärende, omständighet) finns en tid och en rättvisa [Pred 3:1-8; Ords 15:23],

för människans ondska är stor över henne.

7 Eftersom han inte vet (känner till, är intimt förtrogen med) vad som ska ske,

för även när det händer, vem ska berätta det för honom?

8 Det finns ingen människa som kan bemästra (hebr. shalit) vinden så att han kan hålla kvar (hålla fast, styra) vinden,

inte heller har han makt (hebr. shilton) över dödsdagen,

och det finns ingen ansvarsfrihet i krig,

inte heller ska ondska befria honom från det som är honom givet.

9 Allt detta har jag sett, även mitt hjärta har prövat det, allt arbete som görs under solen, när människan råder över en annan människa till hans skada. 10 Och jag såg de onda begravas och de gick in i sin vila, men de som hade gjort rätt gick från den heliga platsen [templet] och var glömda i staden. Detta är också fåfängt (tomhet; helt meningslöst). [Det är inte rätt att de onda lyckas i sitt liv och prisas efter att de dött.]

11 Eftersom domen mot det onda inte verkställs med hast, är hjärtat hos människans söner överlåtet till att göra det onda, 12 eftersom en syndare gör ont hundra gånger och förlänger sina dagar, men jag vet (är intimt förtrogen med) att det går väl för de gudfruktiga (de som vördar Elohim), som fruktar (visar vördnad) inför hans ansikte. 13 Men det ska inte gå väl med den onde, inte heller ska hans dagar förlängas, de är som en skugga eftersom han inte fruktar (vördar, visar respekt) inför Guds (Elohims) ansikte.

14 Det finns en fåfänga som görs på jorden, att det finns rättfärdiga som drabbas av det som de onda gör, dessutom finns det onda som drabbas av det som de rättfärdiga gör. Jag säger att detta också är fåfängt (tomhet; helt meningslöst). 15 Så jag anbefaller glädje, att en människa inte har något bättre under solen än att äta och dricka och vara glad, och att detta ska vara med honom i hans arbete alla de dagar i hans liv som Gud (Elohim) har gett honom under solen.

16 När jag ägnade mitt hjärta åt att förstå (bli intimt förtrogen med) vishet, och se allt som görs på jorden – för varken dag eller natt ser deras ögon sömn – 17 sedan skådade jag allt Guds (Elohims) arbete som människan inte kan utforska, arbetet som görs under solen. För även om en människa arbetar och letar för att förstå ska hon ändå inte kunna finna det. Även om en vis man tänker att han ska känna till (vara intimt förtrogen med) det, ska det inte vara (är det inte) möjligt för honom att finna det.

9

Samma mål för alla

1 För allt detta har jag lagt på (tagit till, gett) mitt hjärta, och till att klargöra (förklara) allt detta, att de rättfärdiga och de visa och deras arbete är i Guds (Elohims) hand, även kärlek, även hat. Ingen människa vet (har intim kunskap om) allt, det (som) är inför deras ansikten. 2 Allt till alla på samma sätt, det oförutsedda händer (drabbar) den rättfärdige och den onde, den gode, den (rituellt) rene och den (rituellt) orene, honom som offrar och honom som inte offrar.

Som den gode,

sådan är syndaren,

och den som avger en ed

som den som fruktar (är rädd för att avlägga) en ed.

3 Detta är en ondska i allt som görs under solen, att det oförutsedda händer (drabbar) alla. Ja, även människosönernas hjärtan är fulla av ondska, och galenskap (dårskap) är i deras hjärtan medan de lever och därefter går de till döden. 4 För honom som väljer att hålla sig till allt (som är) levande finns det hopp, för en levande hund är bättre än ett dött lejon.

5 Eftersom de levande vet [plural – vet på alla möjliga sätt, är intimt förtrogna med] att de ska dö,

men de döda, de vet ingenting [har ingen förståelse alls],

och de har ingen mer belöning (lön, vinning) att vänta [från sin möda],

för [även] minnet av dem är glömt [borta]. [Ps 49:12; 112:6; Mal 3:16]

6 Både deras kärlek och deras hat

och deras avund har för länge sedan tynat bort,

inte heller har de längre någon del

för alltid i de ting som görs under solen.

7 Gå (vandra din egen utstakade väg – lev ditt liv), ät ditt bröd med glädje och drick ditt vin med ett glatt hjärta, för Gud har redan accepterat (sett med nåd på) ditt arbete (det du företar dig). 8 Låt alltid din klädnad vara vit och låt inte olja saknas på ditt huvud. 9 Njut av livet med hustrun som du älskar alla livets fåfänga dagar som han har gett dig under solen, alla dina fåfänga dagar, och (njut av livet) i ditt arbete som du arbetar med under solen. Det är din del i livet (din livslott). 10 Vadhelst din hand tar tag i för att göra med din styrka, gör det, för det finns inget arbete, inget råd, ingen kunskap, ingen visdom i Sheol (graven, underjorden – de dödas plats) dit du går.

11 Jag återvände och såg under solen

att det är inte de snabba som vinner loppet,

inte hjältarna som vinner striden,

inte de visa som får bröd,

inte de kloka som får rikedom,

inte de skickliga som får nåd (oförtjänt kärlek).

Tid och tillfälle drabbar (sker) dem alla.

12 För människan känner inte till (saknar intim kunskap om) sin tid.

Som fiskarna fångas i det onda nätet

eller som fåglarna fångas i snaran,

så snärjs människans söner i en ond tid,

när det plötsligt kommer över dem.

13 Detta har jag också sett som vishet under solen och det är stort för mig; 14 Där var en liten stad och några få män i den, och där kom en stor kung emot den och belägrade den och byggde stora belägringsvallar mot den. 15 Nu fann man i den en fattig och vis man och han räddade staden med sin vishet, likväl kommer ingen människa ihåg denna fattiga man. 16 Då sa jag: ”Vishet är bättre än styrka, oavsett om den fattige mannens vishet är föraktad och hans ord inte hörda (ingen har lyssnat på honom).”

17 De visas ord talade i tysthet

är mer värda att lyssnas till än en furstes rop bland dårar.

18 Vishet är bättre än stridsvapen,

men en syndare fördärvar mycket (av det som är) gott.

10

1 Döda flugor gör parfymerarens salvor stinkande och ruttna,

på samma sätt gör lite dårskap att vishet och ära övervinns (fördärvas, får stå tillbaka).

2 En vis man har sitt hjärta till höger

och dåren har hjärtat till vänster. [Den högra sidan representerar styrka och förstånd medan den vänstra dårskap och brist på styrka.]

3 Likaså när en dåre vandrar utefter vägen (går genom livet)

så sviker hans förstånd honom,

och han säger till alla att han är en dåre.

4 Om en ledares ande reser sig upp emot dig [om han blir arg på dig],

lämna inte din plats,

för mildhet stillar stora överträdelser.

5 Det finns en ondska som jag har sett under solen,

som ett misstag som fortgår från en härskare.

6 Dårskap lyfts till skyarna

och den rike får sitta på en låg plats.

7 Jag har sett tjänare som rider på hästar

och prinsar som vandrar som tjänare på jorden.

8 Han som gräver en grop ska själv falla i den,

och den som bryter igenom ett staket [olovligen går in på ett avspärrat område] ska bli biten av en orm.

9 Den som kastar stenar kan skadas av dem,

och den som klyver trä är i fara när han gör det.

10 Om järnet blir slött (trubbigt, dåligt)

och ingen skärper eggen

måste han använda mer kraft,

men vishet lönar sig för vägledning [man tjänar på vishetens goda råd].

11 Om ormen biter innan den blivit tjusad (hebr. lachash) [utan förvarning],

har ormtjusaren (ordagrant: tungans mästare – hebr. baal lashon) ingen vinning [av sin konst].

12 Orden från en vis mans mun är nåd (vänliga, oförtjänta – hebr. chen),

men en dåres läppar ska sluka honom.

13 Början på orden från hans mun är dåraktiga

och slutet på hans tal är total galenskap.

14 En dåre låter även orden vara många.

Människan vet inte (saknar intim kunskap om) vad som ska bli och det som kommer efter henne.

Vem kan berätta för henne?

15 Dårarnas arbete tröttar ut dem alla,

för de vet inte hur de ska gå för att komma till staden.

16 Ve dig, du land, när din kung är en yngling (tonåring – hebr. naar) [oerfaren och lättpåverkad]

och dina prinsar äter [festar] på morgonen [då de istället skulle skipat rättvisa, se Jer 21:12]!

[I den hebreiska kulturen prisas ålderdom framför ungdom eftersom vishet, erfarenhet och förstånd kommer med stigande ålder.]

17 Lycklig är du, du land, när din kung är en fri man

och dina prinsar äter på rätt tid,

i styrka och inte i dryckenskap.

18 Genom lättja faller takbjälkarna ner

och på grund av handens sysslolöshet läcker huset.

19 Bröd är gjort för skratt (glädje)

och vin gör livet glatt

och pengar (silver) är svaret på allt.

Praktiska råd - då livet är kort (10:20-12:8)

Visa ord

20 Förbanna inte (ta inte lätt på, vanära inte) kungen,

inte ens i dina tankar (för dig själv)

och förbanna inte (ta inte lätt på, vanära inte) en rik man [som Gud välsignat, se Ps 112:3],

inte ens i ditt sovrum,

för en fågel i skyn kan bära rösten (viska i någons öra)

och någon med vingar kan berätta dina ord.

[Ordspråket ”en fågel har viskat i mitt öra...” härstammar från detta bibelställe. Var varsam med vad du säger, för rykten och skvaller sprids snabbt och blir lätt allmänt känt.]

11

1 Sänd (kasta) ditt bröd på vattnet

för efter många dagar ska du finna det (visar det sig, kommer tillbaka).

2 Dela en portion i sju, ja, i åtta,

för du vet inte vilken ondska (olycka) som ska komma (dyka upp) på jorden.

[Ordspråket kan betyda att man sår på vattnet, dvs. ger godhet och är generös, och det hittar en väg tillbaka. Det kan också handla om köpmän som handlar med varor över vattnet, se 1 Kung 10:22.]

3 [Vers 3-4 formar en kiasm med moln (3a och 4b) och fallande träd och vind (3b och 4a):]

Om molnen är fulla av regn tömmer de sig över jorden,

och om ett träd faller åt söder eller åt norr, på en plats där träd faller,

så kommer det att ske.

4 Den som ger akt på (vakar efter) vinden [då det är helt vindstilla] kommer aldrig att så,

och den som observerar molnen [så det inte är minsta risk för regn] kommer aldrig att skörda.

[Ibland inträffar stormar och olyckshändelser, men det får inte bli till en ursäkt att aldrig våga göra något. Ordspråket riktar sig till den som är för försiktig. Den jordbrukare som väntar på det mest gynnsamma tillfället att så, när det är helt vindstilla och inget utsäde skulle riskera att blåsa bort, och skörda när det inte är någon risk för regn, kommer aldrig att så eller skörda.]

5 Som du inte vet vilken väg som är vindens,

eller hur benen växer i hennes livmoder som väntar barn,

så känner du inte heller till (är intimt förtrogen med) Guds arbete,

han som har gjort allt (som finns).

6 Så din säd på morgonen,

och avhåll inte din hand (från att så) på eftermiddagen [då det ofta blåser],

för du vet inte vilket som har framgång,

om det är det ena eller det andra

eller om båda ska bli lika bra.

Njut av livet, men kom ihåg att Gud en dag ska döma dig

7 Ljuset är sött

och det är ett behagligt ting att se solen.

8 Om en människa lever många år,

låt henne fröjdas åt dem alla

och komma ihåg de mörka dagarna,

för de ska bli många.

Allt som kommer är fåfängt.

9 Gläd dig du unga i din ungdom

och låt ditt hjärta glädja sig i dina unga år,

och vandra på ditt hjärtas vägar

och i dina ögons åsyn,

men vet att för allt detta

kommer Gud (Elohim) att föra dig till domen (hålla dig ansvarig för dina handlingar).

10 Ta därför bort förtret från ditt hjärta

och ta bort ondska från ditt kött (din kropp),

för barndom och ungdom är fåfängt.

12

Poem – kom ihåg din Skapare

1 Så kom ihåg din Skapare i din ungdom.

Innan de svåra dagarna kommer [då du blir gammal och får krämpor och smärta],

de år som du säger: ”Jag har ingen glädje.”

2 Innan solens, månens och stjärnornas sken slocknar,

då regnet följs av nya moln.

[Ljusen som slocknar kan poetiskt tala om dålig syn, eller bildligt för mörka tider och depression. Predikaren (hebr. Qohelet) verkar ha tappat tron på Gud. I stället för att kalla Gud sin Herre eller Mästare ser han honom som en opersonlig Skapare. Det är en distanserad syn på Gud och utifrån det perspektivet ges nu en poetisk bild på en åldrande människa, och då särskilt hur det är om man inte känner Gud. Ungdomens naturliga glädje och förväntan inför livet försvinner snabbt, men för den som älskar Gud finns glädje även i ålderdomen, se Jes 46:4.]

3 Den dagen då husets väktare [händerna] darrar.

Då de starka männen böjer sig (är krökta) [fötter och ben skakar och sviktar].

Då malerskorna [tänderna] slutat mala – de är för få.

Då det mörknar för dem som ser ut genom fönstren [synen blir dålig och dimmig].

4 Då dörrarna mot gatan [munnen] har stängs till.

Då ljudet från kvarnen dämpas.

[Dörrarna kan syfta på munnen eller läpparna som stängs till; resultatet är att man tappar kontakten med samhället. Munnen liknas vid en kvarn, men tänderna är borta, och det låter inte längre när man tuggar.]

Då man vaknar när fågeln börjar kvittra [är lättväckt och vaknar tidigt].

Då fågelsången dämpas [hörseln blir sämre].

5 Då man bävar för en backe (höjd),

och faror på gatorna. [Då man är rädd för att gå ut.]

Då mandelträdet lyser vitt [håret har vitnat].

Då en gräshoppa blir en stor börda.

Då kaprisfrukten mist sin kraft [all sexuell kraft och lust är borta].

[Gräshoppan kan beskriva att en liten insekt blir till en stor tyngd eller också en bild på att en åldring är som en gräshoppa som släpar sig fram. Detta är enda versen i Bibeln kaprisfrukten nämns, den användes i antiken som en lustförhöjande drog.]

Då människan är på väg till sitt eviga hem

och gråtarna väntar på gatan.

[Nu kommer avslutningen som börjar med ”innan” och syftar tillbaka på vers 1: Frukta alltså Herren och böj dig inför honom innan du dör. Här ges en poetisk bild av några vanliga dödsorsaker:]

6 Innan silvertråden slits av [nervsystemet slutar fungera],

eller guldskålen brister [hjärnan slutar fungera],

eller krukan krossas vid källan [hjärtats högra kammare brister],

eller brunnshjulet går i bitar vid brunnen [hjärtats vänstra kammare brister].

7 Då stoftet [kroppen] återvänder till jorden

som den en gång kom från,

och anden [livsanden som Gud blåste in i människan, se 1 Mos 2:7]

återvänder till Gud (Elohim) som gav den.

Avslutande refräng

8 ”Fåfängans fåfängligheter [hebr. hevel havalim]”,

säger Predikaren (läraren, samlaren, sökaren – hebr. Qohelet),

”allt är fåfängt.” [Pred 1:2]

Avslutande epilog

9 Förutom att Predikaren (läraren, samlaren, sökaren – hebr. Qohelet) var vis, lärde han också ut kunskap till folket, ja han funderade (grubblade) och utforskade och satte samman många ordspråk. 10 Predikaren utforskade behagliga ord och det som skrivits ärligt, liksom ord med sanning.

11 De visas ord är som sporrar, och som nitar som är väl fastsatta är deras samlade ord, de är givna från en herde. 12 Och dessutom, min son, låt varna dig, det finns inget slut på bokskrivandet, och mycket studerande tröttar ut köttet (kroppen).

13 Slutordet – när [helheten av] allt har blivit hört [sammanfattningen när vi har tagit till oss hela budskapet blir då]:

Frukta (vörda) Gud (Elohim) och håll hans budord (tydliga befallningar – hebr. mitzvot),

för detta gäller alla människor.

[Sista raden lyder ordagrant ”detta är hela människan” och kan tolkas som att det gäller alla människor (Rom 3:29), är alla människors plikt, eller att det rör det som är viktigt för hela människan. I nästa mening (vers 14) återkommer kol – det hebreiska ord som kan översättas allt/alla/hela/varje – två gånger till. Denna fyrfaldiga upprepning betonar att det enda som verkligen betyder något här på jorden är att frukta Gud och lyda honom, Matt 6:33.]

14 För Gud (Elohim) ska föra fram varje gärning (handling) [hur människan agerat i allt] vid domen, även det som är dolt (allt undangömt) – om det är gott, [eller] om det är ont.

[Predikaren slutar där Ordspråksboken börjar – med en sund gudsfruktan, se Ords 1:7. Den som fruktar Gud kommer att bry sig om hans budord. Den som fruktar Gud fruktar inget annat, men den som inte fruktar Gud fruktar allt annat. Den som fruktar Gud blir också fri från hämndbegär. Gud kommer att ge en rättvis dom över allt som skett i det fördolda, se 5 Mos 32:35; Rom 12:19.]

Höga Visan

1

2

3

4

5

6

7

8

Höga Visan

Inledning

Introduktion: Höga Visan är kanske den bok i hela Bibeln som mer än någon annan förknippas med kärlek. Det är växelvis bruden, brudgummen, vännerna och vid ett tillfälle brudens bröder som talar i denna bok.

Det är lätt att se att den förutom en äktenskaplig kärlek mellan man och hustru också är en utmärkt bild på Jesus och oss som hans brud. Jesus vill ha en lika intim relation till oss som den som finns mellan en man och en kvinna när äktenskapet är som bäst enligt Guds intentioner, se Ef 5:25-33.

Det förekommer i vissa judiska kretsar att man läser hela, men oftast valda delar, av Höga Visan i samband med bröllop. En annan förekommande tradition, är att man läser Höga Visan under månaden elul (infaller i aug/sep). De som gör det ser umgänget med Messias – Konungen, i denna bok. Månaden elul är den månad i den hebreiska kalendern (den 6:e) då kungen kommer ut på fältet och har ett enklare och intimare umgänge med folket, till skillnad från när han sitter i sitt palats och man måste söka audiens för att få träffa honom. Elul präglas också av en stor messiasförväntan i kombination med rannsakan och omvändelse. Det är den månaden före jom kippur, den stora försoningsdagen (det bibliska namnet är jom hakippurim – ordagrant ”försoningarnas dag”) som infaller 10:e tishri, och det gäller att ha allt rätt i sitt liv så att man blir inskriven i Livets bok.

Litterärt är denna bok ett poetiskt mästerverk med alla önskvärda ingredienser av kiasmer, parallellismer och många underbara poetiska omskrivningar.

Struktur

Boken består av sju enheter. Varje enhet (förutom sista) börjar med de två älskarna separerade, men slutar med att de är förenade. Den sjunde och sista både börjar och slutar med att bruden och brudgummen är tillsammans. Det kiastiska mönstret är:

A Ömsesidig kärlek (Höga V 1:2-2:7)

  B Brudgummens inbjudan – ut på landsbygden (Höga V 2:8-17)

    C Kvinnans sökande i natten (Höga V 3:1-5)

      D Centralt stycke – bröllopsdagen (Höga V 3:6-5:1)

    C Kvinnans sökande i natten (Höga V 5:2-7:11)

  B Brudens inbjudan till mannen – ut på landsbygden (Höga V 7:12-8:4)

A Avslutande ord – gemensam kärlek (Höga V 8:5-14)

Genre: Poesi

Skrivet: Omkring år 900-talet f.Kr.

Författare: Salomo.

1

1 Sjung sångerna som tillhör Salomo!

[Denna vers översätts oftast ”Sångernas sång av Salomo” men detta är en möjlig alternativ översättning. En uppmaning att sjunga Salomos sånger. Namnet Salomo förekommer sju gånger i den här boken och pekar på den fullkomliga kungen, Jesus.]

A – Ömsesidig kärlek (1:2-2:7)

Brudens ord

[Första sektionen, Höga V 1:2-2:7, hör ihop med det sista stycket, Höga V 8:3-14. Båda styckena har ett kiastiskt mönster där den röst som talar alternerar mellan en kvinna och en man sju gånger. Exakt samma mönster finns i den sista delen. Även unika ord och teman uppträder i omvänd ordning. Det hebreiska ordet för kyss neshiqah används bara här och i Höga V 8:1. Även i antal ord sker ett crescendo mot den centrala versen. Vers 2-7 har 73 ord, vers 8-11 har 48 ord, vers 12-14 har 20 ord och den centrala vers 15 har 7 ord! Sedan stegras antal ord igen på andra halvan av kiasmen med 13, 12 och 49 ord.

Bildspråken från GT och NT hör ihop. Här i Höga Visan beskrivs hur Gud kysser oss (Brudgummen kysser bruden) och i NT används grekiska ordet proskuneo, som översätts med tillbe och vars betydelse är att falla ner på knä och kyssa någon i vördnad. Det används om hur Fadern söker sanna tillbedjare, se Joh 4:21-23. GT visar hur Gud kommer till oss och precis som brudgummen traditionellt först kysser bruden visar att han vill ha en intim relation med oss. Sedan i NT kommer brudens svar i form av att hon kysser Gud (brudgummen) och därmed ger sitt ja till att också vara med på den intima relationen, som nu har blivit möjlig genom att Jesus fullbordade allt för oss för att kunna komma tillbaka till den intima relation med Gud som bröts av syndafallet.]

2 Låt honom kyssa mig

med kyssarna från sin mun.

För din kärlek (passionerade känslor – hebr. dod) [plural] är bättre än vin,

3 bättre än doften av dina väldoftande salvor.

Ditt namn är som utgjuten olja,

därför är du älskad av de unga kvinnorna.

4 Dra mig (till dig), vi vill springa efter dig,

kungen har fört in mig i sin kammare [på bröllopsnatten].

[Det hebreiska ordet för kärlek i vers 2, dod, kommer troligtvis från ett verb ”att koka”; används om fysisk attraktion och kärlek – kanske bubblande känslor, se Ords 7:18; Höga V 4:10; 7:12; Hes 16:8; 23:17.]

[Kör:]

Vi [kvinnan, kanske tillsammans med Jerusalems döttrar, se vers 5] vill vara glada och fröjda oss med (i) dig,

vi ska finna din kärlek (bubblande, passionerade känslor) mer välluktande än vin.

5 Jag är svart (solbränd) [har arbetat med kroppsarbete utomhus], men vacker – ni Jerusalems döttrar,

[svart] som Kedars [mörka] tält [vävda av svart gethår],

[vacker] som Salomos draperier (tält).

6 Se inte på mig (nedsättande) för att jag är svart,

för att solen har bränt mig.

Min mors söner (mina bröder och/eller halvbröder) var förbittrade på mig

och tvingade mig att arbeta i deras vingård,

men min egen vingård har jag inte kunnat ta hand om.

[Denna vers beskriver en fattig kvinna som förmodligen varit tvungen att göra slavarbete.]

7 Berätta för mig, du som min själ (hela min person) älskar,

var låter du din flock beta, var låter du din flock vila vid middagstiden?

Varför skulle jag vara som en beslöjad

vid dina vänners hjordar?

Brudgummens ord

8 Om du inte vet det, du skönaste (vackraste) bland kvinnor,

gå din väg framåt i flockens fotspår

och föd dina lamm

bredvid herdarnas tält.

9 Jag har jämfört dig, min kärlek, med en springare (smäcker och ståtlig häst, ett sto)

framför faraos vagnar.

10 Dina kinder är så vackra med sina smycken,

din hals med rader av pärlor.

11 Vi ska göra smycken av guld

med infattningar av silver åt dig.

Brudens ord

12 När kungen satt vid sitt bord,

avgav min nardus sin väldoft.

13 Min älskade (raring) är för mig som en bägare

med myrra som ligger mellan mina bröst.

14 Min älskade (raring) är för mig som en klase med henna [vacker blomma]

i Ein Gedis vingårdar [vid Döda havets västra sida].

[Henna återkommer även i Höga V 4:13. Ursprungligen från Indien, men hade troligtvis importerats av Salomo och växte i hans trädgårdar. Den symboliserar en ovanlig doft, är dyrbar och kommer långt bortifrån.]

Brudgummens ord

15 [Detta är den centrala versen i den första sektionen:]

Se, du är vacker, min älskade,

se, du är så underbar,

dina ögon är som duvor.

Brudens ord

16 Se, du är så ljuvlig, min älskade (raring),

ja, välbehaglig,

också vår dagbädd är lövrik.

17 Bjälkarna i vårt hus är av cederträ,

panelen är av cypress.

2

1 Jag är en Sarons ros,

en lilja i dalen.

[Saronslätten är känd för sin rika bördighet med många olika blomsterarter.]

Brudgummens ord

2 Som en lilja bland törnen,

så är min älskade bland döttrarna.

Brudens ord

3 Som ett äppelträd bland skogens träd,

så är min älskade (raring) bland sönerna.

Jag älskar att sitta i dess skugga

och dess smak är söt i min mun.

4 Han har fört mig till festhallen [ordagrant ”vinhuset”; platsen för banketten/bröllopsfesten],

hans baner (stam, släkt eller familjs fana) över (som täcker) mig är kärleken.

[Det finns två hebreiska ord för baner. Ordet nes beskriver en militär flagga som användes i strid, se Jes 18:3. Här används istället hebr. degel som är den fana som var och en av de tolv stammarna hade, se 4 Mos 1:52. Det illustrerar fint hur bruden lever under kärlekens stam. Samma rotord används även i Höga V 6:4, 10. Det går också att härleda ordet till det akkadiska diglu som har att göra med ”intention” och ”önskan”, i så fall blir betydelsen ”hans önskan för henne är kärleken”.]

5 Upprätthåll mig med russinkakor, vederkvick mig med äpplen,

för jag är sjuk av kärlek.

6 [Refräng 1 – återkommer i Höga V 8:3-4:]

Hans vänstra arm är under mitt huvud

och hans högra arm omfamnar mig.

7 Jag besvär er, ni Jerusalems döttrar, vid gasellerna och vid fältets hindar,

att inte väcka, att inte oroa kärleken förrän den själv önskar.

B – Brudgummens inbjudan (2:8-17)

8 [I bokens andra sektion (vers 8-17) kommer den unge mannen till kvinnans hem och inbjuder henne att följa med ut i landsbygden. Den har sin parallell i den näst sista sektionen där det är kvinnan som vill bjuda ut mannen, se Höga V 7:12-8:4. Stycket består av tre delar med kvinnans beskrivning av mannens inbjudan, mannens inbjudan och en avslutande refräng som beskriver hur de hör ihop.]

Brudens ord

Hör rösten av min älskade (raring),

se någon kommer,

hoppande och skuttande över bergen,

springande över kullarna.

9 Min älskade (raring) är som en gasell eller en ung hjort,

han står bakom vår mur,

han kikar in genom fönstret,

kisar genom gallret.

Brudgummens ord

[Brudgummen börjar med att beskriva årstiden i vers 11. Det är nu vår, någonstans kring april. Det som kännetecknar vintern i Israel är att det är en regnperiod med inslag av snö i högre terräng. Det kommer i princip aldrig något regn mellan påsk och lövhyddohögtiden.]

10 Min älskade (raring) talar och säger till mig:

Stå upp, min älskade (kära),

min sköna (vackra), och kom ut!

11 Vintern är förbi,

regnet har passerat och är borta.

12 Blommorna visar sig på marken,

tiden för sång är här och turturduvan hörs i vårt land.

13 Fikonträdet har gröna fikon (kart)

och vinrankornas blommor avger sin doft.

Stå upp, min älskade (kära),

min sköna (vackra), och kom till oss.

14 Min duva som är i bergsklyftan,

som är gömd i klippavsatsen,

låt mig se ditt ansikte,

låt mig höra din röst,

för din röst är behaglig

och ditt ansikte är attraktivt.

15 Fånga rävarna,

de små rävarna

som fördärvar vingården,

för vår vingård står i blom.

[Detta är en poetisk omskrivning, en bön om att ingenting ska få störa eller förstöra den första skira och passionerade kärleken. Se Upp 2:4 där Jesus sätter stort värde på just den första kärleken och vikten av att bevara den.]

Brudens ord

16 Min älskade (raring) tillhör mig och jag tillhör min älskade (kära),

som låter sin hjord beta bland liljorna.

17 Till dess att dagen svalnar

och skuggorna flyr bort,

vänd om, min älskade (raring),

och bli som en gasell

eller en ung hjort

på de tvådelade bergen [Höga V 4:5-6].

3

C – Sökandet i natten

[Bokens tredje sektion (vers 1-5) handlar om kvinnans sökande efter sin älskade. I det kiastiska mönstret hör den tematiskt ihop med den femte sektionen (Höga V 5:2-7:11). Nu följer en sektion där kvinnan återberättar sitt sökande efter sin älskade. Stycket följer samma tema som tidigare sektioner: Hon saknar honom, söker efter honom och hon finner honom. Dock har denna sektion ingen dialog. Det finns en fin kiastisk struktur även här:

A I bädden – ensam, vers 1

 B Hon lämnar hemmet, vers 2

  C Vakterna finner henne, vers 3a

   D Central vers: Hennes desperata fråga, vers 3b

  C Hon lämnar vakterna och finner sin älskade, vers 4a

 B Hon återvänder hem, vers 4b

A Tillbaka i kammaren – förenade, vers 5]

1 På min bädd under natten

sökte jag honom som min själ älskar;

jag sökte honom men fann honom inte.

2 Jag vill stå upp och gå runt i staden,

i gränderna och på de stora gatorna

vill jag söka efter honom som min själ älskar.

Jag sökte honom men fann honom inte.

3 Väktarna som går runt (patrullerar) i staden fann mig.

Har ni sett honom som min själ älskar?

4 Jag har nätt och jämt kommit förbi dem (väktarna)

när jag finner den som min själ (hela jag) älskar.

Jag håller fast honom och låter honom inte gå

förrän jag har fört honom till min mors hus,

till hennes kammare som födde mig.

5 Jag besvär er, ni Jerusalems döttrar,

vid gasellerna och vid fältets hindar,

att inte väcka, att inte oroa kärleken

förrän den själv önskar.

D – Bröllopsdagen (3:6-5:1)

Brudtåget – kungen på sin bröllopsdag

[Denna sektion är den fjärde och centrala i Höga Visan. I judisk tradition var det förr vanligt att bruden efter trolovningen väntade och förberedde sig i sitt eget hem (föräldrahemmet). Under tiden gjorde brudgummen i ordning parets nya hem. Oftast betydde det att han byggde till några nya rum på sin fars hus. När detta var klart hämtade han sin brud till bröllopet under pompa och ståt. Det är ett sådant brudtåg som beskrivs i de följande verserna. Jämför Jesus som säger att han ska gå till Fadern för att bereda rum åt oss, se Joh 14:1-3. Någon gång i sista tiden före tusenårsriket ska han också hämta oss på ett spektakulärt sätt.]

6 Vem är detta, hon som kommer upp från öknen

som en pelare av rök,

parfymerad med myrra och rökelse,

med köpmännens alla kryddor?

7 Se, det är Salomos bärstol,

60 krigare av de mäktiga männen (hjältarna) i Israel går runtomkring den.

[Några före, några efter och några på sidorna i god ordning.]

8 Alla av dem kan svinga svärdet

och är skickliga i strid,

varje man har sitt svärd vid låret

på grund av nattens fasor.

[De är redo att försvara sig när som helst.]

9 Kung Salomo har gjort sig en bärstol

av trä från Libanon.

[Troligen cederträ som är Libanons nationalsymbol.]

10 Han har gjort stolparna av silver,

taket av guld

och sätet av purpur.

Invändigt har den blivit klädd med kärlek av Jerusalems döttrar.

11 Gå ut, ni Sions döttrar, och skåda på kung Salomo,

titta också på kronan [kanske en blomsterkrans]

som hans mor har krönt honom med på hans bröllopsdag,

dagen för hans hjärtas glädje.

4

Brudgummens ord

1 Se, du är skön, min älskade (kära),

se, du är skön!

[Nu följer beskrivning av sju kroppsdelar, se även Höga V 6:5-7:]

Dina ögon är som duvor bakom din slöja.

Ditt hår är som en flock tackor som myllrar ner från berget Gilead.

2 Dina tänder är som en flock nyklippta tackor [som alla ser likadana ut] som har kommit upp ur badet,

alla har en tvilling och ingen av dem fattas. [Tandraderna är kompletta och bettet symmetriskt.]

3 Dina läppar är som en scharlakansröd tråd – ditt tal är ljuvligt.

Dina tinningar bakom din slöja är som brustna (delade) granatäpplen.

4 Din hals är som Davids torn byggt i rader (terrasser; elegant ordnade i rader; vapen/försvar – hebr. talfijah) [ovanligt ord; kan anspela på halsband],

tusen sköldar hänger på den, alla krigarnas sköldar.

5 Dina två bröst är som två killingar, tvillingar av en gasell som betar bland liljorna.

6 Till dess att dagen svalnar

och skuggorna flyr bort,

vill jag ta mig till myrrabergen

och bergen med rökelse.

7 Du är alltigenom underbar, min älskade (kära),

det finns ingen fläck eller defekt på dig.

[Denna vers är den centrala i detta stycke, och tematiskt i hela Höga Visan, se även Ef 5:27.]

8 Kom med mig från Libanon, min brud,

kom med från Libanon.

Skåda ut från Amanas topp,

från toppen på Senir [det amoreiska namnet på berget Hermon] och Hermon [Israels högsta berg],

från lejonets kula,

från leopardernas berg.

[Här i vers 9-11 speglas de sju kroppsdelarna som räknades upp i vers 1-5. Ögon, hals/halsband, osv. Uttrycket ”min syster, min brud” används tre ggr i vers 9-12. Det kan ha att göra med att det är en halvsyster eller kusin. Men det är också signifikativt när vi ser på det faktum att vi är syskon med både Jesus och hans brud.]

9 Du har fångat mitt hjärta, min syster, min brud,

du har fångat mitt hjärta

med en enda blick (ordagrant ”med ett av dina ögon”),

med en pärla av ditt halsband.

10 Hur underbar är inte din kärlek (dina passionerade känslor – hebr. dod), min syster, min brud!

Hur mycket bättre din kärlek (dina passionerade känslor) än vin!

Och doften av dina salvor än alla kryddor!

11 Dina läppar dryper av honung från en vaxkaka, min brud,

honung och mjölk är under din tunga.

Doften av dina kläder är som doften från Libanon.

12 En stängd trädgård är min syster, min brud,

en sluten källa, en förseglad fontän.

[Hela versen är en poetisk omskrivning för en orörd jungfru. Det är precis så Jesus ser på oss när vi lämnat egenrättfärdigheten och tagit emot att vi är rättfärdiggjorda genom Jesus. Då är vi lika rena och orörda som en jungfru.]

13 Dina skott (plantor; som skjuter fram – hebr. shelach) är en fruktträdgård med granatäppelträd,

med utvalda, dyrbara frukter,

henna med nardus,

14 nardus och saffran,

kalmus och kanel,

med träd som ger alla sorters rökelse,

myrra och aloe,

med alla de yppersta kryddorna,

15 en trädgårdsbrunn,

en källa av levande vatten [Joh 7:38]

och strömmar från Libanon.

Brudens ord

16 Vakna, nordanvind,

och kom, sunnanvind,

blås över min trädgård

så att dess kryddor (doften av kryddorna) flyger (strömmar, droppar) ut.

Låt min älskade (raring) komma till sin trädgård

och äta dess utvalda frukter.

[Nordanvinden i Bibeln står för dom och olycka och har med sig kyla. Sunnanvinden har med sig värme. Inget annat väderstreck har så många olika ord som söder. Här används det hebreiska ordet tejman som ordagrant betyder ”högra sidan” och symboliserar i detta fall det som är rätt och riktigt, det som finns på den högra sidan. Eftersom bruden önskar att både nordan och sunnan ska komma är det att tolka som att hon ber om att både motgång och medgång i livet ska göra att väldoften från trädgården sprids. Det överensstämmer med Jesu och Paulus undervisning om att vi alltid ska vara Messias väldoft oavsett omständigheterna, se Joh 12:1-3; 2 Kor 2:14-16.]

5

Brudgummens ord

1 Jag har kommit till min trädgård, min syster, min brud.

Jag har samlat min myrra med mina kryddor.

Jag har ätit min vaxkaka med min honung,

jag har druckit mitt vin och min mjölk.

Ät, vänner, drick,

ja, drick i överflöd, mina älskade (kära vänner).

C – Sökandet i natten (5:2-7:11)

2 [Den femte sektionen (kap 5-7; bokens längsta) börjar med att kvinnan återberättar ännu en natt av sökande efter den unge mannen. I stycket finns jämnt utspritt frågor från Jerusalems döttrar: ”Varför” (Höga V 5:9), ”Vem” (Höga V 6:10) och ”Hur” (Höga V 7:1). Stycket hör tematiskt ihop med den tredje sektionen (Höga V 3:1-5). Det är strukturerat på samma sätt som de första sex sektionerna med: ensamt sökande, gemensam lovprisning och avslutande förening.]

Brudens ord

Jag sover men mitt hjärta är vaket.

Hör, min älskade (käre) knackar:

Öppna för mig, min syster, min kärlek,

min duva, min obefläckade,

för mitt huvud är fullt av dagg,

mina lockar (mitt hår) med nattens droppar.

3 Jag har klätt av mig mina kläder,

hur ska jag klä på mig?

Jag har tvättat mina fötter,

hur ska jag smutsa ner dem?

4 Min älskade (raring) stack in sin hand genom hålet i dörren (förmodligen en liten fönsterlucka),

och mina känslor för honom överväldigade mig.

5 Jag steg upp för att öppna för min älskade (raring)

och mina händer dröp av myrra

och mina fingrar med rinnande myrra på dörrhandtaget.

6 Jag öppnade för min älskade (raring),

men han hade gått iväg, han var borta.

Min själ svek mig (hela jag blev berörd) när han talade.

Jag sökte honom men kunde inte finna honom,

jag ropade men han gav mig inget svar.

7 De fann mig, murarnas väktare som går runt i staden,

de slår mig,

de sårar mig,

murarnas väktare lyfter av mig brudslöjan.

8 Jag besvär er, ni Jerusalems döttrar,

om ni finner min älskade (raring), vad ska ni berätta för honom?

Att jag är sjuk av kärlek.

Vännernas ord

9 Varför är din älskade (raring) mer älskad än andra [varför känner du sådan passionerad kärlek för honom],

du skönaste bland kvinnor?

Varför är din älskade (raring) mer älskad än andra,

att du måste besvärja oss så (på detta enträgna sätt)?

Brudens ord

10 Min älskade (raring) är bländande vit och rödblommig,

framstående över tiotusen [den främsta].

[Kvinnan prisar nu tio attribut hos mannen:]

11 Hans huvud

är finaste guld.

Hans hår

är lockigt och svart som korpens.

12 Hans ögon är som duvor vid vattenbäckar,

tvättade med mjölk och symmetriskt placerade (i ansiktet).

13 Hans kinder är som en bädd av kryddor,

som en samling torn av välsmakande örter.

Hans läppar är som liljor

som droppar av flytande myrra.

14 Hans händer är som stavar av guld,

besatta (fyllda) med beryll (topas).

Hans kropp är som polerat elfenben

med inläggningar av safirer.

15 Hans ben är som pelare av marmor

som står på fundament (socklar) av finaste guld.

Hans utseende är som Libanon,

som utvalt cederträ. [Höga V 3:9]

16 Hans mun

är den allra sötaste.

Ja han är helt och hållet underbar och åtråvärd.

Detta är min älskade (raring) och han är min vän,

ni Jerusalems döttrar.

6

Vännernas ord

1 Vart har din vän gått,

du vackraste bland kvinnor?

Vart har din älskade (raring) vänt sitt ansikte,

så att vi kan söka honom tillsammans med dig?

Brudens ord

2 Min älskade (raring) har gått ner till sin trädgård,

till bädden av kryddor

för att föra sin hjord i bet bland trädgårdarna

och för att plocka liljor.

3 Jag är min älskades (rarings) och min älskade (raring) är min,

där han för sin flock i bet bland liljor.

[Den första frasen ”Jag är min älskades och min älskade är min” består av fyra ord på hebreiska ani ledodi vedodi li. begynnelsebokstäverna bildar namnet på månaden elul som infaller precis före det judiska nyåret (rosh hashana) och de påföljande högtiderna. Det är den månad man på ett särskilt sätt längtar efter och undervisar om Messias. Verser som denna i Höga Visan ligger till grund för den messiaslängtan som finns i judendomen där judarna längtar efter att få bli Messias brud.]

Brudgummens ord

[Vers 4-9 är den centrala versen i det femte stycket i Höga Visan. Brudgummen prisar brudens unika skönhet.]

4 Du är skön, min älskade, som Tirtsah,

älskvärd som Jerusalem,

storslagen och skräckinjagande som en armé med många baner.

[Tirtsah är namnet på en kanaaneisk stad (nordost om Shechem; nuvarande Tell el-Farah) som senare blev huvudstad i Nordriket. Det är även namnet på en av Selofads döttrar (4 Mos 36:11). Ordet betyder ungefär gynnsam och fördelaktig. Baner står i plural, vilket visas i översättningen genom att skriva ”många baner”, se även Höga V 2:4. Mannen upprepar och bekräftar nu sin kärlek till kvinnan. En liknande uppräkning sker i Höga V 4:1-5, där beskrivs ögonen som duvor. Här är han så överväldigad att han ber henne vända bort ögonen!]

5 Vänd bort dina ögon från mig

för de gör mig betagen (jag blir överväldigad, helt uppslukad av din blick).

Ditt hår är som en flock tackor som myllrar ner från berget Gilead.

6 Dina tänder är som en flock tackor som har kommit upp ur badet,

alla har en tvilling och ingen av dem fattas. [Tandraderna är kompletta och bettet symmetriskt.]

7 Dina tinningar bakom din slöja är som brustna (delade) granatäpplen.

8 Det finns 60 drottningar

och det finns 80 konkubiner

och jungfrur utan antal (oräkneligt många).

9 Min duva, min obefläckade, är unik,

hon är sin mors enda (speciella),

hon är den strålande (rena, utvalda – hebr. bar) av henne som bar henne.

Döttrarna såg henne och kallade henne lycklig,

ja, drottningar och konkubiner prisade henne.

Vännernas ord

10 Vem är hon som kommer fram (visar sig) som gryningen [som blir mer och mer tydlig],

vacker som månen, strålande (ren, klar – hebr. bar) som solen,

storslagen och skräckinjagande som en armé med många baner?

Brudgummens ord

11 Jag gick ner till min trädgård med valnötsträd [ordagrant ”nötter”, men valnötsträd var vanliga på denna tid och har genom alla tider ansetts vara den finaste nötsorten]

för att se på dalens gröna plantor,

för att se om vinet knoppades

och om granatäppelträden hade fått blommor.

12 Innan jag var medveten om det,

satte min själ (mina känslor satte) mig på mitt folks furstliga vagnar.

Vännernas ord

13 Kom tillbaka, kom tillbaka, Sholammit [”den perfekta/fridfulla”],

kom tillbaka, kom tillbaka, så att vi kan se på dig.

Brudens ord

Varför stirrar ni på Sholammit?

Som om det vore en pardans.

[Hebr. sholammit används bara här i GT. Ordet är i feminin form och betyder ”den perfekta/fridfulla”. Det kan vara den feminina formen av namnet Salomo – vilket då indikerar att hon hör samman med honom. Det kan också vara en association till staden Shunem, en stad i Isaskars stams område, se Jos 19:17-18; 1 Kung 1:3-4. Läser man texten som en profetia om Jesus och församlingen – hans brud, så är detta namn en utmärkt beskrivning i samklang med det som står i Ef 5:26-27 om Jesu perfekta brud.]

7

Brudgummens ord

[Följande stycke hör tematiskt ihop med beskrivningen av brudgummens fysik i Höga V 5:9-16. På samma sätt som tio delar av brudgummen beskrevs från huvudet och nedåt där, beskrivs nu här bruden från fötterna och uppåt. Detta är ett typiskt kiastiskt drag.]

1 Hur vackra är inte dina steg i sandalerna,

furstens dotter!

Rundningen av dina lår är som länken i en kedja,

gjord av en skicklig hantverkares hand.

2 Din navel är som en rund bägare

som inte saknar blandat vin,

din mage är som en hög med vete

smyckad med liljor.

3 Dina två bröst är som två killingar,

tvillingar av en gasell.

4 Din nacke är som ett elfenbenstorn,

dina ögon som Cheshbons dammar

vid Bat-rabbims port.

Din näsa är som Libanons torn

som skådar mot Damaskus.

5 Ditt huvud är på dig som Karmel [bergskedjan i nordvästra Israel],

och håret på ditt huvud som purpur;

kungen är fångad i dess lockar.

6 Hur vacker och hur välbehaglig är du inte,

kärlek, med din fröjd.

7 Din resning är som ett palmträds

och dina bröst som två druvklasar.

8 Jag säger: Jag vill klättra upp i palmträdet

och ta vara på dess frukt.

Må dina bröst vara som kluster av vin

och doften av din andedräkt som äpplen.

Brudens ord – deras förening

9 Må din mun vara som det bästa vin

som mjukt glider ner i strupen till min älskade (raring), som får sovande läppar att tala.

10 Jag är min älskades (rarings)

och hans åtrå (längtan) står till mig. [Joh 10:28]

11 Kom, min älskade (raring), låt oss gå ut på fälten!

Låt oss tillbringa natten i byarna.

B – Brudens inbjudan (7:12-8:4)

[Bokens sjätte enhet består av ett tal enbart av kvinnan. Hon inbjuder mannen att komma med henne ut på landsbygden.]

12 Låt oss stiga upp tidigt (och gå) till vingårdarna.

Låt oss se om vinet har knoppar,

om vinblommorna har öppnat sig

och om granatäppelträden blommar.

Där vill jag ge min kärlek (passionerade känslor – hebr. dod) till dig.

13 Alrunan (mandragoran – hebr. dodaj) avger sin väldoft [1 Mos 30:14-16]

och över vår dörr finns alla sorters utvalda frukter,

både nya och gamla,

som jag har samlat till dig, min älskade (raring).

8

Bruden drömmer om sin blivande make

[Seden i dåtida Israel var sådan, att kvinnor inte fick uttrycka sin kärlek öppet, inte ens till sin gifta man! Bruden drömmer och sjunger därför:]

1 Tänk om du var som min bror,

ammad vid min mors bröst!

Om jag mötte dig därute

så skulle jag få kyssa dig,

och ingen skulle förakta mig för det.

2 Jag skulle leda dig

och föra dig in i min mors hus,

och du skulle undervisa mig.

Jag skulle ge dig kryddat vin att dricka,

och saft från mina granatäpplen.

3 Åh, om hans vänstra arm var under mitt huvud [dvs. att de ligger ned],

och hans högra hand omfamnade (rörde vid) mig.

4 Jag ber er, Jerusalems kvinnor, lova mig detta:

väck inte upp kärleken och underhåll (föd inte) kärleken

förrän den själv vill det (när det behagar den, när det är rätt tillfälle).

A – Ömsesidig kärlek

Vännernas ord

[Bokens sjunde och sista enhet består av en serie av tal. Till skillnad från tidigare stycken som alltid börjat med älskarna på skilda håll för att sedan förenas, börjar denna med att de är tillsammans.]

5 [Kören:] Vem är hon som kommer ur öknen,

lutad mot sin älskade (raring)?

[Mannen:] Under äppelträdet väckte jag dig,

där var din mor i födslovåndor med dig,

där var hon i födslovåndor och födde fram sitt barn.

Brudens ord

6 [Bruden till sin älskade:]

Sätt mig som en signetring (ett sigill) över ditt hjärta,

som en signetring på din arm.

[En signetring användes för att plombera dokument. Det var det värdefullaste föremålet och ägaren hade den ständigt runt sin hals eller arm.]

För kärleken är stark som döden,

passionen (svartsjuka kärleken) är lika omedgörlig (hård, grym) som Sheol (graven, underjorden, de dödas plats) [Sheol kommer från hebr. shaal – fråga efter].

Dess lågor är som eldslågor,

det är en våldsam eldsflamma.

7 Mäktiga vatten kan inte släcka kärleken,

floder kan inte svepa bort den.

Om en man erbjöd allt han ägde för att köpa kärleken,

skulle hans erbjudande bli helt föraktat.

[Sann kärlek kan inte köpas.]

Brödernas ord

[När familjen och bröllopsgästerna är samlade hos brudens mor, säger bruden till sina styvbröder: När jag var en liten flicka sa ni:]

8 ”Vi har en liten syster

som ännu inte har bröst.

Vad ska vi göra för vår syster

den dagen någon kommer för att fråga om han får gifta sig med henne?” [Ordagrant: ”den dag som någon vill tala med henne.”]

9 Är hon en mur

så bygger vi ett krön av silver [som förstärker muren].

Är hon en dörr

så stänger vi till den med plankor av cederträ.

Brudens ord

10 Jag är en mur

och mina bröst är som tornen på den (muren).

I hans ögon är jag

som en som har funnit frid (shalom). [Här är det den frälsta bruden som talar och shalom handlar om att alla himlens välsignelser har nu genom frälsningen tillfallit bruden.]

11 Salomo har en vingård i Baal-Hamon.

Han ger vingården till förvaltare.

Var och en förväntades få avkastning på frukten

motsvarande 1 000 silver (mynt). [Jämför med liknelserna om förvaltarna i evangelierna, se Matt 21:33-41; Luk 16:1-8; 20:9-15.]

12 Min vingård, som är min, fanns före mig.

Du, Salomo, ska ha de tusen

och de som tar hand om frukten två hundra.

Brudgummens ord

13 Du som bor i gårdarna,

dina vänner har lyssnat på din röst,

låt mig nu få höra den.

[Jesus är brudgummen. Ofta delar vi vårt hjärta med människor, men Jesus längtar efter att få höra vår röst.]

Brudens ord

14 Skynda dig, min älskade (raring), var som en gasell eller en ung hjort på de kryddiga bergen (bergen som doftar av alla slags kryddor).

Jesaja

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

Jesaja

Inledning

Jesaja var samtida med Jona, Amos, Hosea och Mika, men är yngre än de. Jesaja blir kallad till tjänst år 754 f.Kr. när kung Ussia dör (Jes 6:1-13). Jesaja får i en vision se in i himlens tronsal där han ser Guds Son på tronen, se Jes 6:1-3. Det är denna syn evangelisten Johannes omnämner när han skriver: ”Detta kunde Jesaja säga därför att han såg hans ära och talade om honom”, se Joh 12:41. Hans ära syftar här på Jesus, vilket visar hur Jesaja får se Jesus i denna syn! Vad gäller författarskap till Jesaja refererar Johannes både från slutet och början av Jesaja (Jes 53:1 och Jes 6:10) och kallar honom ”profeten Jesaja” (Joh 12:37-40). Även Petrus skriver om profeternas tjänst och däribland Jesaja (1 Pet 1:10-12). Dessa referenser, tillsammans med den kiastiska strukturen, är starka argument som pekar på Jesaja som författare till hela denna bok.

Intressant är att Jerusalem nämns 49 ggr, dvs. 7 x 7 ggr. Här finns även en koppling till det himmelska och det jordiska Jerusalem. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två – ändelsen ”-ajim” indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. Här antyds också att det finns två Jerusalem – det himmelska och det jordiska, se Jes 26:1-3.

Struktur

Boken går att dela in i två huvuddelar:

1. Jesajas tjänst i Jerusalem, kapitel 1-39

2. Profetior om upprättelse, kapitel 40-66

Det finns också kiastiska mönster i flera nivåer:

A Dom och hopp för Jerusalem (Jes 1-12)

  B Guds dom över nationerna (Jes 13-27)

    C Verop (Jes 28-35)

      D Det assyriska hotet (Jes 36-39)

    C Herren står över avgudar (Jes 40-48)

  B Tjänarens sånger (Jes 49-54)

A Dom, vädjan, löfte om återupprättelse (Jes 55-66)

Det finns även en stilistisk markör som visar på samma mönster:

Poesi (Jes 1-35)

  Prosa (Jes 36-39)

Poesi (Jes 40-66)

Skrivet: 740-680 f.Kr.

Författare: Jesaja

1

1 Synen av Jesaja (hebr. Jeshajaho), son till Amots, som han såg angående Juda och Jerusalem (i de tider, under de dagar) då

Ussia [hebr. Uzzijaho; även kallad Asarja; Sydrikets 10:e regent ca 791-739 f.Kr. – en god kung, men dog som spetälsk, se 2 Krön 26],

Jotam [Sydrikets 11:e regent ca 759-742 f.Kr. – en god kung, se 2 Krön 27],

Achaz [Sydrikets 12:e regent ca 735-715 f.Kr. – gjorde det som var ont, se Jes 7-8; 2 Kung 16; 2 Krön 28] och

Hiskia [hebr. Chizkijaho; Sydrikets 13:e regent ca 715-686 f.Kr. – en god kung och reformator, se Jes 36-39; 2 Kung 18-20; 2 Krön 29-32]

var kungar i Juda.

[Jesajas far hette Amots. Hans namn är snarlikt profeten Amos från Tekoa (som levde tidigare i mitten på 700-talet f.Kr.) och skrev Amos bok, se Amos 1:1. Jesaja fick sin kallelse 740 f.Kr. (Jes 6:1-3, 6) och hans 50-åriga tjänst sträcker sig över fyra kungars regeringsperioder fram till 686 f.Kr. Enligt traditionen blev han ihjälsågad som martyr av Manasse (Hiskias son), se 2 Kung 21:1-6; Heb 11:37.]

Dom och hopp för Jerusalem (kap 1-12)

[De 12 första kapitlen i Jesaja formar det första av sju stora stycken som hela boken består av. Dessa kapitel formar en kiasm där Jesajas kallelse står centralt i kapitel 6.

A Introduktion – Israels olydnad (Jes 1:1-31)

  B Visioner om framtida återupprättelse (Jes 2:1-4:6)

    C Kommande dom över Juda (Jes 5:1-30)

      D Jesajas kallelse (Jes 6:1-13)

    C Kommande dom över Juda (Jes 7:1-8:18)

  B Visioner om framtida återupprättelse (Jes 8:19-11:9)

A Sammanfattning – Israels framtida återupprättelse (Jes 11:10-12:6)]

Uppmaning till omvändelse

2 Lyssna, himlar,

och ge ditt öra (lyssna), du jord,

för Herren (Jahveh) har talat:

”Söner har jag fött upp och fostrat,

men de har gjort uppror mot mig.

[Uttrycket ’Lyssna, himlar, och ge ditt öra (lyssna), du jord!’ används redan i 5 Mos 4:26 där universum och skapelsen kallas som två vittnen till det som Gud gör på jorden (5 Mos 19:15). Det är samma sak här när Jesaja vill att vittnena ska höra vad Gud säger till Juda och Jerusalem.]

3 Oxen känner sin ägare

och åsnan sin krubba,

men Israel saknar kunskap,

mitt folk förstår ingenting.”

[Jesaja har levererat Herrens budskap i vers 2-3. Nu talar han till folket:]

4 Ve (hebr. hój), en syndfull nation,

ett folk nedtyngt av överträdelser,

avkomma (barn) från dem som gör det onda,

söner som handlar korrumperat.

De har övergett Herren (Jahveh),

de har föraktat Israels Helige.

De har vänt honom ryggen (ordagrant: blivit främmande – baksida/rygg). [De har gått bort från Gud.]

5 Var ska du slås igen

när du villar bort dig mer och mer?

Hela huvudet är sjukt,

hela hjärtat är svagt.

6 Från foten till huvudet

finns ingen sundhet.

Skador, blåmärken och öppna sår,

inte omskötta, inte omlagda och utan lindring med olja.

7 Ditt land är öde,

dina städer är brända i eld,

främlingar förtär dina fält

i din åsyn,

en ödeläggelse är det,

en omstörtning av främlingar.

8 Dottern Sion [Jerusalem] är lämnad som en hydda i en vingård,

som ett skjul i en fruktträdgård, som en belägrad stad.

9 Om inte Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) hade lämnat en liten kvarleva,

skulle vi ha varit som Sodom, vi skulle ha varit som Gomorra.

10 Hör (lyd) Herrens ord,

ni härskare av [ett annat] Sodom,

ta emot (lyssna på) Guds undervisning (hebr. Torah),

ni folk av [ett annat] Gomorra.

11 ”Vad är syftet med alla era många offer [om de inte kommer från hjärtat]?” säger Herren (Jahveh).

”Jag står inte ut med era brännoffer

av hjortar och gödkalvars fett [utan lydnad].

Jag har inget behag

till blod från tjurar, lamm och bockar [utan rättfärdighet].

12 När ni kommer inför mitt ansikte,

vem har begärt att mina förgårdar [mitt heliga tempel] ska trampas ner [av era oheliga fötter]?

[Genom att springa fram och tillbaka i ytliga ceremonier och procedurer.]

13 För inte fram några fler tomma (falska) offer,

röken från dem är avskyvärd för mig.

Nymånader och sabbater, utlysta fester

– jag står inte ut med era onda sammankomster (liturgiska ceremonier).

14 Era nymånader och era [skenheliga] högtider

avskyr min själ.

De har blivit en börda för mig,

jag är trött på att bära (ta emot) dem.

15 När ni sträcker era händer [i bön om hjälp],

så döljer jag mina ögon för er,

även om ni ber många böner,

så lyssnar jag inte.

Era händer är fulla av blod,

16 tvätta er, gör er rena.

Ta bort era onda handlingar,

från mina ögon.

Sluta att göra det onda (skada, planerad ondska),

17 lär er i stället att göra det som är gott (behagligt, rätt).

Sök efter rättvisa,

tillrättavisa den som förtrycker.

Försvara den faderlösa,

för änkans talan [i rätten].”

18 ”Kom nu och låt oss tala med varandra”,

säger Herren (Jahveh).

”Även om era synder är röda som scharlakan,

ska de bli vita som snö.

Även om de är röda som karmosin,

ska de bli vita som ull.

19 Om ni är villiga och lyder (min undervisning),

ska ni äta landets goda.

20 Men om ni vägrar och är upproriska,

ska ni förtäras av svärdet.”

För Herrens (Jahvehs) mun har talat.

21 Hur har inte den trofasta staden blivit en sköka!

En gång var hon full av rätt,

rättfärdigheten bodde i henne,

men nu bor mördarna där.

22 Ditt silver har blivit slagg,

ditt vin utspätt med vatten.

23 Dina furstar är upproriska

och är vänner med tjuvarna.

Alla älskar en muta

och jagar efter vinning.

De försvarar inte den föräldralöse

och änkans ärende bekommer dem inte.

24 Därför förkunnar (säger, proklamerar) Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot),

den mäktige i Israel:

”Ve! Jag ska få lättnad från mina fiender

och ta hämnd för mig själv på mina motståndare.

25 Sedan ska jag vända min hand mot dig,

rensa bort ditt slagg och ta bort all din legering.

26 Jag ska upprätta dina domare,

som det var från början,

dina rådgivare

som från begynnelsen.

Därefter ska du kallas (ges namnet) Rättfärdighetens stad,

den Trofasta staden.

27 Sion [tempelberget i Jerusalem] ska återlösas med rätt

och hennes ångerfulla med rättfärdighet.

28 Men där ska vara ett fördärv av överträdare och syndare tillsammans,

och de som överger Herren (Jahveh) ska uppslukas.

29 De ska skämmas över de heliga ekarna som ni önskade,

och generas på grund av trädgårdarna som ni valde.

[Ekarna och trädgårdarna står för platser där man utövade avgudadyrkan och ägnade sig åt sexuella orgier.]

30 Du ska bli lik en ek med vissnande löv,

lik en trädgård utan vatten.

31 Den starke ska bli som fnöske

och hans arbete som en gnista,

båda ska brinna tillsammans

och ingen ska släcka dem.

2

1 Ordet som Jesaja, Amots son, såg angående Juda och Jerusalem.

Högmod och dom (kap 2-4)

2 Det ska hända i den sista tiden,

att det berg där Herrens (Jahvehs) hus är ska bli fast grundat

och vara det högsta berget,

upphöjt över andra höjder,

och alla nationer ska strömma dit.

3 Många folk ska komma och säga:

”Kom, låt oss gå upp till Herrens (Jahvehs) berg,

till Jakobs Guds (Elohims) hus,

så att han kan undervisa oss om sina vägar,

så vi kan vandra på hans stigar.

För från Sion ska undervisning utgå (komma, förkunnas)

och Herrens (Jahvehs) ord från Jerusalem.

4 Han ska döma mellan nationerna

och skipa rättvisa åt många folk.

Då ska de smida sina svärd till plogar [för att bruka jorden]

och sina spjut till vingårdsknivar [för att beskära träd].

En nation ska inte längre lyfta upp svärd mot en annan nation,

och inte längre ska man träna (rusta) för strid.

5 Ni av Jakobs hus, kom,

låt oss vandra i Herrens (Jahvehs) ljus.

6 Du har övergett ditt folk, Jakobs hus. För de var fyllda med spåmän,

och de har klappat ihop handen [slutit förbund] med främlingarnas barn.

7 Deras land är fyllt med silver och guld,

det är ingen gräns på deras skatter (rikedomar).

Deras land är också fyllt med hästar

och det är ingen gräns på deras vagnar (de är oändligt många).

8 Deras land är även fyllt av avgudar,

de tillber sina händers verk,

vad deras egna fingrar har gjort.

9 Människorna böjer sig ned och männen gör sig låga,

de har ingen ursäkt.

10 Gå in i klippan och göm dig i jorden av fruktan för Herren (Jahveh)

och härligheten av hans majestät.

11 Mannen med arroganta ögon blir ödmjukad, de höga blir låga,

för Herren (Jahveh) ensam ska bli upphöjd på den dagen.

12 För Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har bestämt att det ska komma en dag [med dom]

över alla som är stolta (arroganta) och övermodiga (de som reser sig upp mot Gud)

och mot alla som är upphöjda – de ska bli ödmjukade.

13 Ja, [Guds vrede ska först komma] över alla Libanons cedrar [väster om Jordanfloden] som är höga och stolta,

och mot alla Bashans ekar [öster om Jordanfloden].

14 Och [efter det] över alla de höga bergen

och kullarna som är upphöjda,

15 över alla höga torn

och alla befästa murar,

16 över alla Tarshish skepp,

ja över alla vackra utsmyckningar [skapade bara för lyx].

17 Människornas stolthet (arrogans) ska tvingas ner,

och männens övermod ska brytas ned (tvingas till ödmjukhet).

Bara Herren (Jahveh) ska bli upphöjd på den dagen.

18 Avgudarna ska fullständigt försvinna.

19 Människor ska gå in i klippans grottor

och jordens hålor,

på grund av fruktan för Herren (Jahveh)

och glansen från hans majestät,

när han reser sig för att skaka jorden.

20 På den dagen ska man kasta bort sina avgudar av silver

och sina avgudar av guld

– som man har gjort för att tillbe –

till mullvadar [i marken] och fladdermöss [i grottor; 3 Mos 11:19; Upp 11:13].

21 De går in i klippskrevorna

och in i bergsklyftor,

på grund av fruktan för Herren (Jahveh)

och glansen från hans majestät,

när han reser sig för att skaka jorden. [Upp 6:15-17]

22 Sluta förlita dig på människan,

som andas genom näsan! [Människan är bräcklig – slutar vi andas dör vi, se även 1 Mos 2:7; Job 7:7]

Vad är hon att räkna med?

[Bara Gud går att lita på. Han är evig. Versen finns inte med i den grekiska översättningen Septuaginta.]

3

1 Se, Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot)

tar bort stöd [militär stöttning; säkerhet och beskydd]

och uppehälle [tillgång till livsnödvändiga behov] från Jerusalem och Juda,

all införsel av bröd och all vattenförsörjning,

2 mäktiga män och stridsmän,

domarna och profeterna

och spåmännen och de äldste,

3 ledaren över 50 [soldater, se 2 Kung 1:9, 11, 13], och män av rang,

rådgivarna och de listiga charmörerna och de yrkesskickliga trollkarlarna.

4 Och jag ska ge dem [oerfarna] ynglingar (tonåringar) till prinsar

och spädbarn ska råda över dem.

5 Och folket ska förtrycka varandra,

varje man sin medmänniska, och varje man sin granne.

Ynglingarna (tonåringarna) ska vara oförskämda mot de gamla

och de usla mot de ärbara.

[I den hebreiska kulturen ses ungdom, och då ännu mer barn, som något negativt när det gäller ledarskap. Man har stor respekt för den livserfarenhet och visdom som hög ålder ger. Därför är äldre ledare mycket högre sedda än unga ledare. Att Gud nu säger att han ska sätta barn och spädbarn som ledare, är att på ett extremt sätt tala om att Jerusalem och Juda inte är värda några riktiga ledare.]

6 En man ska ta tag i sin bror i sin fars hus:

”Du har en mantel, bli vår ledare

och låt detta ruckel vara under din hand.”

7 På den dagen ska han stå upp [eller höja rösten] och säga:

”Jag vill inte vara ledare, för i mitt hus finns varken bröd eller mantel.

Ni ska inte göra mig till ledare för ett folk.”

8 För Jerusalem är i ruiner

och Juda har fallit,

eftersom deras tungor (deras tal) och deras gärningar är emot Herren (Jahveh),

de provocerar ögonen av hans härlighet (vanhelgar hans härlighets närvaro).

[Detta är en ovanlig metafor. Guds härlighet tycks här identifieras med honom själv, som en del av hans innersta väsen; och att ”provocera hans härlighets ögon” är att tvinga honom att se på dem med vrede.]

9 Deras ansiktsuttryck vittnar emot dem,

och de berättar om sin synd som Sodom,

de döljer inget.

Ve över deras själ,

för de har dragit ondska över sig själva!

10 Säg till (berätta för) den rättfärdige, att det är väl (det kommer gå bra),

för de ska äta frukten av sina gärningar.

11 Ve till den onde, det ska gå illa för honom,

för arbetet i hans hand ska göras mot honom (det han gör mot andra ska drabba honom själv).

12 Mitt folk – spädbarn [oerfarna unga ledare] är deras förtryckare

och kvinnor råder över dem.

Å, mitt folk, de som leder dig för dig till en återvändsgränd

och fördärvar vägen för dina steg.

13 Herren (Jahveh) står upp för att genmäla

och står upp för att döma folken.

14 Herren (Jahveh) vill gå till doms

med de äldste i sitt folk, och med dess furstar:

”Det är ni som har ätit upp vingårdarna,

de fattigas rester finns i era hus.

15 Vad menar ni med att krossa mitt folk

och göra de fattigas ansikten hålögda?”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot).

16 Dessutom säger Herren (Jahveh):

”Eftersom Sions dotter är arrogant (högdragen)

och vandrar med uppsträckt nacke och lättsinniga ögon,

går omkring och är tillgjord när hon går

och låter det pingla (har små bjällror) om sina fötter,

17 därför ska Herren (Adonai) slå av kronan från dottern Sions huvud,

och Herren (Jahveh) ska blotta hennes hemliga delar (nakenhet).”

18 På den dagen ska Herren (Adonai) ta bort deras prydnad (det vackra): fotringarna och hårbanden och månsmyckena, 19 örhängena och armbanden och [de långa] slöjorna, 20 tiarorna (huvudbonaderna), och fotkedjorna och skärpen, och brynjorna, och amuletterna, 21 ringarna och smyckena i näsan, 22 förklädena, och mantlarna, och slängkapporna och säckarna (gördlarna), 23 och de skira dräkterna, och det fina linnet, och turbanerna, och floren (korta slöjor).

24 Och det ska ske att istället för sötsaker (färsk mat) ska det vara förruttnelse,

och istället för gördlar trasor,

och istället för lockat hår skallighet,

och istället för figursydda kläder hängande säcktyg,

brännmärken istället för skönhet.

25 Dina män ska falla för svärdet

och dina mäktiga i striden.

26 Och hennes portar ska klaga och sörja

och helt utblottad ska hon sitta på marken.

4

1 På den dagen ska sju kvinnor ta tag i en man [krigen har gått hårt åt den manliga befolkningen] och ropa:

”Vi ska äta vårt eget bröd,

och vi ska bära våra egna kläder.

Låt oss bara få bära ditt namn,

ta bort vårt förakt [från att inte ha en make och barn].”

2 På den dagen ska Herrens (Jahvehs) gren [grönska i landet eller en titel för Messias, se Jes 11:1; Jer 23:5] vara vacker och härlig, och frukten i landet ypperlig och tilltalande för Israels överlevande. 3 Då ska det ske att vem som än är kvar i Sion [tempelberget i Jerusalem] och vem som än är kvar i Jerusalem ska kallas helig, alla som är upptecknade bland de levande i Jerusalem. 4 Efter det att Herren (Adonai) har tvättat bort smutsen från Sions döttrar och har rensat bort Jerusalems blod från hennes mitt med domens ande och med brinnande ande, 5 sedan ska Herren (Jahveh) skapa över hela berget Sions område och över hennes sammankomster, ett moln på dagen och en rök och en skinande eldsflamma på natten, och över allt (detta) ska härligheten vara en bröllopsbaldakin (tak, skydd – hebr. chuppa).

[Orden påminner om molnstoden och eldstoden som ledde och följde Israels barn under ökenvandringen. Alla traditionella judiska vigslar äger rum under en bröllopsbaldakin. Tyget som är fäst på pelare liknar en sänghimmel. Att ordet chuppa används här visar hur Guds härlighet är som ett tak som skyddar, men associerar också till den djupa gemenskap som Gud vill ha med sitt folk. Äktenskapet är det starkaste förbund människan kan ingå. Herren önskar denna totala och ömsesidiga överlåtelse och intima relation med sitt folk.]

6 Sedan ska där vara en lövhydda till skugga på dagen från hettan och som en tillflykt och ett skydd mot storm och regn.

[Mänskligt sett kan inte en lövhydda ge något skydd mot storm och regn och dessutom bara en begränsad skugga eftersom taket ska vara glest så att man kan se stjärnorna genom det på natten. Lövhyddan är en bild på Guds fullkomliga beskydd och det är som sådan den används även här.]

5

Israel – Herrens vingård

[Gud liknar ofta Israel vid en vingård, se Jes 3:14; Ps 80:8-18; Jer 2:21; 12:10; Hes 15:6-8; Hos 10:1. Det är en välkänd metafor som även Jesus använder sig av, se Matt 20:1; 21:33.]

1 Låt mig sjunga till min älskade (kära vän – hebr. jadid),

en sång till min älskling (hebr. dod) och hans vingård.

Min älskade (hebr. jadid) har en vingård

på ett bördigt berg.

2 Han har grävt den

och gjort fritt från stenar

och byggt ett torn i dess mitt

och även huggit ut ett kar (vinpress) där.

Och han förväntade sig att den skulle bära goda druvor,

men den bar vilddruvor [värdelösa druvor].

3 Och nu, ni Jerusalems invånare och Juda män,

döm – jag ber er – mellan mig och min vingård.

4 Vad mer hade kunnat göras för min vingård,

som jag inte har gjort?

Varför, när jag förväntade att den skulle bära goda druvor,

bar den vilddruvor [värdelösa druvor]?

5 Jag ska berätta för dig

vad jag ska göra med min vingård.

Jag ska ta bort dess häck

och den ska bli slukad,

jag ska bryta ner dess mur

och den ska bli nedtrampad.

6 Och jag ska lägga den öde,

den ska inte bli beskuren (vinstockarna ska inte skötas om) eller hackad (jorden ska inte bearbetas),

utan det ska komma upp tistlar och törnen.

Jag ska även befalla molnen

att inte regna något regn över den.

7 För Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) vingård

är Israels hus,

och Juda män

är hans älskade plantering (som han finner behag i).

Och han sökte efter (väntade på, förväntade) rätt (hebr. mishpat),

men fann blodsutgjutelse (våldsdåd – hebr. mispach),

[han sökte] efter rättfärdighet (hebr. tsedaqah),

men fann ramaskri (rop i nöd/smärta – hebr. tseaqa) [kaos och upplopp].

[Versen inleds med en kiastisk struktur som ramas in av vingård och plantering. Sedan följer två par med ord som låter snarlikt på hebreiskan men har motsatt betydelse. Resten av kapitlet består av sex verop som avslutar denna sektion.]

Första veropet

8 Ve dem som sätter (placerar, bygger) hus vid hus,

som lägger fält till fält,

till dess det inte finns mer utrymme,

och man blir tvungen att bo ensam mitt i landet.

[Detta refererar till rika som systematiskt tar över marken, vilket går emot reglerna för ägandeskap, se 3 Mos 25; 4 Mos 26:55. Se även 1 Kung 21:1-3; Mika 2:2. Det första veropet riktar sig nu mot denna elit i Juda som ignorerade rättvisan för egen vinnings skull.]

9 I mitt öra... [hör jag] Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Med säkerhet ska många hus bli öde,

även stora och fina (hus) ska sakna någon som bor i det.

10 För en vingård på 10 plogland [ca 10 tunnland] ska ge en bat [ca 30 liter]

och en chomer med säd [den vikt en åsna kunde bära] ska ge en efa [22-36 liter].

[Den exakta storleken på tio plogland är okänd, men troligtvis är det så stor yta som 10 par oxar hann plöja på en dag. Det kan motsvara den gamla nordiska ytenheten tunnland (som motsvarar den åkeryta som besåddes med en tunna utsäde). Hebr. chamor är åsna, och en chomer den vikt som en åsna kunde bära. I båda fallen är det väldigt dålig avkastning på skörden, bara 10%.]

Andra veropet

11 Ve dem som stiger upp tidigt på morgonen,

för att de ska kunna få en stark dryck,

som stannar uppe sent

till dess vinet gör dem upphetsade (berusade). [Ords 23:30]

12 Och kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa] och nevel-lyra (hebr. nevel), tamburin och flöjt

och vin finns på deras fester,

men de beaktar (räknar) inte (med) Herrens (Jahvehs) gärningar,

inte heller besinnar de vad han gör med sin hand.

13 Därför har mitt folk gått i fångenskap,

i brist på kunskap (intim förståelse),

och deras ärbara män svälter

och skarorna (de många) är drabbade av törst.

14 Därför har Sheol (underjorden – de dödas plats) spärrat upp sin hals (ökat sin aptit)

och öppnat sin mun på vid gavel,

och ner går deras stolthet och tumult och kalabalik (massor, skaror, rikedomar – hebr. hamona)

och han som triumferar ibland dem.

15 Och människan är nedböjd

och mannen är ödmjukad

och ögonen på de högdragna är ödmjukade.

16 Men Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är upphöjd i rätt,

och Gud (El), den Helige, är helig i rättfärdighet.

17 Då ska lamm beta som om de var på sina betesmarker,

och på de fetas övergivna platser ska vandraren äta.

Tredje veropet

18 Ve dem som drar överträdelser med linor av fåfänga (svek)

och synd som om det var ett vagnsrep.

19 De säger: ”Låt honom skynda sig,

låt honom göra sitt arbete med hast,

så att vi ser det,

och låt rådsluten från Israels Helige komma nära,

så att vi får kännedom (kunskap) om det.”

Fjärde veropet

20 Ve dem som kallar ont gott,

och gott ont.

Som byter ut (förvränger, kastar om betydelsen av) mörker till ljus,

och ljus till mörker,

som byter ut (förvränger, kastar om betydelsen av) bittert till sött

och sött till bittert.

Femte veropet

21 Ve dem som är visa i sina egna ögon

och anser sig själva kloka [att de är intelligenta, kan urskilja och förstå].

Sjätte och sista veropet

22 Ve dem som är stora vindrickare,

och stridsmän som blandar till starka drycker,

23 som rättfärdigar den onde för en muta

och tar bort (vränger) rätten från den rättfärdige.

24 Därför, som eldens tunga slukar stubben (det torra gräset)

och som agnarna slukas i flammorna,

så ska deras rot bli rutten

och deras blomning ska flyga bort som damm (gå upp i rök),

eftersom de har förkastat Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots)

undervisning (hebr. Torah) och föraktat Israels Heliges löftesord.

25 Därför är Herrens (Jahvehs) vrede upptänd mot hans folk

och han har sträckt ut sin hand emot dem och har slagit dem.

Och bergen skakar

och deras kadaver är som avfall mitt på deras gator.

För allt detta är hans vrede inte bortvänd

utan han sträcker fortfarande ut sin hand.

[Frasen återkommer senare, se Jes 9:12, 17, 21; 10:4.]

26 Han ska lyfta upp ett baner för folken i fjärran,

och han ska väsa mot dem från jordens ändar (yttersta gräns),

och se, de ska komma med hast.

27 Ingen av dem ska bli trött eller stappla,

ingen ska slumra eller sova,

inte heller ska någons gördel lossna från höften,

ingen rem på en sandal ska gå sönder,

28 [på dem] vars pilar är skarpa

och alla bågar spända,

deras hästars hovar ska räknas som flinta,

och deras vagnshjul som en virvelvind.

29 Deras rytande ska vara som ett lejons,

de ska ryta som unga lejon,

ja, de ska ryta och ta byte och bära bort det i säkerhet,

och det ska inte finnas någon att befria.

30 Och de ska ryta mot dem på den dagen

som rytandet av havet,

och om någon ser på landet,

ska de se mörker och ångest,

och ljuset är mörkt i dess sky.

6

Jesajas kallelse – Helig, helig, helig

[Kung Ussia var en god kung i det stora hela och gjorde mycket bra, se 2 Krön 27:2. Dock slutade hans liv i förödmjukelse. Han överskred den gräns som Gud hade satt upp att ingen kung också skulle vara präst – detta skulle inte ske förrän Messias kommer som både var kung och präst. Han blev leprasjuk de sista åren, se 2 Krön 26:20. Profeten Jesaja hade all anledning att vara missmodig och desillusionerad vid kung Ussias död. Dock finns det en högre tron än den mänskliga tronen!]

1 Det år kung Ussia (hebr. Uzzijaho) dog [ca 740 f.Kr.] såg jag [i en vision] Herren sitta högt och upphöjd på en tron, och släpet av hans mantel uppfyllde templet. 2 Ovanför honom stod serafer, var och en hade sex vingar: Med två täckte de sina ansikten, med två täckte de sina fötter, och med två flög de. 3 Den ene ropade till den andre och sa:

”Helig, helig, helig

är Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

hela jorden är full av hans

härlighet (tyngd, dignitet) [mättad med hans fullständiga gudsnärvaro].”

4 Dörrposternas grundvalar skakade inför rösten av den som ropade, och huset blev uppfyllt av rök. 5 Då sa jag:

”Ve mig [uttryck för intensiv förtvivlan],

detta är slutet för mig (jag är redan död),

jag har orena läppar

och jag bor mitt bland ett folk som har orena läppar.

Mina ögon har sett Konungen,

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).”

6 Då flög en av seraferna till mig, och i sin hand hade han ett glödande kol som han tagit från altaret med en tång. [Bibeln nämner olika sorters änglar. Serafer är de änglar som hör ihop med eld (det hebreiska verbet för att brinna är saraf). Därför är det logiskt att det är just en seraf som tar ett glödande kol från altaret här.] 7 Och han rörde min mun med det och sa: ”Se, detta har nu rört dina läppar, din skuld är borttagen, och din synd är helt förlåten.”

8 Sedan hörde jag Herrens (Adonais) röst säga: ”Vem ska jag sända?

Och vem ska gå för oss [finns det verkligen någon som vill vara vår budbärare]?”

Då svarade jag: ”Här är jag, sänd mig!”

[Uttrycket ”Här är jag!” (hebr. hineni) har innebörden ”jag står till förfogande” eller ”jag är beredd att ta ansvar”, se även 1 Mos 22:1.]

9 Och han sa:

”Gå och säg till detta folk:

Hör ni verkligen,

men förstår ingenting,

och ser ni verkligen,

men uppfattar ingenting.

10 Gör detta folks hjärtan feta,

och gör deras öron tunga och förblinda deras ögon.

Annars skulle de se med sina ögon,

och höra med sina öron,

och förstå med sina hjärtan,

och omvända sig och bli helade.”

11 Då sa jag: ”Herre (Adonai), hur länge?” Han svarade:

Till dess städerna ligger öde

och utan invånare,

husen är utan människor,

och landet är fullständigt öde.

12 Herren (Jahveh) ska driva folket långt bort

och landet ska bli helt övergivet.

[Ordagrant: ”och stor är övergivenheten mitt i landet.”]

13 Om det fortfarande finns ett tält där

ska det förtäras (eldas upp).

Som en terebint eller en ek vars stubbe

finns kvar när det sågats ner,

på samma sätt ska den heliga säden bli en stubbe.

7

Krig mot Aram (Syrien)

1 Det hände under Achaz dagar, son till Jotam, son till Ussia (hebr. Uzzijaho), Juda kung [735-715 f.Kr.], att kung Retsin från Aram (Syrien) [740-733 f.Kr.] och kung Peqach, son till Remaljaho, från Israel [Nordriket, 752-732 f.Kr.] gick upp till Jerusalem för att kriga mot det. [2 Kung 16:5-18; 2 Krön 28:16-21]

2 Och det blev berättat för Davids hus [kung Achaz och hela hans kungahus] och man sa: ”Aram har lägrat sig i Efraim.” Då började hans [Achas] hjärta, liksom hans folks hjärtan, att skaka, som träden i skogen skakar när det blåser.

3 Sedan sa Herren (Jahveh) till Jesaja: ”Gå ut nu och möt Achaz, du och Shear Jashov [som betyder: ’en kvarleva ska återvända’], din son vid slutet av akvedukten [2 Kung 18:17] vid den övre dammen, på huvudvägen vid Valkarfältet [plats där textilier tvättades och torkades], 4 och säg till honom: Var vaksam (skydda och bevara dig själv) och var stilla (lugn, tyst). Du ska inte frukta och inte bli försagd för dessa två stubbar med pyrande eld, på grund av den brinnande vreden hos Retsin från Aram, inte heller för Remaljahos son. 5 Eftersom Aram har planerat att skada dig, tillsammans med Efraim och Remaljahos son, och säger: 6 ’Låt oss gå upp mot Juda, terrorisera dem och dela upp dem för oss själva, och utse Tabeels son till kung i dess mitt’, 7 därför säger Herren, Herren (Adonai Jahveh):

Det ska inte inträffa (ska; ordagrant: ”resa sig”),

det ska inte ske.

8 För Damaskus är Arams huvud och Damaskus huvud är Retsin. Innan 65 år har gått ska Efraim brytas ner och inte vara ett folk.

9 Efraims huvud är Samarien och Samariens huvud är Remaljahos son. Om du inte har tro ska du inte erfara det.”

10 Herren talade ytterligare till Achaz [kungen över Juda] och sa: 11 ”Begär ett tecken från Herren (Jahveh) din Gud (Elohim). Begär det nerifrån djupet (Sheol) eller uppifrån höjden” [Gud uppmanar honom att begära något utöver det vanliga, han får fråga efter något mirakulöst. Gud vill att han väljer honom.]

12 Men Achaz svarade: ”Jag vill inte fråga eller pröva Herren (Jahveh).” [Detta var en falsk ödmjukhet, den egentliga orsaken var att han redan hade slutit förbund med Assyrien och deras gudar. Allt silver och guld i templet hade han skickat dit som en gåva för att de skulle beskydda honom. Han hade även offrat sin egen son till avgudar, se 2 Kung 16:1-9.]

13 Då sa Jesaja: ”Lyssna nu noga, Davids ätt [kung Achaz och hela hans kungahus]! Är det inte illa nog att ni prövar människors tålamod [med förtryck och tyranni], ska ni också pröva min Guds tålamod [med hyckleri, avgudadyrkan och otro]? 14 Därför ska Herren (Adonai) själv ge er ett tecken: Se, jungfrun (den unga ogifta kvinnan – hebr. almah) [som ännu inte varit med någon man] ska bli havande och föda en son, och [hon] ska ge honom namnet Immanuel (Gud med oss).

[I den hebreiska tankevärlden har profetior flera uppfyllelser. I sin samtid syftar detta ord på att en ung kvinna ska få en son, och innan pojken blivit mer än 2-3 år gammal kommer fienderna att ha besegrats av Assyrien. Inom judendomen blev denna vers också en profetia om kung Hiskias födelse, och även om en framtida Messias. Matteus kopplar denna profetia tydligt till Jesus och citerar Septuaginta (den grekiska översättningen av GT) som använder gr. parthenos som betyder oskuld, se Matt 1:23.]

15 Smör (ost, tjock mjölk – hebr. chema) och honung [den vanliga födan för små barn] ska han äta tills han förstår (när han vet) att vägra det onda och välja det goda [5 Mos 1:39]. 16 Innan pojken förstår att vägra det onda och välja det goda, ska landet med två kungar, som du fruktar (är rädd för), bli övergivet. 17 Herren (Jahveh) ska ge sådana dagar över dig, och över ditt folk och över dina fäders hus, som aldrig har kommit sedan dagen då Efraim skildes från Juda, kungen från Assyrien.”

18 På den dagen ska Herren (Jahveh) vissla på [kalla på, se Jes 5:26] sin fluga vid Nilens källor i Egypten och biet i Assyriens land. [Singular för fluga och bi används, vilket visar att det i sig inte är en hel armé utan något som irriterar. Metaforerna är väl valda, för assyrierna som symboliseras av ett bi var mycket mäktigare och farligare än egyptierna som symboliseras av en fluga.] 19 Sedan ska de komma, allesammans [både flugor och bin – egyptier och assyrier], och ska bygga sina bon i de djupa flodfårorna (wadis) och i klippskrevorna och i törnbuskarna och i alla vattenhål. 20 På den dagen ska Herren (Adonai) raka, med en rakkniv från andra sidan floden, med kungen från Assyrien, huvudet och håret på benen och även klippa av skägget.

21 På den dagen ska det ske att en man ska bakbinda en kalv och två får, 22 och från den rikliga mjölkmängden som de ger, ska han äta gräddmjölk (fet mjölk, smör, ost), för alla som är kvar i landet ska äta gräddmjölk (smör, ost) och honung. 23 På den dagen ska det bli så att på varje plats där det fanns 1 000 vinrankor (värda) 1 000 silver shekel [11,5 kg] ska det (istället) växa tistel och törne. 24 Med pil och båge ska man komma dit, eftersom landet ska vara tistel och törne. 25 På alla kullar som sköttes med hackan, ska du inte längre gå av rädsla för tistel och törne. Istället ska det vara (en plats) för betande oxar och kringströvande får.

8

1 Sedan sa Herren (Jahveh) till mig: ”Ta dig en stor lertavla och skriv på den med människors skrift (så som människor bruka skriva):

Påskynda förstörelsen – bytet hastar! [Hebr. maher shalal hash-baz.]

2 Och jag tog mig pålitliga vittnen att skriva, Uria, prästen, och Sakarja (hebr. Zecharjaho), son till Jeverechjaho.” 3 Sedan gick jag till profetissan och hon blev gravid och födde en son. Då sa Herren (Jahveh) till mig: ”Ge honom namnet Maher Shalal Hashbaz [betyder: ’Påskynda förstörelsen, bytet hastar’, se vers 1].

[Profetissan antas vara Jesajas hustru. Förutom denna icke namngivna kvinna är det bara fyra kvinnor som kallas profetissor i GT: Mirjam, Moses syster (2 Mos 15:20); Deborah (Dom 4:4); Huldah (2 Kung 22:14; 2 Krön 34:22) och Noadjah (Neh 6:14).]

4 För innan barnet ska ha kunskap att ropa ’min far’ eller ’min mor’ ska Damaskus rikedom och Samariens byte bäras bort före (framför) Assyriens kung.”

5 Sedan talade Herren (Jahveh) vidare till mig och sa:

6 ”Eftersom detta folk har vägrat Shilos vatten [från Gichonkällan via Hiskias tunnel till Siloamdammen i Jerusalem, se Joh 9:7]

som flyter mjukt (stillsamt),

och gläder sig [istället] med Retsin [Syriens kung, se Jes 7:1]

och Remaljahos son [Samariens kung Peqach, se Jes 7:1],

7 därför (ska ni) se hur Herren (Adonai) kommer över dem

med vatten – mäktigt och starkt – som från floden [Eufrat, när den svämmar över på våren],

nämligen Assyriens kung och all hans härlighet [Jes 7:20],

och han ska översvämma alla kanaler

och gå över alla flodbankar.

[Den assyriske kungens armé liknas vid vattenmassor. Genom hela Bibeln används hav och vatten som symboler på folk, människomassor, länder och språk, se Ps 124:4-5; Upp 17:15.]

8 Och han ska svepa genom Juda med översvämning,

när han drar igenom ska han nå även (ända upp) till nacken,

hans utsträckta vingar ska fylla bredden av ditt land

Immanuel (Gud med oss).”

9 Gör uppror ni folk och ni ska slås i spillror,

ge ert öra (lyssna) alla avlägsna länder,

omgjorda er [gör er redo för strid] men ni ska slås i spillror,

omgjorda er [gör er redo för strid] men ni ska slås i spillror.

10 Rådslå tillsammans och det ska bli till intet,

tala ord och de ska sakna substans (ordagrant inte vara stående),

för Gud är med oss (hebr. ki immanu-El).

11 För Herren (Jahveh) talade detta till mig med en stark hand, och förmanade mig att jag inte ska vandra på detta folks vägar och sa:

12 Säg inte konspiration (sammansvärjning)

om allt som detta folk kallar konspiration (sammansvärjning),

frukta inte heller för det som de fruktar,

räkna det inte som förskräckande.

13 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) ska ni hålla helig,

och låt honom vara den ni vördar

och låt honom vara den ni fruktar.

14 Han ska vara er helighet,

men en stötesten [som de snubblar på] och en klippa till anstöt

för Israels båda hus

och en fälla och en snara för Jerusalems invånare.

15 Många av dem ska snubbla

och falla och bryta (skada) sig

och bli snärjda och bli tagna (fångade).

16 Kapsla in vittnesbördet,

försegla undervisningen bland mina lärjungar.

17 Och jag ska vänta på Herren (Jahveh),

som gömmer sitt ansikte för Jakobs hus,

och jag ska skåda efter honom.

18 Se, jag och barnen som Herren (Jahveh) har gett mig ska vara som ett tecken och väcka förundran i Israel, från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) som bor på berget Sion [tempelberget i Jerusalem].

En framtida upprättelse – Messias (8:19-11:9)

19 Och när de säger till dig: ”Rådfråga andarna [demonerna] och familjeandarna [släktdemonerna], som piper och som muttrar, ska inte ett folk söka sin Gud (Elohim)? Ska de rådfråga de döda för de levandes räkning, 20 till undervisning och till vittnesbörd?” Säkerligen ska de tala enligt detta ord, som inte har något ljus. 21 Och de [som sökt i det ockulta istället för Gud] ska gå genom det [landet] hårt pressade och hungriga. Och det ska ske att när de blir hungriga ska de bli rasande och förbanna sin kung och sin Gud (Elohim) [Ps 5:2; 68:24; Upp 16:9, 11, 21]. Och vare sig de tittar uppåt [mot himlen] 22 eller tittar ner mot jorden, ska de se ångest och mörker, ångestens dysterhet och drivas ut i tjockt mörker [Jer 23:12; Ords 1:27].

9

1 För det ska inte förbli nattsvart mörker [i det land] där det nu råder ångest (tvång, begränsning) [inget dystert tungsinne ska vila över henne]. Förr i tiden (i den första tidsåldern) lät han Sebulons land och Naftalis land vara ringaktat (förbannat; utan välsignelse), men efteråt [senare i kommande dagar] ska han ära (ge tyngd åt) området kring vägen vid [Galileiska] sjön, landet på andra sidan Jordan, hedningarnas Galileen.

[Dessa två israeliska områden i norr intogs av Assyrien tio år innan Jesaja skriver detta, se 2 Kung 15:29. Det var i detta område runt Kapernaum Jesus verkade, och som han uppfyllde denna profetia. Se Matt 4:14-16; Luk 1:79.]

2 Det folk som vandrar (lever) i mörker [vers 1]

ser ett stort ljus.

Över dem som bor (vistas, sitter) i dödsskuggans land [där djupt mörker, förvirring och misär råder]

skiner ett ljus.

3 Du har gjort folket (nationen – hebr. goj) stort (talrikt, mäktigt)

och du ger honom [folket] stor glädje.

De gläder sig inför ditt ansikte,

som man gläder sig under skördetiden,

som män fröjdar sig [dansande svänger runt och jublar – hebr. gil]

när de delar byte [efter en strid].

4 För oket som tyngde ner dem,

tvärslån över deras skuldror och deras plågares (slavdrivares) stav [för bestraffning]

har du brutit ner

på samma sätt som på midjaniternas tid [då Gideon fick befria folket, se Dom 7-8].

5 Varje soldats krigsskor som marscherat

och fått marken att vibrera,

och varje mantel som sölats med blod

ska brännas upp och förtäras av eld.

6 För ett barn har fötts åt oss,

en son är oss given,

och herradömet (ansvaret att regera)

vilar (ska vila) på hans skuldra (axlar, rygg) [singular];

och hans namn [singular] är (ska vara):

Under (mirakel, underbar),

Rådgivare (en som ger råd, vägleder, planerar och hjälper),

Gud den Mäktige (El Gibbor),

Evig Fader,

Fridsfurste.

[I hebreiskan står ordet för namn i singular. Namnet som sedan följer består av åtta hebreiska ord (pele jaats el-gibbor avi-ad sar-shalom). Innebörden skulle kunna formuleras: Han som hjälper på ett underbart och mirakulöst sätt – vår mäktige Gud, evige Fader och Fridsfurste. De sex sista orden bildar tre sammansatta par, medan de två första (under och rådgivare) antingen kan stå åtskilda eller också bilda en enhet. Slår man ihop betydelsen av under (som är ett substantiv i singular) och rådgivare (som i den hebreiska texten egentligen utgörs av ett verb) blir det: under-rådgivare eller extraordinär strateg! Delar man upp i två ord blir det totalt fem komponenter i namnet som i sin helhet består av åtta ord. Talet åtta står för en ny begynnelse och talet fem står för nåd! Det hebreiska ordet för furste (sar) kommer från verben för att strida och att regera som kung, dvs. ”en stridande prins/furste”. Sarah, den feminina formen av sar, kan översättas ”en stridande prinsessa”. Här kombineras ordet för stridande furste med shalom – frid, fred, helhet och fullkomlig harmoni på alla livets områden. Gud liknas även vid flera tillfällen vid en stridsman, se Ps 45:4-7. Benämningen El Gibbor återfinns bara här och i Jes 10:21.]

7 Hans herradöme ska vara stort (enormt, växande)

och ha oändlig frid (fred, välgång, framgång, hälsa – hebr. shalom).

Han ska regera från Davids tron

och över hans rike.

Han ska befästa och stödja det genom rättvisa och rättfärdighet,

från nu och till evig tid.

Det är Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) intensiva kärlek (starka längtan, åtrå) [till sitt folk]

som ska göra detta.

[I Jes 7:14 introduceras löftet om ett barn och här i vers 6 fortsätter det temat. Det finns en språklig detalj i den hebreiska texten i denna vers som pekar på jungfrufödseln. I frasen ”hans herradöme ska vara stort” (hebr. le-marbeh ha-misrah) används inte den öppna formen för bokstaven mem (מ), istället är det den slutna formen (ם) som normalt sett används när bokstaven avslutar ett ord. Enligt rabbinerna så handlar denna vers om kung Hiskia. Eftersom han inte prisade Gud efter segern mot Sanheribs armé stängdes det öppna mem till ett slutet. Den kungliga linjen stängdes fram till dess att den sanne Messias skulle komma. Intressant är att just detta avsnitt är en tydlig referens till Jesus, lejonet från Juda stam.

Bokstaven mem står för vatten och liv. Vår bokstav M har kvar den ursprungliga grafiska formen och avspeglar vattnets vågor. Rabbiner förknippar också bokstaven med moderlivet. Den hebreiska bokstaven ser ut som en mage och ett barn är i vatten innan det föds. En stängd bokstav mem är då ett stängt moderliv. Något som rabbiner undervisar står för en jungfrufödsel. Det är också intressant att Jesu mor Marias hebreiska namn är Mirjam, ett ord som börjar och slutar med den hebreiska bokstaven mem.]

8 Herren (Adonai) sände ett ord mot Jakob [de tio norra stammarna],

och det slår ner [som en blixt] i Israel,

9 Och allt folket ska veta (vara intimt förtrogna med),

även Efraims och Samariens invånare,

som säger med stolthet och arrogans i hjärtat:

10 ”Tegelstenarna har ramlat ner

men vi ska bygga med huggen sten,

sykomorerna är nedhuggna

men vi ska plantera cedrar på deras plats (i deras ställe).”

11 Därför har Herren (Jahveh) placerat motståndarna från Retsin på en höjd (högt upp) mot honom

och sporrat hans fiender,

12 araméerna i öster och filistéerna i väster,

och de slukar Israel med vidöppen mun.

[Refräng:]

För allt detta är hans vrede inte bortvänd

utan han sträcker fortfarande ut sin hand.

[Frasen ”För allt detta är hans vrede inte bortvänd” återkommer tre ggr i detta kapitel, se vers 17, 21. Men även tidigare i Jes 5:25 och senare i Jes 10:4.]

13 Likväl vänder inte folket om till honom som slår dem,

inte heller söker de Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

14 Därför hugger Herren (Jahveh) bort huvud och svans,

palmkvistar och kaveldun från Israel på en (enda) dag.

15 Åldringen och mannen av rang, han är huvudet,

och profeten som lär ut lögner, han är svansen,

16 för de som leder folket för dem fel,

och de som leds av dem blir fördärvade.

17 Därför har Herren (Adonai) ingen glädje i deras unga män,

inte heller förbarmar han sig över deras faderlösa och änkor,

för alla är ogudaktiga och gör det onda,

och varje mun talar hänsynslöst (lättsinnigt).

[Refräng:]

För allt detta är hans vrede inte bortvänd

utan han sträcker fortfarande ut sin hand.

18 Ondskan brinner som en eld,

den slukar törnbuskarna och taggarna,

ja, den glöder djupt i skogen

och den väller upp i tjocka moln av rök.

19 Genom vreden hos Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

brinner landet upp,

också folket är som bränsle för elden,

ingen man skonar sin bror.

20 En hugger åt höger

och är (förblir) hungrig

och han äter den vänstra,

men är inte tillfredsställd (mätt),

var och en äter köttet från sin egen arm (avkomma).

21 Manasse [äter] Efraim och Efraim [äter] Manasse,

och tillsammans [vänder de sig] mot Juda.

[Refräng:]

För allt detta är hans vrede inte bortvänd

utan han sträcker fortfarande ut sin hand.

10

1 Ve den som ristar in (hebr. chaqaq) orätt (ondska) [det som skadar och bryter ner, tomhet, avgudadyrkan]

som förordningar (”inristade bud” – hebr. chuqim),

och över skrivarna

som sätter synden på pränt,

2 för att vända bort de behövande från [den rättvisa] domen

och ta bort rätten från de fattiga bland mitt folk [2 Mos 23:6, 11; 5 Mos 15:4-11],

för att änkor ska bli tillspillogivna [2 Mos 22:22]

och för att de ska kunna göra de faderlösa (föräldralösa) till sitt byte [5 Mos 10:18].

3 Och vad ska ni göra på hemsökelsens dag [Jes 26:14; Job 35:15; Hos 9:7],

när ödeläggelsen kommer från fjärran?

Till vem ska ni fly för hjälp?

Och var ska ni lämna kvar er ära (rikedom)?

4 De kan inget göra förutom att huka (böja) sig under de fångna

och falla under de döda (slagna).

För allt detta är hans vrede inte bortvänd

utan han sträcker fortfarande ut sin hand.

[Detta är femte och sista gången denna refräng återkommer, se Jes 5:25; 9:12, 17, 21.]

5 Ve Assyrien [Ashur – Syrien personifierad], min vredes stav,

i vars hand min skummande vrede är som en stav.

6 Jag sänder honom mot en ogudaktig nation [Juda har vänt sig bort från Gud – är gudlös, se vers 10],

och mot folket (som är föremål för) min vrede [bokstavligt min vredes folk] ger jag honom ett uppdrag [Ords 21:1]

att tillspilloge och att ta byte

och att trampa ner dem som dy (gyttja) på gatan.

7 Men detta är inte vad han menar (har för avsikt),

inte heller tänker (”väver” – planerar) hans hjärta så,

hans mål (hans hjärta står efter) att fördärva

och hugga bort nationer, inte några få [utan många].

8 För han [deras kung] säger:

”Är inte alla mina furstar kungar?

9 Är inte Kalno [vid Tigrisfloden, se 1 Mos 10:10] som Karkemish [vid Eufrat, tillsammans representerar de norra Syrien]?

Är inte Arpad som Chamat [representerar centrala Syrien]?

Är inte Samarien som Damaskus [representerar södra Syrien]?

[Dessa tre par av städer/regioner representerar hela Syrien. Den första staden/regionen i varje par är den södra, följd av den norra i varje del. Karkemish besegrades senare av den egyptiska kungen Necho, men återtogs av Nebukadnessar, se även Jes 46:2. Chamat intogs av Assyrien 753 f.Kr. Damaskus nämns även i Jes 17:1-3.]

10 Som min hand har nått avgudarnas kungadömen,

vars inristade bilder övertrumfar dem av Jerusalem och Samarien.

11 Skulle jag inte kunna göra

– som jag har gjort mot Samarien och hennes avgudar –

också mot Jerusalem och hennes avgudar?”

12 Därför ska det ske att när Herren (Adonai) har fullbordat hela sitt verk (arbete) på berget Sion [tempelberget i Jerusalem] och över Jerusalem, ska jag [Herren] straffa frukten av kungens arroganta hjärta i Assyrien och härligheten av hans högfärdiga utseende. 13 För han har sagt:

”Genom min hands styrka har jag gjort det,

och med min vishet, för jag har förstånd.

Jag har tagit bort folkets gränser

och har rövat deras skatter,

och har brutit ner invånarna som en mäktig.

14 Min hand har hittat folkets rikedomar som ett fågelbo,

och som man samlar äggen som är övergivna,

har jag samlat hela jorden, och där var ingen som rörde en vinge,

eller som öppnade sin mun (näbb) eller kvittrade.”

15 Ska yxan förhäva sig (skryta) mot honom som svingar med den?

Ska sågen förhärliga sig själv över den som sågar med den?

Som om en stav skulle förflytta dem som lyfter upp den,

eller som om en gren lyfter upp honom som inte är trä.

16 Därför ska Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot),

sända magerhet bland hans feta,

och under hans härlighet ska det tändas en låga

som en brinnande eld.

17 Och Israels ljus ska vara som en eld

och hans Helige som en flamma,

och den ska brinna och sluka hans törne

och hans tistel på en dag.

18 Och härligheten av hans skogar och hans bördiga fält

ska han sluka,

både själ och kropp,

och det ska vara som när en sjukling tynar bort.

19 Och kvarlevan av träden i hans skog ska vara få,

så att en yngling kan skriva (uppteckna) dem.

20 Och det ska ske på den dagen att Israels kvarleva

och de som har flytt av Jakobs hus,

aldrig mer ska lita på honom som slog dem [stormakten Syrien],

utan de ska lita på Herren (Jahveh),

Israels Helige, i sanning.

21 En kvarleva ska återvända, Jakobs kvarleva [Jes 7:3],

till Gud den Mäktige (El Gibbor).

22 För även om ditt folk, Israel, är som havets sand [Jes 48:19; 1 Mos 15:5; 22:17; Hos 1:10],

ska bara en kvarleva av dem återvända,

en förintelse är bestämd,

skyfall (översvämning) med rättfärdighet.

23 För en helt fastställd utrotning ska Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot),

göra mitt på jorden.

24 Därför säger Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot):

”Mitt folk som bor i Sion [Jerusalem],

var inte rädd för Assyrien,

även om han slår dig med staven,

och lyfter upp sin stav mot dig, på samma sätt som Egypten.

25 För en liten tid och vreden ska vara fullbordad

och min vrede ska bli till deras fördärv.”

26 Och Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) ska uppvigla ett gissel mot honom,

som när Midjan slaktades vid Orevs klippa [då Gideons lilla armé besegrade midjaniterna med Herrens hjälp, se Dom 7:25],

och så som hans stav var över havet,

så ska han lyfta upp den på egyptiskt manér (sätt, vis). [2 Mos 14:15-16]

27 Och det ska ske på den dagen att hans börda

ska lämna hans skuldror,

och hans ok ska lämna hans nacke,

och oket ska förstöras på grund av hans fetma.

[Israels nya styrka, på grund av Herrens välsignelse eller på grund av en Smord.]

[Nu räknas 12 städer upp, längs en linje från norr till söder mot Jerusalem. Detta är inte ordningen som Sanherib följde när han kom mot Jerusalem 701 f.Kr.]

28 Han har kommit över Ajat,

han har passerat genom Michmas,

han har lagt upp sina redskap (medhavd utrustning).

29 De har gått över passet [vid Michmas, se 1 Sam 13:23],

de har satt upp sitt bohag i Geva.

Rama fruktar (darrar).

Giva-Shaol har flytt. [1 Sam 11:4]

[Här används två olika stavningar för samma plats Geva/Giva. Ordet betyder kulle och är Sauls hemort, vilket betonas i benämningen Giva-Shaol. Den vanligaste formen är den feminina Giva, men här används först den maskulina formen Geva.]

30 Ropa med gäll röst, Gallims dotter!

Lyssna, Lajish, du fattiga Anatot.

31 Madmena flyr hit och dit (irrar omkring, är villrådiga),

Gevims invånare flyr till skydd.

32 Denna dag ska han stanna vid Nov [levitisk stad, troligtvis strax nordost om Jerusalem på berget Scopus, se 1 Sam 21-22],

skaka sin hand

mot berget Sion (tempelberget),

Jerusalems kulle.

33 Se, Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot),

ska klippa grenarna med terror,

och de högresta ska bli nedböjda,

och de upphöjda ska bli nedlagda.

34 Och han ska hugga ner det kraftigaste i skogen med järn,

och Libanon ska falla för en mäktig.

11

1 Men en gren (ett skott) ska växa ut ur Isais [Davids fars] stam,

och ett skott ska skjuta upp (bära frukt) från hans rötter.

2 Herrens Ande ska vila över honom.

En Ande av vishet och förstånd [att se Guds plan].

En Ande av råd och styrka [förmågan att utföra dessa planer].

En Ande av kunskap och gudsfruktan (respekt och vördnad inför Herren).

3 Han ska ha sin glädje (ordagrant: hans doft är) i att lyda (frukta, tillbe) Herren (Jahveh). [Det är som ett välbehagligt offer, se 1 Mos 8:21; Amos 5:21]

Han ska inte döma efter ögonen (efter det yttre),

eller efter vad hans öron hör [baserat på hörsägen].

4 Rättfärdigt ska han döma de svaga (hjälplösa),

och med rättvisa ge rätt åt de ödmjuka på jorden.

Han ska slå jorden med sin muns stav,

och med sina läppars anda (sina ord) ska han döda de ogudaktiga.

5 Rättfärdighet ska vara bältet kring hans midja,

och trofasthet bältet kring hans höfter.

[I tusenårsriket då Jesus regerar som kung kommer skapelsen att upprättas.]

6 En varg ska bo tillsammans med ett lamm,

en leopard ska vila tillsammans med killingar,

kalvar och unga lejon och gödboskap ska beta tillsammans,

och en liten pojke [yngre tonåren] ska valla dem.

7 Kor och björnar ska beta sida vid sida,

deras ungar ska vila tillsammans,

och lejonet ska äta halm som oxen.

8 Ett spädbarn ska leka ovanför en kobras hål,

och ett avvant barn sträcka ut sin hand ovanför en giftorms bo.

9 Ingenstans på mitt heliga berg [Sion; tempelberget i Jerusalem, se Jes 2:2] ska man skada (göra något ont; bryta ner, förstöra) eller förgöra (skövla),

för jorden ska vara full av Herrens (Jahvehs) kunskap, liksom vattnen övertäcker havet (döljer havets djup).

[Citeras av Habackuk i Hab 2:14.]

Israel ska byggas upp på nytt (11:10-12:6)

10 Det ska ske att Isais [Davids fars] gren ska stå som ett baner (en signalflagga, ett tydligt tecken) för folken. Hednafolken ska söka honom för kunskap. Hans närvaro (boning) [på jorden] ska vara majestätisk (härlig, ha en tyngd och dignitet, vara mättad av fullständig gudsnärvaro).

11 På den dagen (i den tiden) ska Herren en andra gång räcka ut sin hand för att återta (återställa) resten av sitt folk, de som räddats från Assyrien, Egypten, Patros [södra Egypten], Kush [nuvarande Etiopien/Sudan], Elam, Sinear [Babylon], Hamat och kustländerna [länderna runt Medelhavet].

12 Han ska höja ett baner (en signalflagga, ge ett tydligt tecken) för hednafolken

och samla Israels fördrivna;

han ska samla Judas kringspridda,

från jordens alla hörn.

13 Då ska Efraims avundsjuka (hat) försvinna

och Judas fiender ska bli utrotade.

Efraim ska inte vara avundsjuk på Juda,

och Juda ska inte plåga Efraim.

14 De ska flyga ner över Filistéens skuldror i väst,

tillsammans ska de grusa österns söner,

de ska räcka ut sin hand över Edom och Moab,

och Ammons söner ska lyda dem.

15 Herren (Jahveh) ska torka upp viken till Egyptens hav

och skaka sin hand över floden med sin glödheta vind,

han ska slå den (så att den splittras) i sju strömmar

så att människor kan vandra över torrskodda.

16 Där ska bli en huvudväg (upphöjd väg) [utan hinder]

för den kvarleva av hans folk som har blivit räddad från Assyrien,

som det var för Israel

när de drog upp, ut ur Egyptens land.

[Ett nytt och större uttåg (exodus) ska ske!]

12

[Nu kommer två korta lovsånger över frälsningen. Många uttryck är hämtade från Moses och Mirjams lovsång efter uttåget från Egypten, som nyss nämnts i Jes 11:16.]

1 På den dagen (på den tiden) ska du säga:

”Jag tackar (prisar med öppna händer, hyllar och erkänner) dig Herre (Jahveh),

för även om du var vred på mig,

har din vrede upphört (vänts bort),

och du tröstar (har medlidande med) mig.

2 Se, Gud (El) är min frälsning (räddning, befrielse – hebr. jeshua),

jag förtröstar [på honom] (är trygg/frimodig) och fruktar inte,

för Herren Herren (Jah Jahveh) är min styrka (starkhet) och min lovsång,

ja, han har blivit min frälsning.

[Mose lovar Herren med samma ord i 2 Mos 15:2 och frasen används även i Ps 118:14. I hebreiskan upprepas ordet för Herren: kortformen Jah, följt av gudsnamnet Jahveh (JHVH), något som betonar Guds oföränderlighet.]

3 Jublande (med fröjd) ska ni ösa vatten,

ur frälsningens källor.”

[Det finns olika ord för källa på hebreiska. Här beskriver mayan ett friskt källflöde av vatten från en klippa som har en tillförlitlig tillförsel av vatten oavsett årstid. Jesus citerar denna vers när han talar om den helige Ande under lövhyddohögtidens sista dag – dagen då man hämtade vatten från Siloamdammen i Jerusalem, se Joh 7:2, 37-39. Ordet för jublande återfinns även i Jer 33:11, följt av rop för brudgum och rop för brud, och handlar alltså även om bröllopsglädje!]

4 På den dagen (i den tiden) ska ni säga:

”Tacka [med öppna händer – prisa, hylla och erkänna] Herren (Jahveh),

åkalla hans namn [i tacksägelse och tillbedjan].

Gör hans gärningar kända bland folken,

förkunna (påminn dem) [så att de kommer ihåg] att hans namn är upphöjt.

5 Lovsjung (slå an strängar; spela till) Herren (Jahveh), för han har gjort storslagna (majestätiska, upphöjda) ting,

låt detta bli känt över hela jorden.

6 Ropa av fröjd och jubla, ni Sions [kvinnliga] invånare [anspelar på Mirjam och kvinnornas sång och dans, se 2 Mos 15:21],

för Israels Helige är stor bland (nära intill) er.”

13

Guds dom över nationerna (kap 13-27)

[Här börjar den andra stora sektionen i Jesajas bok med profetord mot nationerna. Kapitel 13-27 har en sjudelad symmetri. De inledande orden mot Babylon (kap 13-14) får sitt eko i den sista delen om fallet för Judas fiende (kap 24-27). Där centralt Babylons fall beskrivs i kap 21.

A Babylons fall och Judas upprättelse (kap 13-14)

  B Judas granne Moab (kap 15-16)

    C Egypten och Etiopien (kap 17-20)

      D Centrum – Babylons fall (kap 21)

    C Jerusalem och Egypten (kap 22)

  B Judas granne Tyros (kap 23)

A Stadens (Babylons) fall och Judas upprättelse (kap 24-27)]

Babylon (kap 13-14)

1 Budskap (profetord, denna börda) över Babylon, som uppenbarades för Jesaja, Amots son.

[Det hebreiska ordet massa är en vanlig term inom profetisk litteratur som introducerar ett budskap från Gud, se Mal 1:1; Sak 9:1; 12:1. Ordet härstammar från ett verb med betydelsen ”att bära” vilket gör att det finns en antydan i ordets betydelse att det är budskap som också är krävande och i viss mån betungande. Det återkommer 15 ggr i Jesaja. Exakt hur Jesaja ”ser” detta budskap sägs inte, det kan ha varit en syn, en dröm eller insikt utifrån någon händelse. Den börjar med upptakten på ett stort krig:]

2 Res upp ett tecken (flagga, signal) på det trädlösa (bara) berget [ge en signal till strid],

lyft upp rösten till dem [mederna; att samla en armé],

vifta er hand [välkomnande]

att komma in i furstarnas portar [stadens mäktiga huvudportar].

[Furstarna kan syfta på tyranniska ledare, se Ps 107:40.]

3 Jag har befallt mina helgade (avskilda),

jag har kallat mina mäktiga för min vrede [för att verkställa den],

även mina stolt jublande.

4 Lyssna! Muller på bergen som av ett stort folk!

Lyssna! Tumultet från ländernas kungariken som kommer samman!

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) mönstrar krigets ledare.

5 De kommer från fjärran länder,

från himlarnas ände,

Herren (Jahveh) och hans vredes vapen,

för att fördärva hela jorden.

6 Jämra er (yla, vråla, ropa), för Herrens (Jahvehs) dag är nära (på plats) [för att döma Babylon, se Jes 2:12; Upp 6:17],

som fördärv från den Allsmäktige (Shaddaj) ska den komma.

7 Därför ska alla händer bli kraftlösa

och varje mans hjärta ska smälta.

[Babylon intogs på natten under Belshassars fest, se Dan 5:30.]

8 De ska bli förskräckta (livrädda),

kval och smärta ska gripa dem,

de ska ha smärtor som en födande kvinna,

de ska se med bestörtning på varandra,

deras ansikten är som eldsflammor.

[Ordagrant: ”ansikten som en eldsflamma deras ansikten”. Den fladdrande eldslågan kan beskriva hur de är skräckslagna, blodet rusar och ena stunden är de alldeles röda, sedan likbleka.]

9 Se, Herrens (Jahvehs) dag kommer,

grym och full av vrede och brinnande ilska,

för att göra jorden till en ödeplats

och utrota syndarna från den.

10 För himlarnas stjärnor och deras konstellationer [galaxer]

ska inte ge sitt ljus,

solen ska förmörkas där den går fram,

och månen ska inte ge sitt sken. [Joel 3:15]

11 Och jag ska besöka världen för dess ondska

och illgärningsmännen för deras överträdelser,

och jag ska låta de stoltas arrogans upphöra,

och jag ska lägga ner (göra låg; ödmjuka) tyrannernas högfärd.

12 Jag ska göra en man sällsyntare än fint guld,

människor [sällsyntare] än rent guld från Ofir.

13 Därför ska jag låta himlarna darra

och jorden ska bli rubbad (skakad) från sin plats [jorden ska ändra position i rymden]

för raseriet från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

och på dagen för hans brinnande vrede (ordagrant: brinnande näsa).

14 Och det ska ske att som den jagade gasellen,

och som får som ingen samlar,

ska de vända sig varje man till sitt eget folk,

och ska fly varje man till sitt eget land.

15 Alla som hittas ska bli genomborrade,

alla som fångas ska falla för svärdet.

16 Deras spädbarn ska krossas i bitar inför deras ögon,

deras hus ska ödeläggas och deras hustrur våldtas.

17 Se, jag ska uppegga mederna mot dem,

vilka inte ska ha anseende till silver

och inte ha någon njutning i guld.

[Denna profetia får en första uppfyllelse 539 f.Kr. då meden Kyros intar Babylon.]

18 Deras bågar ska slå de unga männen i bitar,

och de ska inte ha någon medömkan med livmoderns frukt,

deras ögon ska inte skona barnen.

19 Och Babel, kungarikenas ära,

skönheten av kaldéernas stolthet,

ska bli som när Gud (Elohim) omstörtade

Sodom och Gomorra [1 Mos 19:23-29].

20 Det ska aldrig bebos,

ingen ska bo där från generation till generation,

inte heller ska araberna slå upp sina tält där,

inte heller ska herdarna ha sina fållor där.

21 Men vilda djur (hebr. tsi; ökendjur, kanske vildkatter) ska ligga där,

och deras hus ska fyllas av ylande djur (hebr. oach; används bara här, kan syfta på vargar, vildhundar, osv),

och strutsar ska vistas där

och håriga bockar (onda andar, satyrer, skogsdemoner – hebr. sair) ska dansa där.

22 Och schakaler (vargar) ska yla (ropa) i deras fästningar,

och vildhundar i deras vackra palats,

hennes tid kommer snart

och hennes dagar ska inte förlängas.

14

1 Herren ska ha nåd (evigt förbarmande, oändlig barmhärtighet) med Jakob, och ska välja Israel och ska sätta (placera, bosätta) dem i deras eget land och främlingen tillsammans med dem, och de ska klamra sig fast över (vid) Jakobs hus. 2 Och folket ska ta dem och föra dem till deras plats, och Israels hus ska besitta dem i landet som är avsett för Herrens (Jahvehs) tjänare och för tjänarna och tjänarinnorna, och de ska ta dem fångna, vars fångar de varit, och de ska råda över sina förtryckare. 3 Och det ska ske på den dagen att Herren ska ge dig ro från dina tyranner, och från dina bekymmer, och från det hårda arbetet där du tvingades slavarbeta, 4 då ska du ta upp detta talesätt (ordspråk, liknelse; visa – hebr. mashal) mot kungen i Babel och säga:

”Vilket slut förtryckaren har fått!

Slut på tortyren (slavdriveriet; den hårda beskattningen)!

[Ordet översatt tortyren (hebr. madheva) används bara här och betydelsen är inte helt känd. Det kan härröra från rahav som har med stor förtryckande makt att göra. En annan tolkning är att det kommer från ordet för guld (hebr. zahav) och då antingen syftar på staven i vers 5, eller att det har att göra med beskattning med guldmynt. Den sistnämnda tolkningen gör Septuaginta som översätter med det grekiska ordet epispoudastes, en tillsyningsman som ser till att staten får sin andel av skörd, skatt osv.]

5 Herren (Jahveh) har brutit itu de ondas (ogudaktigas) stav

och tyrannernas spira [brutala styre],

6 som slog folket i vrede

med oupphörliga slag,

som styrde nationerna i vrede

med förföljelse utan att hålla tillbaka.

7 Hela jorden är i vila och är tyst,

de börjar sjunga (brister ut i sång).

8 Ja, cypresserna jublar med dig och Libanons cedrar:

’Nu när du ligger där [kungen av Babylon], kommer ingen upp för att fälla oss.’

[Libanon var känt för sina cederträd, nu vänds ordspråket, se 2 Kung 19:23.]

9 Sheol (underjorden, de dödas plats) därnere väcks upp (kommer i rörelse) för dig,

för att möta dig när du kommer,

det väcker upp skuggorna (de avlidna – hebr. refaim) – alla bockarna [jordens ledare],

låter alla ländernas kungar stå upp från sina troner.

10 Alla svarar

och säger till dig:

’Har du också blivit svag som vi?

Har du blivit lik oss?’

11 Din prakt är nedförd till Sheol (underjorden, de dödas plats),

och larmet från dina psaltare,

maskarna är utströdda under dig [som en bädd],

och larverna täcker dig.

12 Hur har du inte fallit från himlarna,

Lucifer (ljusbäraren, den skinande, morgonstjärnan), morgonens son!

Hur har du inte huggits ner till marken,

du som trycker ner (gör kraftlösa, kastar lott om) folken!

13 Och du säger i ditt hjärta:

’Jag ska stiga upp

till himlarna, över (ovanför) Guds (Els) stjärnor

ska jag upphöja min tron,

och jag ska sitta på mötesberget (berget Sion, tempelberget i Jerusalem)

längst upp i norr.

14 Jag ska stiga upp

över molnens höjder.

Jag ska bli lik den Högste.’

15 Likväl ska du dras ner till Sheol (underjorden, de dödas plats),

till den djupaste platsen i avgrunden (i botten på brunnen). [Upp 20:2-3]

16 De som såg dig, som tittade noga (på nära håll),

stirrar noggrant på dig (det går upp för dem):

’Är detta den man som fick jorden att darra,

som skakade kungariken,

17 som gjorde världen till en vildmark

och fördärvade dess städer,

som inte öppnade fångarnas hus?’

18 Alla folkens kungar, allesammans, ligger (vilar) i härlighet [är begravda med pompa och ståt],

var och en i sitt eget hus [familjegrav].

19 Men du är kastad bort från din grav,

som ett avskytt sidoskott i de dödas kläder,

som är genomborrad med svärd,

som går ner till avgrundens sten,

som ett kadaver trampat under foten.

20 Du ska inte samlas med dem i graven

eftersom du har fördärvat deras land,

du har slaktat deras folk.

Ogärningsmännens avkomma

ska aldrig nämnas vid namn igen.

21 Förbered slakt av hans barn

för deras fäders synd,

då de inte stod upp och intog landet

och fyllde jordens ansikte (yta) med städer.

22 Jag ska resa mig mot dem,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

och hugga av namn och kvarleva från Babel,

och rotskott och efterkommande,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

23 Jag ska göra det till en besittning för bitterhet

och vattendammar,

jag ska sopa det med fördärvets kvast”,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

24 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har svurit (avlagt en ed) och sagt:

”Sannerligen, som jag har tänkt ut, så ska det bli,

och så som jag har avsett, så ska det stå.

25 Jag ska bryta (krossa) Assyrien i min hand,

och på mitt berg trampa honom under foten.

Sedan ska hans ok lämna dem,

och hans börda försvinna från deras skuldror.

26 Detta är syftet som jag har avsett över hela jorden,

och detta är handen som är utsträckt över alla folkslag.

27 För Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har beslutat,

och vem kan annullera det?

Och hans hand är utsträckt,

och vem kan få den att dra sig tillbaka?”

28 Det år då kung Achaz dog [omkring 715 f.Kr.] kom detta budskap (profetord, denna börda):

29 Gläd er inte Filistéen, ingen av er,

för att staven som slog dig är bruten,

för från ormens rot ska det komma en basilisk,

och dess frukt ska vara en flygande orm.

30 Den fattiges förstfödde ska äta

och den behövande ska ligga ner i trygghet,

och jag ska döda din rot med hungersnöd

och din kvarleva med slakt.

31 Yla (vråla, tjut), du port,

ropa (skrik i ångest), du stad,

smält bort Filistéen,

allesammans,

för det kommer en rök från norr

och det finns ingen eftersläntrare i hans led.

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

32 Vad ska man då svara

landets budbärare?

Att Herren (Jahveh) har grundat Sion (tempelberget i Jerusalem),

och i henne ska alla folkets plågade ta sin tillflykt.

15

Guds budskap till Moab

[Moab var Israels och Judas grannland öster om Jordanfloden. Många av de nordliga moabitiska städerna i detta kapitel tillhörde en gång i tiden Israel. Bland dem är Cheshbon och Elale som nämns i vers 4, se 4 Mos 32:37. När Israel och Juda var starka hade de kontroll över detta område, men under Jesajas dagar stod Moab och andra länder i området under attack från Assyrien. I vers 1-4 räknas de stora städerna upp från söder och sedan norrut.]

1 Budskap om (profetord, börda över) Moab.

På en natt ödeläggs Ar [stad söder om floden Arnon, på östra sidan av Döda havet] i Moab,

lagd i ruiner,

på en natt ödeläggs Kir [nuvarande staden Karak, också söder om Arnon] i Moab,

lagd i ruiner.

2 Han har gått upp till templet [eller en stad som kallades Bait] och till Divon,

till de höga platserna för att gråta över [berget] Nebo [där avguden Kemosh tillbads, se även 5 Mos 34:1]

och över Medeva [stad öster om Jordanfloden, se 4 Mos 21:30; Jos 13:9, 16].

Moab [hela landet] skriker (i sorg, smärta och chock);

varje huvud är skalligt, varje skägg är avrakat [som tecken på sorg].

3 På deras gator är man klädd i säcktyg,

på hustaken och på torgen,

alla klagar, gråter ymnigt.

4 Cheshbon [öster om Jordan, 4 Mos 21:25-34; Jos 13:17; Dom 11:26]

och Elale [väster om Jordan, 3 km från Cheshbon, 4 Mos 32:3; Jes 16:9; Jer 48:34] ropar ut,

deras röster hörs ända till Jahats [Levitisk stad öster om Jordan, se 4 Mos 21:23; Jos 13:8; Jer 48:34].

Därför skriker Moabs stridsmän högt,

hans själ är matt (svag, förbleknar) i honom.

5 Mitt hjärta ropar för Moab,

hennes flyktingar sträcker sig till Tsoar, som en treårig kviga [full av kraft – eller så är det ett namn på en plats ”Eglat-Shelishija”],

som Lochit stiger upp, går de upp med gråt, på

Choronaims väg häver de upp ett undergångens skri.

6 Ty Nimrims vatten ska bli ödelagda,

för gräset torkar bort

och betesmarkerna ger ingen gröda,

där finns ingenting som är grönt (ingenting som grönskar).

[Hebr. nimrim betyder ”klart”, syftar troligtvis på en bäck som rinner ner till Döda havet från Moab, se även Jer 48:34]

7 Därför ska överflödet [krigsbytet] de har fått och som de har samlat in,

över Pilträdsbäcken [kan syfta på Aravadalen, som går från Döda havet ned till Eilat] ska det bäras bort.

8 Klagoropet har gått runt Moabs gränser;

dess ylande har nått Eglajim [Hes 47:10]

och dess ylande har nått till Beer Elim [bortom Moabs östra gräns, se 4 Mos 21:16-18].

9 Dimons vatten är fulla av blod,

jag ska låta än mer komma över Dimon [område nordväst om Damaskus],

ett lejon som har flytt från Moab

ska komma över honom och över kvarlevan av landet.

16

1 Skicka lamm till landets härskare från Sela (den branta klippan)

från öknen till Sions döttrars berg.

2 För det ska ske att som flaxande fåglar,

som ett förskingrat bo (fågelnäste),

så ska Moabs döttrar bli

vid Arnons vadställen.

3 Ge råd,

verkställ dom,

gör din skugga som natten [som ett skydd] –

mitt på ljusa dagen [som skydd mot den gassande solen],

göm undan de utstötta,

förråd inte flyktingen.

4 Låt mina utstötta [Guds folk från Juda] bo hos dig, Moab,

var du ett skydd för dem från fördärvarens ansikte. [Den grekiska översättningen Septuaginta vänder på betydelsen: ”Låt de utsatta från Moab bo hos dig (Juda)."]

För utpressaren [syftar kanske på assyrierna] ska komma till ett slut,

fördärvet ska upphöra,

de som trampar ner ska försvinna bort ur landet.

5 Genom nåd (omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed) är en tron upprättad,

och en (person) ska sitta på den i sanning (stabilt; tryggt – hebr. emet), i Davids tält,

en som dömer och söker rätt

och är redo till rättfärdighet.

[Nåd och sanning (hebr. chesed ve emet) hör oskiljaktigt ihop. De presenteras alltid i samma inbördes ordning och återfinns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig.]

6 Vi har hört om Moabs stolthet,

han är mycket stolt,

även om hans högfärd och hans högmod

och hans arrogans, hans grundlösa skryt.

7 Därför ska Moab jämra sig för Moab,

alla ska jämra sig, för Qir-Cheres [förknippas ofta med Moabs antika huvudstad; betyder ”mur av lerskärvor”] russinkakor ska ni sörja,

hårt drabbade.

8 Cheshbons fält förtvinar

och Shivmas vin också,

vars utvalda plantor

övervanns (trampades till marken, fördärvades) av folkens herrar,

de nådde ända till Jaazer,

de slingrade sig till vildmarken,

hennes grenar spreds utomlands,

de passerade över havet.

9 Därför ska jag gråta med dem

som gråter i Jaazer över Shivmas vin.

Jag ska vattna dig med mina tårar, Cheshbon och Elale,

för över din sommarfrukt och över din skörd har stridens larm fallit.

10 Glädje och fröjd har tagits bort från dina fruktbärande fält,

och i din vingård finns ingen sång,

inte heller ska där vara några rop,

inga trampare som trampar vinet i presskaren.

Jag har tystat vinskördens rop.

11 Därför jämrar sig mitt inre (tarmarna, magen) som en kinnor-harpa för Moab,

och mitt inre [hjärtats strängar vibrerar] för Qir-Cheres [i Moab].

12 Och det ska ske när man ser hur Moab har tröttat ut sig själv

på de höga platserna, att han ska komma till sin helgedom och be,

men han ska inte segra.

13 Detta är orden som Herren (Jahveh) talade angående Moab i gångna tider. 14 Men nu har Herren (Jahveh) talat och säger: ”Inom tre år, som åren [noggrant] räknas av en inhyrd arbetare, ska Moabs härlighet bli föraktad med sina stora folkmassor, och kvarlevan ska vara mycket liten och utan styrka.”

17

Profetord mot Damaskus

1 Budskap om (profetord, börda över) Damaskus.

Se, Damaskus ska upphöra (är inte längre; ordagrant ”är bortvänd från”) att vara en stad

och ska bli en ruinhög.

2 Övergivna är Aroers [betyder ”ruinernas”] städer,

de ska vara för hjordarna, som ska ligga ner och ingen ska oroa dem.

[Staden Aroer ligger i landet Moab vid Arnons floddal i nuvarande Jordanien öster om Döda havet, se 4 Mos 32:34. Eftersom det står städer i plural, och frasen ordagrant är (hebr. azavot air aroer) ”övergivna städerna ruiner”, kan hela uttrycket vara poetiskt för att hela Damaskus med omnejd är ruiner och övergivet. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter: ”övergiven för evigt”.]

3 Fästningarna ska försvinna från Efraim

och kungadömet från Damaskus,

och kvarlevan av Aram ska bli som Israels söners härlighet,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

4 Och det ska ske den dagen att Jakobs härlighet ska bli tunn (gå upp i rök, försvinna som en dimma)

och hans kötts fetma ska tyna bort (han ska bli mager).

5 Och det ska bli som när skördemannen samlar den stående säden

och repar axen med sin arm,

ja, de ska vara som när man plockar upp axen

i Refaims dal [bördig dal sydväst om Jerusalem på väg mot Betlehem].

6 Men där ska bli kvar att plocka,

som när man slår ner från ett olivträd,

två eller tre oliver i toppen på den översta grenen,

fyra eller fem grenar på det fruktsamma trädet,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim).

7 På den dagen ska människan (hebr. adam) betrakta sin Skapare [istället för sina fästningar, se Jes 17:3; Mika 7:7],

och hennes ögon se på Israels Helige. [Ordagrant: ’hans två ögon’]

8 Och hon [människan] ska inte betrakta altarna [i Dan och Betel, se 1 Kung 12:28-33],

sina (egna) händers arbete,

inte heller ska hon se till vilka fingrar som har gjort det,

varken aseran [påle för avgudadyrkan] eller solstoden [för tillbedjan av solen eller rökelsealtare].

9 På den dagen ska hennes [människans, se vers 7] starka städer vara som kalhyggen och fällda trädkronor [de städer som amoréerna och hivéerna övergav] framför Israels söner [när de intog landet under Josuas tid]. Allt ska vara (bli) ödelagt.

[Hebreiskan är inte helt lätt här, horesh veamir, har att göra med skog och bergstoppar eller skogen på dem, den grekiska översättningen skriver ”amoréerna och hivéerna”.]

10 För du har glömt bort din frälsnings Gud (Elohim) och du har inte varit uppmärksam på dina starka fästens klippa, därför planterade du behagliga växter och satte främmande (exotiska) skott ibland dem. 11 Den dag du planterade lät du det spira (alternativ översättning: inhägnade du det) och på morgonen gjorde du fröna blommande, (men skörden blev) en hög av grenar på sorgens dag och oläklig smärta.

12 Ve! Många folks uppror som ryter som det rytande havet, och rusningen av länder som rusar som de mäktiga vattnen rusar. 13 Länderna ska rusa som många vatten rusar, men han ska tillrättavisa dem och de ska fly långt bort och ska bli jagade som bergens agnar i vinden, och som något som rullar fram (virvlar runt) i stormen. [Bilden som målas upp här är när man tröskar sin säd med hjälp av uppvindarna på en hög kulle, där vinden för bort de lätta agnarna medan de tunga kornen faller ner på marken igen. Hebr. galgal är något som virvlar fram, som torra löv, tistlar, osv.] 14 Vid aftontiden råder skräck (terror) men före morgonen finns den inte. Detta är deras del som fördärvade oss och deras lott som bestal oss.

18

Profetord mot Kush i söder

1 Du land med surrande vingar,

som ligger bortom (på andra sidan) Kushs floder [söder om nuvarande Etiopien och Sudan],

2 som sänder ambassadörer över havet,

även papyrusbåtar på vattnen.

Gå, ni snabbfotade budbärare, till ett folkslag

som är högrest och med blank (mjuk, glänsande) hud [rakat hår],

till ett fruktansvärt folk (ett folk som alltid varit känt för sin ondska och råhet)

från begynnelsen till idag, ett folkslag som är kraftigt och trampar ner,

vars land delas av floderna.

3 Alla ni världens invånare

och ni som bor på jorden,

när ett baner lyfts upp på bergen,

se, lägg märke till det,

och när ni hör shofaren ljuda,

lyssna (hör upp)!

4 För detta har Herren (Jahveh) talat till mig:

”Jag ska vara stilla och jag ska blicka ut på min boningsplats,

som dallrande hetta i solskenet,

som ett moln av dagg i skördens hetta.”

5 Före skörden, när blomningen är över

och knopparna har blivit mogna druvor,

ska han skära av kvistarna med beskärningskrokar

och skott som skjuter upp ska han ta bort som avhuggna grenar.

6 De ska lämnas tillsammans till bergens rovlystna fåglar

och till rovdjuren på marken.

De rovlystna fåglarna ska tillbringa sommaren på dem

och markens vilddjur ska tillbringa vintern på dem.

7 På den tiden ska en hyllningsgärd bäras fram till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

från ett folk som är högrest och med blank hud,

och från ett folk fruktansvärt från begynnelsen till idag (ett folk som alltid varit känt för sin ondska och råhet),

ett land som är kraftigt och trampar ner,

vars land delas av floderna,

till platsen för Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) namn, berget Sion (tempelplatsen i Jerusalem).

19

En profetia över Egypten

1 Budskap om (profetord, börda över) Egypten.

Se, Herren (Jahveh) rider på ett snabbt moln

och kommer till Egypten

och Egyptens avgudar ska förflyttas i hans närvaro,

och Egyptens hjärta ska smälta inombords.

2 Och jag ska sporra Egypten mot Egypten,

och de ska strida varje man mot sin bror,

och varje man mot sin granne,

stad mot stad,

och kungarike mot kungarike.

3 Och Egyptens ande ska göras tom (de tappar sitt mod)

och jag ska omintetgöra deras rådslut,

och de ska söka hos avgudarna,

och de som viskar och andarna (demonerna) och familjeandarna (släktdemonerna).

4 Och jag ska överlämna Egypten

till en grym herre,

och en våldsam kung ska regera över dem,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot).

5 Och vattnet ska sina i havet

och floderna ska torka ut.

6 Och floderna ska bli stinkande,

Egyptens (hebr. Matsor – singular) strömmar ska bli små och torka upp,

rören och vassen ska vissna,

7 våtmarkerna längs Nilen,

vid Nilens flodbankar.

Och allt som är sått vid Nilen,

ska bli torrt,

drivas bort och inte vara (finnas, existera) mer.

8 Fiskarna ska klaga,

och alla som kastar ut metspön i Nilen ska sörja,

och de som sprider ut näten över vattnet

ska försmäkta.

9 Därtill ska de som arbetar med kammat lin

och de som väver bomull komma på skam.

10 Hennes grundvalar ska krossas,

alla som gör dammar ska bli bedrövade i själen.

11 Tsoans furstar är fullkomliga dårar,

faraos visaste rådgivare är oförnuftiga rådgivare.

Hur kan ni säga till farao:

”Jag är den vises son, son till en forntida kung?”

12 Var är de nu, de visa männen?

Låt dem berätta för dig nu, och låt dem veta

vad Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

har för avsikt angående Egypten.

13 Tsoans furstar har blivit dårar,

Nofs furstar är bedragna,

de har fått Egypten att gå vilse,

som är hennes stammars hörnsten.

14 Herren (Jahveh) har blandat henne med

en ande av förvirring (yrsel),

och de har fått Egypten att ragla (vackla) i varje göromål,

som en drucken raglar (vacklar) i sina spyor.

15 Inte heller ska det finnas något arbete att göra för Egypten

som huvud eller svans, palmkvist eller kaveldun.

16 På den dagen ska Egypten likna en kvinna och ska darra och frukta på grund av skakningarna från Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) hand, som han skakar över dem. 17 Och Juda land ska bli en skräck för Egypten, så snart någon nämner om det för dem ska de bli rädda, på grund av Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) avsikter, som han har avsett mot dem.

18 På den dagen ska det finnas fem städer i Egyptens land som talar Kanaans språk och avlägger ed till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). En av dem ska heta Ödeläggelsens stad (hebr. ir ha-heres). [Syftar på staden On, på grekiska Heliopolis (”solstaden”), ca 8 km nordost om Kairo.]

19 På den dagen ska det finnas ett altare till Herren (Jahveh) mitt i Egyptens land och en pelare på dess gräns till Herren (Jahveh). 20 Och det ska vara ett tecken och ett vittnesbörd till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) i Egyptens land, för de ska ropa till Herren (Jahveh) på grund av sina förtryckare, och han ska sända dem en frälsare och en försvarare som ska befria dem. 21 Och Herren (Jahveh) ska göra sig själv känd för Egypten, och egyptierna ska känna (vara intimt förtrogna med) Herren (Jahveh) den dagen. De ska tillbe med djuroffer och matoffer och ska ge löften till Herren (Jahveh) och infria dem. 22 Och Herren (Jahveh) ska slå Egypten, slå och hela (bota) och de ska återvända till Herren (Jahveh), och de ska bönfalla honom och han ska hela (bota) dem.

23 På den dagen ska det vara en huvudväg från Egypten till Assyrien, och assyrierna ska komma till Egypten och egyptierna till Assyrien och egyptierna ska tillbe med assyrierna. 24 På den dagen ska Israel vara den tredje med Egypten och med Assyrien, en välsignelse mitt på jorden, 25 eftersom Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har välsignat honom och sagt: ”Välsignat är mitt folk Egypten, och verket av min hand Assyrien, och min arvedel Israel.”

20

1 Det år då Tartan kom till Ashdod, när Assyriens kung Sargon skickade honom (dit) och han stred mot Ashdod och intog det, 2 på den tiden talade Herren (Jahveh) genom Jesaja, Amots son, och sa: ”Gå och ta av säcktyget från dina höfter och ta av skorna från dina fötter.” Han gjorde så och vandrade runt naken och barfota. 3 Herren (Jahveh) sa: ”Så som min tjänare Jesaja har vandrat naken och barfota för att under tre år vara ett tecken och en varning över Egypten och Kush [nuvarande Etiopien/Sudan], 4 så ska Assyriens kung leda iväg Egyptens fångar och de landsflyktiga från Kush [nuvarande Etiopien/Sudan], unga och gamla, nakna och barfota och med oskylda rumpor, till en skam för Egypten. 5 De ska bli förskräckta och fyllda med skam eftersom de satte sitt hopp till Kush och skröt om Egypten.” 6 Kustlandets invånare ska på den dagen säga: ”Se, sådan är vår förväntan, dit flydde vi för att få hjälp och bli befriade av kungen i Assyrien. Hur ska vi nu kunna komma undan?”

21

Babylons fall

1 Budskap om (profetord, börda över) öknen vid havet [troligtvis Babylon och området kring floden Eufrat].

Som en virvelvind i söder [hebr. negev] sveper fram,

kommer det från öknen,

från ett fruktat (fruktansvärt) land [mederna].

2 En hemsk syn berättas för mig:

”Den förrädiska köpmannen handlar förrädiskt,

och tillspillogivaren tillspilloger.

Gå upp, Elam!

Belägra, du Medien!

Allt dess suckande har jag gjort slut på (tystat).”

3 Därför är mina höfter fyllda med krampryckningar,

krystvärkar har tagit greppet om mig,

som krystvärkarna hos en kvinna i födslovånda.

Jag är böjd (ligger i fosterställning) så att jag inte kan höra,

jag är förskräckt så att jag inte kan se.

4 Mitt hjärta är förvillat,

skräck har överväldigat mig,

skymningsljuset som jag längtade efter

har vänt sig (är inte längre något behagligt, har bytt betydelse) och fått mig att darra (av skräck).

5 De förbereder bordet,

de tänder lamporna,

de äter, de dricker.

”Stå upp, furstar,

smörj sköldarna (gör er redo till strid)!”

6 För så har Herren (Adonai) sagt till mig:

”Gå, sätt ut väktare,

låt honom berätta vad han ser.

7 Och när han ser en armé (karavan),

ryttare i par,

en armé (karavan) av åsnor,

en armé (karavan) av kameler [allt detta beskriver ett assyriskt fälttåg],

ska han lyssna (ge akt – hebr. qashav) noggrant (hebr. qashev),

mycket noggrant (hebr. qashev).”

8 Och han ska ropa (ryta) som ett lejon:

”Över (högst upp i) vakttornet,

Herre (Adonai),

står jag oavbrutet hela dagen,

och jag sitter på min vaktpost hela natten.

9 Och se, där kommer en armé med män,

ryttare i par.

Och han talade och sa: Fallet, fallet är Babel,

och alla hennes skurna avgudar är slagna till marken.”

10 Mina söndertröskade, som säd på tröskplatsen [ordagrant: Du min tröskning, och barn av min tröskplats – Juda hade blivit krossat av Babylon],

det som jag har hört från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim),

har jag berättat för dig.

Edom

11 Budskap om (profetord, börda över) Doma [betyder ”tystnad” och refererar till Edom].

Man kallar på mig från Sheir:

”Väktare, hur är det med natten?

Väktare, hur är det med natten?”

12 Väktaren svarar:

”Morgonen kommer, men även natten,

om ni ska fråga, fråga, återvänd, kom.”

Arabien

13 Budskap om (profetord, börda över) Arabien.

I Arabiens busksnår ska ni vara inhysta,

ni dedaniternas karavaner.

14 Möt de törstande med vatten, ni invånare i Temas land,

möt flyktingen (främlingen) med deras bröd [det bröd som rätteligen tillhör dem]. [Tema är en oas i Arabiska öknen, folket var ättlingar till Ismael, se 1 Mos 25:15.]

15 För de flyr från svärdet,

från det dragna svärdet

och från den spända bågen

och från det fruktansvärda kriget.

16 För så har Herren (Adonai) sagt till mig: ”Inom ett år, så som en inhyrd [noggrant] räknar år, ska Kedars härlighet [område i norra Arabien] falla, 17 och återstoden av antalet bågskyttar, de mäktiga männen av Kedars söner, ska förminskas, för Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), har talat.”

22

Jerusalem och Egypten

1 Budskap om (profetord, börda över) Synernas dal [Jerusalem – platsen för uppenbarelse och visioner].

[Frasen ”Synernas dal” syftar på Jerusalem, se vers 5, 8-10. Det kan syfta på Hinnomdalen (i NT Gehenna) som var den plats där man utförde barnoffer och ockulta ritualer, se Jer 7:31-34. Jesaja fördömer folket som sökte andlighet i andra gudar, uttrycket är då ironiskt för ”falska synernas dal”. Det kan också vara en antydan om att det var här i Jerusalem, där Guds tempel stod, de egentligen skulle se Herren (Jahveh).]

Vad plågar dig nu,

eftersom alla har gått upp på hustaken [för att offra till avgudar, se Jer 19:13; Sef 1:5],

2 du som är full av uppror,

en tumultartad stad, en glädjens plats?

Dina slagna är inte slagna med svärd,

inte döda i krig.

3 Alla dina härskare har flytt tillsammans,

utan båge är de bundna (fångade),

alla som blev funna av dem binds ihop tillsammans,

de har flytt långt bort.

[Detta får en uppfyllelse 701 f.Kr. under den assyriske kungen Sanheribs fälttåg mot Jerusalem, se 2 Kung 18:1-20:21. Har även sin uppfyllelse 586 f.Kr. 2 Kung 25:1-7.]

4 Därför säger jag: Titta (se) bort ifrån mig,

jag ska gråta bittert [Jes 21:3-4],

gör inga ansträngningar att trösta mig,

på grund av fördärvet av dottern mitt folk.”

5 Det är en dag av kaos (förvirring)

och av trampande och av bestörtning från Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot) [Jes 2:12; Mika 7:14].

I Synernas dal [Jerusalem] bryts muren ner (stödet tas bort – allt undermineras),

och ett rop [om hjälp hörs] upp mot berget [tempelberget].

6 Och Elam bar kogret,

med en armé människor, ryttare,

och Kir blottlägger skölden.

7 Och det hände när dina utvalda dalar var fyllda med vagnar

och ryttarna ställde sig i slagordning i porten,

8 och Judas skydd lades i öppen dager (det som täckte Juda togs bort),

att den dagen såg du till rustningen i skogshuset.

[Kan syfta på det förråd som Salomo byggt, se 1 Kung 10:16-17]

9 Och du såg överträdelserna i Davids stad,

att de var många.

Och du samlade ihop vattnet

från den lägre dammen.

[Detta gjordes av Achaz och Hiskia under Jesajas dagar, se Jes 7:3. Dammen kan syfta på Siloam och den undervattenstunnel som Hiskia lät bygga från Gichonkällan, se 2 Krön 32:30; 2 Kung 20:20.]

10 Och du räknade Jerusalems hus

och bröt ner husen för att förstärka muren.

11 Du gjorde också en damm mellan de två murarna

för vattnet från den gamla dammen,

men ni såg inte till honom som gjort detta,

inte heller hade ni respekt för honom

som formade det för länge sedan.

12 På den dagen ska Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot), kalla till gråt

och till klagan och till att omgjorda sig med säcktyg.

[Uttryck för sorg och även ånger.]

13 Och se glädje och fröjd,

slakta oxar och döda får,

äta kött och dricka vin.

”Låt oss äta och dricka

för i morgon ska vi dö.”

14 Och Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) uppenbarar sig själv i mina öron: ”Sannerligen ska denna synd inte bli sonad till dess du dör”, säger Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot).

15 Så säger Herren, Härskarornas Herre (Adonai Jahveh Sebaot):

”Gå! Ta dig [personligen] till denna tjänare (ordagrant: någon som ska vara till nytta – hebr. sachan) [men som visade sig inte vara till nytta], till Shevna, som är över huset [överförvaltaren som ansvarade för palatset och/eller templet i Jerusalem].

[Frasen ”som var över huset” (hebr. asher al habajit) beskriver en högt uppsatt post. Ordet hus kan betyda allt från ett vanligt hushåll till ett kungligt palats eller ett tempel. Under det delade kungariket används frasen för en hög post både i syd- och nordriket, se 1 Kung 4:6; 18:3. Ofta var det den högsta positionen i palatset, se Jes 36:3; 37:2. Positionen hölls ibland av kungens son, se 2 Krön 26:21. Posten motsvarar den franska titeln maior domus som kan översättas hovmästare eller husmästare. På slutet av 1800-talet hittade den franske arkeologen Charles Clermont-Ganneau en grav i utkanten av Davids stad vid Siloam med inskriptionen: ”graven till … jahu asher al habajit”. Början av namnet hade tagits bort. Graven är daterad till 600-talet f.Kr. Så sent som 2019 hittades i utgrävningar i Jerusalem en stämpel med inskriptionen: Adonai asher al habajit som betyder ”Herren, som är över huset”.

Shevna var en av kung Hiskias tjänare. Han verkade både som sekreterare (2 Kung 18:18, 26) och på posten ”över huset”. Den medeltida rabbinen Rashi tolkar huset som templet, och i så fall är han överstepräst, men troligare är att det är palatset och kungahuset som han förestår. Jesaja skulle gå och konfrontera Shevnas högmod, fåfänga och falska trygghet med följande frågor:]

16 Vad har du här? Och vem har du här [vilka släktingar till dig finns härr],

eftersom du har huggit dig en grav här?

Du har huggit ut åt dig en grav på höjden

och gjort dig själv en boning i klippan.

17 Se, Herren (Jahveh) ska slunga iväg dig våldsamt (kasta dig med ett kast) – [du] stridsman,

med ett fast grepp greppa dig (vända dig) [hålla fast dig, så du inte kan fly].

18 Han ska med våld rulla ihop dig

och kasta dig som en boll till ett stort land,

där ska du dö och där ska vagnarna vara din ära,

du skam för Herrens (Adonais) hus!

19 Och jag ska knuffa dig från din post (militära placering),

och från din tjänst (militära rang) ska du bli nerdragen (degraderad).

20 Och det ska ske på den dagen att jag ska kalla

på min tjänare Eljaqim, Hilkias (hebr. Chilqijahos) son [hans möte med Assyrien beskrivs i Jes 36:3],

21 och jag ska klä honom med din mantel

och omgjorda honom med din gördel,

och jag ska anförtro ditt regentskap i hans hand,

och han ska bli en far för invånarna i Jerusalem och för Juda hus.

[Namnet Eljaqim, som betyder ”må Gud upprätta” har hittats på flera sigillavtryck i Tell Beit Mirsim, Beit-Shemesh och Ramat Rahel. Han tjänade som en asher al habajit (kunglig tjänare) under kung Hiskia 2 Kung 18:18; 19:2. Avtrycken från sigillen har hittats på krukor daterade till Hiskias regeringstid 701 f.Kr.]

22 Och nyckeln till Davids hus

ska jag placera på hans skuldror [Jes 9:6],

och han ska öppna

och ingen kan stänga,

och han ska stänga

och ingen kan öppna. [Jfr Matt 16:19; Upp 3:7]

23 Och jag ska fästa honom som en plugg på en säker plats, och han ska vara till en hederstron för sin fars hus. 24 På honom ska de hänga all ära och härlighet från hans fars hus, ättlingarna och efterkommande, alla små redskap från skålar till vinkannor.

25 På den dagen,” förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), ”ska pluggen som fästes på en säker plats ge vika, och den ska bli nerhuggen och falla, och det som hängde på den ska huggas bort”,

för Herren (Jahveh) har talat.

23

Tyros och Sidon läggs öde

1 Budskap om (profetord, börda över) Tyros.

Ve er, ni Tarshish skepp [stora skepp som seglade ända till Spanien],

för det [Tyros] är ödelagt så att där inte finns några hus, ingen ingång (hamn),

från kitteernas land [Cypern – hebr. erets Kittim]

blir det uppenbarat [kommer nyheten om detta] för dem.

2 Var stilla [sörj i tysthet], ni kustlandets invånare,

ni Sidons köpmän – de som korsat haven har fyllt er [med handelsvaror, rikedomar och välstånd].

3 Över stora vatten

kom Shichors säd;

Nilens skörd var hennes inkomst

och hon var folkens marknad.

4 Bli till skam, Sidon, för havet har talat, havets fäste säger: ”Jag har inte haft födslovånda, inte fött fram,

inte har jag uppfostrat unga män, inte fostrat jungfrur.”

5 När det de hör (budskapet kommer) till Egypten,

ska de bli smärtsamt sårade av det de hör om Tyros.

6 Passera över Tarshish.

Ve er invånare i kustlandet.

7 Är detta er glada stad

vars fötter i forna tider,

i förgångna dagar,

bar henne långt bort på resor?

8 Vem har tänkt ut detta mot Tyros,

den krönta staden,

vars köpmän (hebr. kenaan; samma ord som folkslaget kanaanéer) är furstar,

vars resande är de ärbara på jorden?

9 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har tänkt ut det

för att orena härlighetens stolthet,

för att föra till förakt jordens alla ärbara.

10 Översvämma ditt land som Nilen, Tarshish dotter!

Där finns inte längre någon gördel.

11 Han har sträckt ut sin hand över havet,

han har skakat kungarikena,

Herren (Jahveh) har gett befallningar om Kanaan

att fördärva dess starka fästen.

12 Och han sa: ”Du ska inte längre glädjas, du förtryckta jungfru, Sidons dotter.

Stå upp, gå över till kitteernas land [Cypern, men även länderna västerut – hebr. erets Kittim],

inte heller där ska du ha någon vila.

13 Se, kaldéernas land [Babylon], detta folk är inte [det existerar inte längre som folk].

Assyrien gav detta land till vilda djur (hebr. tsi; ökendjur).

De satte upp sina belägringstorn,

de omstörtade dess palats

och gjorde det till en ruin.

14 Ve, ni Tarshish skepp,

för ert fäste är ödelagt.

15 Och det ska ske på den dagen att Tyros ska bli bortglömt i 70 år, enligt kungens dagar (tideräkning). När de 70 åren är slut ska det gå med Tyros som i skökans sång:

16 Ta din kinnor-harpa (kithara – hebr. kinnor) [mindre harpa], gå runt i staden,

du länge bortglömda sköka,

gör (komponera, spela) vackra melodier, sjung många sånger,

så att du till äventyrs blir ihågkommen.

17 Och det ska ske efter slutet på de 70 åren att Herren (Jahveh) ska komma ihåg Tyros och hon ska återvända till sin sysselsättning och ska bedriva handel med alla världens kungariken på jordens ansikte (yta). 18 Och hennes vinning och hennes sysselsättning ska vara helgad till Herren (Jahveh), den ska inte bli värderad eller läggas i förråd, för hennes vinning ska vara till för dem som vistas inför Herrens ansikte, för att äta sin del, och till ståtliga (praktfulla, anständiga) kläder.

24

Stadens (Babylons) fall och Judas upprättelse (kap 24-27)

1 Se (hebr. hinneh – syftar på en framtida händelse),

Herren (Jahveh) tömmer (hebr. baqaq) jorden

och ödelägger (hebr. balaq) den

och vänder landytan upp och ner

och förskingrar [sprider, se 1 Mos 11:9] dess invånare. [Jes 13:9]

2 Och det ska ske,

som med folket, så även med prästen,

som med tjänaren, så även med hans herre,

som med tjänstekvinnan, så även med hennes föreståndarinna (härskarinna),

som med köparen, så även med säljaren,

som med långivaren, så även med låntagaren,

som med borgenären, så även med gäldenären.

[Alla drabbas, se även Hes 7:12, 13; Hos 4:9; Upp 6:15.]

3 Tom ska jorden tömmas (jorden ska bli helt tom),

och plundrande ska den bli plundrad (den ska bli fullständigt föraktad),

för Herren (Jahveh) har talat detta ord.

[Orden tom (hebr. baqaq) och plundrad (hebr. bazaz) dubbleras i hebreiskan för att förstärka.]

4 Jorden sörjer och vissnar,

världen tynar bort och vissnar,

de upphöjda människorna på jorden tynar bort. [Alternativ översättning: de höga platserna tynar bort, jordens folk.]

5 Jorden är orenad av sina invånare,

eftersom de har överträtt undervisningen,

kränkt förordningarna (saker inristat),

brutit det eviga förbundet.

6 Därför har en förbannelse slukat jorden,

och de som bor där har befunnits skyldiga,

därför har jordens invånare tynat bort

och få män är lämnade kvar.

7 Vinet sörjer (slår fel), vinstocken tynar bort (torkar),

alla glada hjärtan suckar.

8 Munterheten från tamburinerna vilar (får en sabbatsro – hebr. shavat),

larmet från de glada tystnar,

kinnor-harpans (kitharans) glädje vilar (får en sabbatsro). [Jes 5:12; Upp 18:22]

9 De dricker inte vin med en sång,

starka drycker är bittra för dem som dricker dem.

10 Nedbruten är tomhetens ort (samlingsplatsen har blivit öde),

alla hus är stängda så att ingen kan komma in.

11 Det är ett rop på gatorna mitt i vinet,

all glädje är förmörkad,

landets fröjd är borta.

12 I staden är ödsligheten kvar,

och portarna är slagna i ruiner.

13 För så ska det vara mitt på jorden

bland folken,

som när man slår av ett olivträd (vid skörd),

som efterskörden när vinskörden är klar.

14 Mumlarna (de som mumlar) lyfter upp sina röster, de sjunger,

för Herrens (Jahvehs) majestät ropar de från havet.

15 Ära därför Herren (Jahveh) i ljusen (länderna i öster), på öarna i havet [i väster],

Herrens (Jahvehs) namn, Israels Gud (Elohim).

16 Från jordens yttersta gräns hör vi sånger: ”Ära till den rättfärdige”.

Men jag säger: ”Jag tynar bort, jag tynar bort,

ve över mig.

Förrädarna handlar (agerar) förrädiskt,

ja förrädarna handlar (agerar) mycket förrädiskt.”

17 Terror, avgrundsdjup och fällor är över (drabbar) er

ni jordens inbyggare.

18 Och det ska ske att den som flyr från ljudet av terror

ska ramla ner i avgrundsdjupet,

och den som kommer upp ur (från) mitten av avgrundsdjupet

ska fångas i en fälla,

för fönstren i höjden är öppna

och jordens grundvalar skakar.

19 Jorden är sönderbruten,

har helt brutits sönder,

jorden är söndersmulad i bitar,

jorden skakar och stapplar.

20 Jorden rullar fram och tillbaka som en drucken

och svajar hit och dit som en hydda (koja)

och dess överträdelser är tunga

över den och den ska falla och inte resa sig igen.

21 Och det ska ske den dagen att Herren (Jahveh) ska straffa

de höga i höjden och jordens kungar på jorden.

22 Och de ska samlas tillsammans

som fångar samlas i fängelsehålan

och blir inlåsta i fängelset,

och efter många dagar ska de bli straffade.

23 Sedan ska månen blygas och solen skämmas,

för Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) ska regera

på Sions berg och i Jerusalem, och inför hans äldste ska härlighet råda.

25

En lovsång till Herren

[Kapitel 13-24 beskriver Guds domar över nationer och städer. Hela kapitel 25 är en lovsång till Härskarornas Herre som kuvar sina fiender och uppenbarar sig som kung på Sions berg (Jes 24:23) inför hela jorden, till stor glädje och tröst för alla som väntar på honom.]

1 Herre (Jahveh), du är min Gud (Elohim)!

Jag vill upphöja dig, jag vill prisa ditt namn!

För du har gjort något underbart (ett förunderligt mirakel) [Jes 9:6],

[dina] beslut (visa rådslut, planer) sedan urminnes tid – [är, uppfylls, står fast i] trofast sanning.

[På hebreiska avslutas meningen: emonah omen. Bägge orden (trofasthet och sanning/trovärdighet) springer ur verbet aman – att tro, förtrösta, bekräfta, stödja, bygga upp, vårda, fostra och stå fast. När hebreiskan upprepar ord är det för att betona och understryka. Ordet för beslut (hebr. etsah) står i plural (hebr. esot) och kan syfta på ”alla Guds rådslut”, men pluralformen kan även betona att något är helt oundvikligt, som t.ex. i Jes 53:9, där ordet för död är i plural. Pluralformen esot och det dubbelbetonade emonah omen, understryker och förstärker hur absolut kompromisslöst sanna och trofasta Guds visa rådslut är. Se även Jes 37:26; 42:9; 46:10.]

2 För du har gjort stad till stenhög [representerar världshärskare och deras stolta städer],

befäst (avklippt – otillgänglig) ort (samlingsplats – hebr. qirja) till ruin.

Främlingarnas palats (högresta fäste) utgör inte [längre] någon stad,

aldrig någonsin ska den byggas upp igen.

[Stad står i obestämd form, men associationerna går till Babylon och Nineve som ligger i ruiner idag, se Jer 51:37; Upp 18:1-24; 19:1-3. Två ord för stad används, hebr. ir som betecknar en befäst stad med ringmur och portar, medan hebr. qirja betecknar en stad utan ringmur (översätts här till ort). Ordet har sitt ursprung i att samlas och att vara en mötesplats. Ordet för befäst är batsir som ofta beskriver en befäst stad, men kommer från ordet att avgränsa, men kan även betyda avklippt eller avlägsen. Parallellismen här skulle kunna vara att den stora befästa staden (hebr. ir) inte har bättre skydd än den obefästa orten (hebr. qirja) på landsbygden – Herren har gjort båda till en stenhög och en ruin.]

3 Därför ska ett starkt (våldsamt, grymt) [hedniskt] folk ära dig,

orten (samlingsplatsen) [kollektivt singular för omgivande städer] med grymma (skoningslösa) hedningar frukta dig.

4 För du har varit ett värn (skydd; en tillflykt) för den svage [Ps 27:1],

ett värn för den fattige i hans nöd (fara, trångmål),

en tillflykt undan storm (mot störtskur/slagregn),

ett skydd mot [solens] hetta.

Ja, de skoningslösas (grymmas, våldsammas) andedräkt,

är som en storm (störtskur) mot en vägg [piskar som en vinterstorm mot en sidovägg/skyddsvall],

5 är som [solens] hetta i ett torrt landskap.

Främlingars oväsen (larm, uppror) ska du kuva (förödmjuka; trycka ner – hebr. kana),

som [solens] hetta [dämpas och avtar] i skuggan av ett moln.

De skoningslösas (grymma tyrannernas) segersång kommer att tystas ner (avta; ödmjukas; tryckas ner – hebr. anah).

6 Och på detta berg [Jerusalem] ska Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) göra (tillreda)

en [stor] festmåltid för alla folk (folkslag från alla länder).

En festmåltid med feta rätter, en festmåltid med vin av goda årgångar

– av feta mustiga (märgrika) rätter och lagrat, klarat vin.

[I Jerusalem, på berget Sion, har Gud redan planerat och förberett för ett stort gästabud när Jesus kommer tillbaka för att upprätta tusenårsriket. Sista delen lyder ordagrant: ”en fest med fetter, en fest med bottensatser, märgfulla fetter, filtrerade bottensatser”. Fett ansågs vara en delikatess. Vin med bottensats är vin där kärnorna fått mogna i vinet.]

7 Ja, på detta berg ska han uppsluka (utplåna; ordagrant: har han uppslukat)

den slöja (den ytliga ansiktsskylande täckmanteln) som är [tätt] höljd

över alla folk,

det täckelse (gjutna beläte) som ligger utspritt (sammanflätat, -vävt)

över alla hednafolk. [Som hindrar dem från att se Gud, se 2 Kor 4:4.]

8 Han ska uppsluka (utplåna; har uppslukat) döden för evigt (i seger – hebr. netsach)!

[När Paulus citerar detta stycke i 1 Kor 15:54 använder han Septuaginta – den grekiska översättningen av Gamla testamentet.]

Och Herren Gud (Adonai Jahveh) ska torka (torkar/har torkat) bort tårarna

från alla ansikten [Upp 7:17; 21:4];

ja, han ska ta bort (han gör/har gjort helt slut på) sitt folks förnedring (skam, vanära, hån, förakt)

från hela jorden

– för Herren (Jahveh) har talat.

9 Och på den dagen ska man säga:

”Se, här (detta) är vår Gud (Elohim)!

Vi har väntat på (hoppats; längtat efter) honom och han kommer att frälsa (rädda, befria) oss.

Här är Herren (Jahveh) – vi har väntat på honom.

Låt oss jubla och vara glada över (i) hans frälsning!”

10 För Herrens (Jahvehs) hand ska vila på (över) detta berg,

och Moab är nertrampat under honom,

som halm trampas ner i dyngpölen (dyn; gödselpölen).

11 Han sträcker (sträckte) ut sina händer (ordagrant: sin hand) i dess [gödselpölens] mitt,

som simmaren sträcker ut sina händer för att simma,

och hans stolthet dras (drogs) ner [Herren kväste och sänkte hans stolthet]

tillsammans med hans händers [alla] konster (spratt; påfund och fula knep).

12 Och dina höga försvarstorn (värn; dina murars höga fäste/säkra höjd)

böjer (tog) han ner,

drar ner (sänkte, kväste) dem och slår (förde) dem till marken,

ner i stoftet.

26

En lovsång

[Hela detta kapitel är en sång, skriven för de återlösta när Messias regerar. Jesaja beskriver det som om han befinner sig där och både ser och hör hur folket uttrycker sin tacksamhet och lovsång till Gud.]

1 På den dagen [när hela skapelsen är återupprättad, se Apg 3:21] ska denna sång sjungas i Juda land:

______

Vi har en stark stad,

murar och befästningar har han utvalt för frälsning. [Upp 21:14-26]

2 Öppna portarna [Ps 24:7, 9; 118:19; Upp 21:22-27; 22:14],

så att det rättfärdiga folket (den rättfärdiga nationen) kan komma in

– [de] som vakar (skyddar, bevarar – som en väktare) över trofastheten (sanningarna; plural – all sanning; på sanningens alla områden).

3 Den som är fast i sitt sinne [stödjer sig på Gud och låter sina tankar formas av honom]

bevarar (vaktar, skyddar) du i frid, frid (i fullkomlig frid – hebr. shalom shalom) [Fil 4:7],

för han förtröstar (litar) på dig. [Rom 5:1; Joh 14:27]

[Här och i Jes 57:19 upprepas frid två gånger. Det är hebreiskans sätt att betona och ge eftertryck. Ordet beskriver en fullständig harmoni på alla livets områden: ro, stillhet, vila, goda relationer, hälsa och välgång. I vers 1 nämns staden, vilket syftar på Jerusalem vars hebreiska namn är Jeroshalajim. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två – ändelsen ”-ajim” indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. I antika egyptiska källor kallas staden ”Ursalimmu” vilket betyder ”fridens fundament/fredens grund”.]

4 Förtrösta på (lita på; var trygg/frimodig i) Herren (Jahveh) för evigt (för alltid) [ta din tillflykt till honom],

för i Herren Herren (Jah Jahveh) finns en evig klippa (är evig styrka – hebr. tsor).

[I hebreiskan står två ord för Herren i den andra strofen: kortformen Jah följt av hela gudsnamnet Jahveh. Upprepningen betonar Guds oföränderlighet. Grundtextens tsor är ett massivt berg som bildligt talar om styrka och en fast punkt, se Matt 7:24.]

5 Han har brutit ned (ödmjukat) dem som bor i det höga [de har tvingats att böja sig],

den starka (imponerande, upphöjda) staden har förts ned,

den är jämnad med marken,

förd till stoftet.

6 Foten ska trampa ned den,

även de fattigas fötter – stegen av de nödlidande.

7 Den upptrampade vägen till rättfärdighet är rak,

de rättrådiga gör rättfärdighetens stig slät (jämn, lätt att gå på).

8 Även på stigen för dina påbud (bindande juridiska beslut), Herre (Jahveh), har vi väntat på dig,

till ditt namn och till din åminnelse (hågkomst) är hela vår varelses längtan (står vår själs förhoppning). [2 Mos 3:15]

9 Jag, hela min varelse (själ – hebr. nefesh), har längtat efter dig under natten [Ps 63:7; Höga V 3:1],

ja, min ande i mig har sökt dig tidigt (gryningen; ärligt, uppriktigt),

för när dina påbud (bindande juridiska beslut) råder på jorden,

lär sig världens inbyggare rättfärdighet.

10 Visas [bara] nåd (låter man oförtjänt kärlek visas – hebr. chanan) mot den onde,

lär han sig aldrig vad rättfärdighet (rättvisa) är,

även i de rättrådigas (rakryggades) land kommer han handla orätt (vara genomsyrad av ondska – hebr. aval) [Ps 71:4]

och inte se Herrens (Jahvehs) majestät.

11 Herre (Jahveh), din hand är upplyft [redo att handla]

men de ser inte;

de ska se med skam din nitälskan (din djupa passion och kärlek – hebr. qinah) för folket,

eld ska uppsluka dina motståndare.

12 Herre (Jahveh), du ska påbjuda (stadfästa) frid (shalom) för oss,

för du har verkligen utfört allt vårt arbete för oss.

13 Herre (Jahveh) vår Gud (Elohim),

andra herrar bredvid dig har haft överhöghet över oss,

till dig ensam nämner vi ditt namn.

14 De döda lever inte,

skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim) reser sig inte,

till slutet har du tuktat och ödelagt dem

och låtit deras minne förblekna.

15 Du har samlat åt dig från folkslagen, Herre (Jahveh),

du har samlat åt dig från folkslagen ära (härlighet, tyngd – hebr. kavod)

till jordens alla yttersta gränser.

16 Herre (Jahveh), i trångmål har de sökt dig,

i tysthet har de utgjutit en bön när din tuktan var över dem.

17 Som en gravid kvinna som närmar sig tiden för sin förlossning

är i smärta och ropar i sitt värkarbete,

så har vi varit framför ditt ansikte, Herre (Jahveh).

18 Vi har varit gravida, vi har varit i smärta,

vi har fött fram vind,

vi har inte åstadkommit någon befrielse i landet,

inte heller har jordens invånare kommit till liv.

[Det hebreiska ordet för ”vara gravid” här är i formen herajon och skrivs med fem bokstäver: he, resh, jod, vav och nun. Talvärdet för detta ord är 271 (5+200+10+6+50). En graviditet varar mellan 266 och 280 dagar, där just talet 271 är medianen!]

19 Dina döda ska leva,

mina döda kroppar ska resa sig [Dan 12:2],

vakna och sjung,

ni som bor i stoftet,

för din dagg är som ljusets dagg

och jorden ska ge liv till skuggorna (de avlidna – hebr. rafaim).

20 Kom, mitt folk, gå in i dina kamrar

och stäng dina dörrar om dig,

göm dig själv ett ögonblick,

till dess vreden har dragit förbi.

21 För se, Herren (Jahveh) kommer fram från sin plats (boning)

för att besöka jordens inbyggare för deras synd,

jorden ska blotta hennes blod

och ska inte heller dölja sina slagna (slaktade).

______

27

1 På den dagen,

ska Herren (Jahveh) med sitt svärd,

det stora och starka,

straffa Leviatan, den snabba (flyende, hala) ormen,

och Leviatan, den slingriga ormen,

och döda draken som är i havet.

[Grundordet för Leviatan betyder att tvinna och vrida sig och det verkar beskriva ett sjöodjur med reptilliknande drag, se Ps 74:14; 104:26; Job 40:20. I textfynd från staden Ugarit, längs med den nordsyriska kusten, nämns havsodjuret Lotan. Det är ett mytomspunnet urtidsmonster som står för kaos och ondska. Jesaja använder sig av dessa mytologiska bilder när han beskriver Guds slutgiltiga seger över ondskan. En dag kommer Herren att straffa Leviatan, ormen och draken i havet. I Psaltaren nämns också Leviatan och hur Gud ska knäcka alla hans huvuden, se Ps 74:14; 104:26. I Bibelns sista bok beskrivs också ett havsodjur med sju huvuden som tydligt identifieras med den urgamla ormen – Satan, se Upp 12:3; 13:1-2. I Jobs bok beskrivs Leviatan med många detaljer, se Job 40:20-41:25.]

2 På den dagen [då Leviatan, dvs. djävulen, en gång för alla blir förgjord, se vers 1] –

ska jag sjunga om en underbar vingård! [Vingården är en symbol på Israel, kan syfta på landet Israel under Jesajas tid eller tusenårsriket]

3 Jag, Herren (Jahveh), vaktar vingården.

Jag vattnar den regelbundet (i varje ögonblick).

Jag vaktar den dag och natt

så att ingen kan skada den.

4 Jag är inte arg (vrede finns inte inom mig). [Jag är inte arg på vingården, jag bryr mig om den.]

Om tistel och törne [fiender mot mig] skulle marschera mot mig i strid. [Då finns det två alternativ.]

Jag kan gå upp mot dem, och bränna upp dem.

5 Eller så söker de skydd hos mig (tar till sig min styrka och överlämnar sig till mig),

och söker frid (shalom) med mig.

Ja, låt dem söka min frid (shalom – fred och all slags välgång och välsignelse) med mig [det är min högsta önskan].

6 I dagar som kommer (i kommande generationer) ska Jakob skjuta rötter.

Israel ska blomstra och skjuta skott

och uppfylla hela jordens yta.

7 Har han slagit honom

som han slog dessa som slog honom?

Eller är han slagen

efter (i likhet med) slakten av dem som slaktades av honom?

8 I fullt mått när du sänder iväg henne,

ska du strida med henne,

han har tagit bort henne

med sin hårda vindstöt på östanvindens dag.

9 Därför ska Jakobs synd bli försonad genom detta,

och detta är all frukt av borttagandet av hans synd,

när han bryter ner alla altarets stenar,

som kalkstenar som bryts i bitar,

så att aseran [påle för avgudadyrkan] och solguden inte reser sig igen.

10 Den befästa staden är ensam,

en boplats övergiven och försakad lik öknen,

där ska kalvar beta

och där ska de ligga ner och förtära dess grenar.

11 När dess grenar förtvinar ska de brytas av,

kvinnor ska komma och sätta eld på dem (använda dem till bränsle),

för det är ett folk utan förstånd,

därför ska han som skapade dem inte ha någon nåd (barmhärtighet, förbarmande – hebr. rachamim) med dem,

och han som formade dem ska inte ha någon nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan) med dem.

12 Och det ska ske den dagen att Herren (Jahveh) ska slå tillbaka (stoppa, hindra) strömmen (flödet) från floden till Egyptens bäck och ni ska samlas en och en, ni Israels söner. 13 Och det ska ske den dagen att en stor shofar (bagghorn) ska blåsas, och de ska komma som var förlorade i Assyrien, och de som var skingrade i Egypten, och de ska tillbe Herren (Jahveh) på det heliga berget i Jerusalem.

28

En samling ve-rop (kap 28-35)

[Nu följer en sektion med sex ve-rop, se Jes 28:1; 29:1, 15; 30:1; 31:1; 33:1. De två sista kapitlen (34-35) hör tematiskt ihop med budskapet som startade i kap 28. På samma sätt som bokens två första sektioner (1-12 och 13-27) slutar med seger och glädje, avslutas detta stycke på samma sätt.]

Herren dömer Samarien – fienden i norr

Första veropet

1 Ve över den stolta kronan på Efraims druckna,

hans ärbara skönhet är en vissnande blomma

på huvudet i den fruktsamma dalen [staden Samarien i det norra riket]

med dem som är slagna av vin.

2 Se, Herren (Adonai) är stark och mäktig,

som en hagelstorm, som ett förödande oväder,

som en storm med mäktiga vatten som ger översvämning,

som kastas ner på jorden med våld.

3 Under fötterna ska den stolta kronan

av Efraims druckna bli trampad,

4 och den vissnande blomman av hans ärbara skönhet

som är på huvudet [kullen] i den fruktsamma dalen,

[den staden – Samarien] ska vara som den första fikonskörden före sommaren,

så fort någon [Shalmaneser] ser den och får den i handen, slukar han den.

5 På den dagen ska Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

vara en ärekrona

och ett vackert diadem

för återstoden av hans folk,

6 och en domens ande

för den som sitter på domen,

och till styrka

för dem som avvärjer striden i porten.

7 Men dessa rullar i vin

och raglar i starka drycker,

prästen och profeten vinglar med starka drycker,

de är förvirrade på grund av vinet,

de raglar på grund av starka drycker,

de tar miste i synen [när de ska profetera],

de vacklar i dömandet (domen).

8 Alla bord är fyllda av snuskiga spyor

och ingen plats är ren.

[Vers 9-10 är troligtvis de drucknas hånfulla svar på Jesajas varningar. Han syftar då på Jesaja och i förlängningen Herren och hans ord, se vers 13.]

9 Vem ska han [Jesaja/Herren] lära (undervisa) kunskap?

Och vem ska han få att lyssna (förstå, ta till sig budskapet)?

De som är avvanda från mjölk,

de som dragits från bröstet?

[Uttryck för småbarn som oftast blev ammade till mellan 3 och 5 års ålder.]

10 För det är

föreskrift på (till) föreskrift,

föreskrift på (till) föreskrift,

rad (linje, gräns; ordagrant: ”mätsnöre”) på (till) rad (linje, gräns),

rad på (till) rad,

lite [undervisning] här, lite där.

[Den hebreiska frasen är: ki tsav latsav, tsav latsav, qav laqav, qav laqav, zeir sham. Frasen återupprepas i vers 13. I vers 9 nämns små barn, vilket gör att en tolkning är att detta låter som ett barns obegripliga pladder. På svenska ”bla bla bla bla osv”. Dock har orden också betydelse, och tas tsav som en form av tsavah blir det föreskrift på föreskrift. Det kan vara folket som hånar och förlöjligar profeternas ord. De upprepar Guds föreskrifter och härmar dem.]

11 För med stammande läppar

och med främmande tunga [på ett okänt språk] ska han tala till detta folk,

12 till vilka han har sagt:

”Detta är vilan, ge vila till de utmattade,

och detta är vederkvickelsen.”

Men de hör inte.

13 Så blir Herrens (Jahvehs) ord för dem [samma fraser som i vers 10 upprepas:]

föreskrift på föreskrift,

föreskrift på föreskrift,

rad på rad,

rad på rad,

lite här, lite där.

De går och faller baklänges,

de skadar sig, blir snärjda och fångade.

14 Hör därför Herrens (Jahvehs) ord, ni bespottare (hånare),

ni som råder över folket [här] i Jerusalem. [Ords 1:22; 9:7, 8, 12; 13:1]

15 För ni har sagt: ”Vi har skurit förbund med döden,

och med Sheol (underjorden, de dödas plats) har vi en överenskommelse,

när det gisslande gisslet drar förbi

ska det inte drabba oss

för vi har gjort lögnen till vår tillflykt

och i falskheten har vi vårt gömställe.”

16 Därför säger Herren Herren (Adonai Jahveh) så:

Se, jag lägger i Sion en sten [grundsten],

en beprövad hörnsten,

ett dyrbart (sällsynt) välgrundat grundfundament.

Den som tror (förtröstar) [litar på den] ska aldrig [behöva] fly (ska inte hasta iväg).

[Här har den grekiska översättningen Septuaginta ”borde aldrig behöva skämmas”, med innebörden ”behöver absolut inte komma på skam eller känna vanära”, se Rom 9:33; 1 Pet 2:6]

17 Jag ska göra rätten till mätsnöre

och rättfärdigheten till lod,

och haglet ska svepa bort lögnens tillflykt

och vattnen ska översvämma gömställena.

18 Och ditt förbund med döden ska göras om intet,

och din överenskommelse med Sheol (underjorden, de dödas plats) ska inte bestå,

när det gisslande gisslet drar förbi ska du bli nedtrampad av det.

19 Så ofta som det drar förbi ska det fånga dig,

morgon efter morgon ska det dra förbi,

på dagen och på natten,

det ska vara ren skräck när man förstår budskapet.

20 Sängen är för kort för en man att sträcka ut sig i,

och täcket för trångt (smalt, litet) när han sveper in sig.

21 För Herren (Jahveh) ska resa sig som på berget Peratsim [2 Sam 5:20],

han ska bli vred som i Givons dal [Jos 10:10-14],

för att han ska göra sitt görande, förunderligt är hans görande,

och arbeta sitt arbete, noggrant är hans arbete.

22 Sluta därför bespotta,

så att inte dina fjättrar blir starka,

för en förintelse, fast besluten, har jag hört från Herren (Adonai), Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

över hela landet.

23 Lyssna (ge ert öra) och hör min röst,

var uppmärksam och hör mitt löftesord (tal).

24 Den som plöjer, plöjer han hela dagen för att så?

Fortsätter han att bryta upp marken och harva oupphörligt?

25 Nej, när han har gjort marken slät,

då kastar han ut dill och sprider kummin

och sår vete i rader

och korn på dess bestämda plats

och speltvete i dess kant,

26 för han [Gud] har instruerat sina påbud (bindande juridiska beslut) [gett människan visdom att bruka jorden, se 1 Mos 3:23],

och hans Gud (Elohim) har undervisat honom.

27 För dill tröskas inte med trösksläden,

inte heller kör man vagnshjul över kummin,

utan dillen slås av med en stav

och kummin med en käpp.

28 Brödsäden krossas,

men inte hur länge som helst,

man kör inte ständigt sina skramliga vagnshjul över den,

den ska inte tröskas sönder.

29 Också detta kommer från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Underbara är hans råd och stor hans vishet.

29

Kommande assyrisk belägring av Jerusalem

Det andra veropet

1 Ve, Ariel, Ariel [”Guds lejon, Guds lejon” – poetiskt namn och upprepning för Jerusalem],

staden där David slog läger.

Lägg år till år,

låt högtiderna komma runt.

[Här i vers 1, 2 och 7 är enda gången namnet Ariel används i Jesaja. Det består av ordet för lejon (hebr. ari) och det generella ordet för Gud (hebr. el). Det syftar poetiskt på staden Jerusalem.]

2 Jag ska låta Ariel [Lejonet; symboliskt namn för Jerusalem – hebr. ariel] vara i ångest,

och där ska vara sorg och klagan

och hon ska vara för mig som ett [modigt eller som ett offer] lejon (hebr. ariel).

3 Och jag ska slå läger mot dig runtomkring,

och jag ska belägra dig med en vall

och jag ska resa befästningsvallar mot dig,

4 och bryta ner dig så att du talar från marken,

och ditt löftesord (tal) ska vara lågt från stoftet,

och din röst ska vara som en spökröst från marken,

och ditt löftesord (tal) ska gnissla fram från stoftet.

[Handlar om mänskliga löften till Herren som inte hålls.]

5 Men skaran av dina fiender ska bli som små korn

och skarorna av de fruktansvärda som agnar som blåser bort,

det ska ske plötsligt (oväntat, i ett ögonblick).

6 Det ska bli ett besök från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

med dunder (åska) och jordbävning och stort oväsen,

virvelvind och storm och flammor av slukande eld.

7 Och hednafolkens skaror som krigade mot Ariel [Lejonet – Jerusalem],

alla som stred mot henne och bålverken mot henne

och de som gav henne ångest,

ska vara som en dröm, en syn om natten.

8 Och det ska bli som när en hungrig man drömmer,

och se, han äter men han vaknar och hans själ är tom (inre är tomt),

eller som när en törstig man drömmer,

och se, han dricker men han vaknar och se, han är svag och hans själ är hungrig,

så ska skarorna från alla länder vara

som stred mot Sion.

9 Fördumma er och var dumma,

förblinda er och var blinda,

ni som är drinkare, men inte med vin,

inte med starka drycker.

10 För Herren (Jahveh) har utgjutit över er en ande av djup sömn

och har stängt era ögon – profeterna [så de inte ser],

och era huvuden – siarna – har han täckt över [för att sova, se Dom 4:19].

11 Och synen av allt detta har kommit till er som skrivna ord som är förseglade, som man ger till någon lärd och säger: ”Läs detta, jag ber dig” och han svarar: ”Jag kan inte, för det är förseglat.” 12 och skriften ges till den som inte är lärd och man säger: ”Läs detta, jag ber dig” och han svarar: ”Jag kan inte, för jag är inte lärd (läskunnig).”

13 Och Herren (Jahveh) säger:

”Lika mycket som detta folk har kommit nära

och ärar mig med sin mun och sina läppar,

har de flyttat bort sina hjärtan långt från mig

och deras vördnad för mig är ett inlärt människobud.”

14 Därför, se, jag ska åter göra det förunderliga bland detta folk,

förunderliga förunderligheter,

och göra de visas vishet om intet

och de klokas klokhet ska döljas.

Det tredje veropet

15 Ve över dem som försöker dölja sina råd från Herren (Jahveh), deras arbete görs i mörkret och de säger: ”Vem ser oss?” och ”Vem känner (har kunskap om) oss?”

16 Ni förvridna! Ska krukmakaren behandlas som lera? Ska föremålet säga till den som gjort det: ”Han har inte gjort mig!”, eller det formade säga till den som format det: ”Han förstår inte!”

Allt förändras när Jesus kommer tillbaka

17 Är det inte bara ett kort ögonblick tills Libanon [känd för sina stora skogar och karga berg] ska bli till åkermark, och åkermark räknas som skogar? [En total förändring ska ske när Jesus kommer tillbaka för att regera.]

18 De döva ska höra orden när man läser från bokrullen,

och de blindas ögon ska se genom djupt mörker.

19 De förtryckta (ödmjuka) ska då glädja sig mer och mer i Herren (Jahveh),

och de fattigaste bland människorna ska jubla (sjunga och dansa i glädje) inför Israels Helige.

20 För tyrannerna är borta,

de som hädade (var hänsynslösa) finns inte mer,

och alla som älskade att göra det onda (njöt av att göra andra illa) är utrotade.

21 – de som vittnade falskt mot de oskyldiga (de som genom sitt anklagande ord fick en människa att ses som en syndare och lagöverträdare),

som snärjde den som medlade i porten [där de äldste dömde]

och undanhöll den oskyldiges rätt genom falska anklagelser.

22 Därför säger Herren (Jahveh), som befriat (återlöst) Abraham [Jos 24:3], angående Jakobs hus:

”Jakob ska inte skämmas,

inte heller ska hans ansikte bli vaxblekt,

23 när han ser sina barn [även hedningar, se Jes 19:25; 60:21],

mina händers verk i hans mitt,

att de helgar mitt namn,

ja, de ska helga mitt namn, den Helige i Jakob,

och ska stå i beundran för Israels Gud (Elohim).

24 De som har en förvillad ande [Jes 28:7] ska komma till insikt (få intim kunskap)

och de som mumlar (knotar) ska lära sig rättvist tal (lärdom).”

30

Varning – förlita er inte på Egypten

Det fjärde veropet

1 Ve över de upproriska sönerna,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

som tar råd, men inte från mig,

och som smider planer, men inte från min Ande,

så att de lägger synd på synd (överträdelse på överträdelse).

2 Som vandrar ner till Egypten

utan att fråga min mun,

som tar fångar i faraos fästen,

och tar skydd i Egyptens skugga.

3 Därför ska faraos fästen vändas till din skam

och skyddet i Egyptens skuggor till din förvirring.

4 För hans furstar är i Tsoan,

och hans sändebud har kommit till Chanes.

5 De ska alla skämmas för ett folk

som inte kan ge dem vinning,

de är inte till hjälp eller vinning,

men en skam och även en förebråelse.

6 Budskap (profetord, denna börda) över söderns (Negevs) vilddjur:

Genom landet (fyllt) av problem och ångest varifrån lejoninnor och lejon kommer,

huggormen och den giftiga flygaren (fågeln).

De bär sina rikedomar på unga åsnors skuldror,

och sina skatter på kamelers pucklar,

till ett folk som inte har någon vinning av dem.

7 För Egyptens hjälp är fåfänglighet och tomhet,

därför kallar jag landet ”Rahav, som ingenting gör”. [Hebr. rahav betyder ”stolthet”, se även Jes 51:9.]

8 Gå nu och skriv för dem på lertavlor

och rista in det i en skriftrulle (bok)

så att det finns till kommande dagar

för alltid och evigt.

9 För det är ett upproriskt folk vars söner ljuger,

sönerna vägrar att lyssna till Herrens (Jahvehs) undervisning.

10 De säger till siarna: ”Skåda inte”

och till profeterna: ”Profetera inte rätt (rakt, rättfram – sanning/rättvisa/rättfärdighet) för oss,

tala till oss om behagliga ting,

profetera villfarelse.

11 Gå bort från vägen (gå ur vägen för oss),

vänd åt sidan från stigen,

se till att Israels Helige försvinner (tystnar)

från vår åsyn (framför våra ansikten).”

12 Därför säger Israels Helige:

Eftersom ni föraktar dessa ord

och litar på förtryck

och oärlighet och står på (stöder er emot) det,

13 därför ska denna orättfärdighet bli för er

som en rämna som sprider ut sig i en hög mur, redo för fall,

vars fall kommer plötsligt på ett ögonblick.

14 Och han ska bryta den som en krukmakares kärl krossas,

bryta den i bitar utan återhållsamhet,

så att man inte bland bitarna ska finna en enda skärva

som duger till att hämta eld från eldstaden

eller vatten från cisternen.

Förtrösta på Herren

[Detta är det centrala stycket i kapitel 28-35.]

15 Så säger Herren (Adonai) Herren (Jahveh), Israels Helige:

”I (genom) omvändelse (återvändande) och ro [att vara djupt rotade]

blir ni frälsta (räddade),

i tystnad (stillhet) och tillit

finns er styrka, men ni vill inte.”

[De hebreiska orden för omvändelse och ro är rika ord med flera betydelser. Omvändelse (hebr. shova) har även betydelsen att återvända och att sitta ner. Ordet ro (hebr. nachat) har betydelsen komma ner eller att låta något sjunka in på djupet. I sammanhanget handlar det här om att israeliterna inte ska förlita sig på Egypten, utan återvända till Herren och bli djupt förankrade i honom, se också Jes 30:18.]

16 Och ni säger: ”Nej, vi ska fly på hästar”,

därför ska ni fly,

och ”Vi ska rida på de snabba”,

därför ska de som jagar er vara snabba.

17 Tusen ska fly

vid hotet från en,

vid hotet från fem

ska ni fly,

till dess ni lämnas

som en flaggstång på en bergstopp

och som ett baner (flagga) på en kulle.

[Som en påle utan någon flagga, se Jes 33:23; Hes 27:5.]

18 Därför ska Herren (Jahveh) dröja,

så att han kan visa nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan) mot er,

och därför ska han bli upphöjd,

så att han kan ge gränslös nåd (oändlig barmhärtighet – hebr. rachamim) till er,

för en rättvis Gud (Elohim) är Herren (Jahveh),

lyckliga (saliga) är alla de som väntar på honom.

19 För folket i Sion som bor i Jerusalem ska inte gråta mer, han ska sannerligen visa nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan) mot er, när han hör ropet av er röst ska han svara er. 20 Även om Herren (Adonai) gett er snålt med bröd och lite vatten ska inte din lärare gömma sig längre, utan dina ögon ska se din lärare. 21 Och dina öron ska höra ett ord bakom dig säga: ”Här är vägen, vandra på den”, när du viker av till höger och när du viker av till vänster. 22 Och du ska orena dina skurna bilder överdragna med silver och dina gjutna bilder överdragna med guld, du ska slänga dem långt bort som något orent och du ska säga till dem: ”Försvinn!”

23 Och han ska ge regn till din säd som du har sått på marken och brödet ska förökas på marken och det ska bli fett och mycket. På den dagen ska boskapen beta på stora ängar. 24 Oxen liksom den unga åsnan som plöjer marken ska äta välsmakande foder som har blivit sållat med skoveln och med vinden. [Man brukar sålla agnarna från vetet genom att kasta upp det med en skovel i luften när det blåser lagom mycket så att vinden kan blåsa bort agnarna medan kornen faller ner till marken.] 25 Och det ska vara på varje högt berg och varje hög kulle, strömmar och vattendrag på den stora slaktens dag, när tornen faller. 26 Och ljuset från månen ska bli som ljuset från solen och solens ljus ska förökas sju gånger, som ljuset från sju dagar, den dag då Herren (Jahveh) binder upp sitt folks skada och botar deras sår.

27 Se, Herrens (Jahvehs) namn kommer fjärran ifrån

med sin brinnande vrede och i tjock rök som stiger upp.

Hans läppar är fulla av harm

och hans tunga är en slukande eld.

28 Hans andedräkt är en forsande ström

som delar ända in till nackbenet,

för att sålla hednafolken med ödeläggelsens såll,

och ett betsel i folkens käkar som för bort dem.

29 Ni ska ha sånger

som på natten när man firar en helig fest,

och glädje i hjärtat

som när någon går med flöjten för att komma till Herrens (Jahvehs) berg, Israels klippa.

30 Herren (Jahveh) ska låta sin härliga röst höras

och ska visa ljuset som kommer ner från hans arm

med rasande vrede och flammor med förtärande eld,

med spruckna moln och en regnstorm och hagelstenar.

31 Genom Herrens (Jahvehs) röst ska Assyrien bli bestört,

staven med vilken han slog.

32 Och på varje plats där den utvalda staven passerar,

som Herren (Jahveh) lägger på honom,

ska det bli med tamburiner och kinnor-harpor (hebr. kinnor),

och i striden som de utkämpar ska han strida med dem.

33 För en kremeringsplats (hebr. tofteh – en eldsgrop/begravningsplats) [syftar troligen på platsen Tofet i Hinnomdalen, se Jer 7:32; 19:11; 2 Kung 23:10] har varit redo länge,

redo för kungen, djup och stor,

dess stapel är eld

och mycket ved,

Herrens andedräkt är som en ström av svavel

som antänder den.

31

Varning – förtrösta inte på Egypten

Det femte veropet

1 Ve över dem som går ner till Egypten för [att hämta] hjälp

och litar på sina hästar

och förtröstar på vagnar, för att de är många [Ps 20:8],

och på ryttare för att de är mycket mäktiga,

men inte ser till Israels Helige [för befrielse]

och inte heller söker Herren (Jahveh).

2 Men även han är vis och för fram ondska

och återkallar inte sina ord,

utan ska resa sig mot de ondas hus (familjer)

och mot hjälpen från dem som gör synd.

3 För egyptierna är människor

och inte Gud (El),

deras hästar är kött

och inte ande,

så när Herren (Jahveh) sträcker ut sin hand,

ska både den som hjälper snubbla

och den som blir hjälpt falla,

och de ska förgås tillsammans.

4 För så säger Herren (Jahveh) till mig:

”Som lejonet,

ja, det unga lejonet, morrar mot (lågmält begrundar – hebr. hagah, se Jos 1:8; Ps 1:2) sitt byte

även om många herdar

kallas samman mot det,

skräms det inte av deras rop

eller ryggar undan av deras larm (skrammel med vapen),

så ska Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) komma ner [som Lejonet av Juda, se Upp 5:5]

och strida på berget Sion och på dess kullar.

5 Som fåglar flyger [svävar ovanför sitt bo och bevakar det],

så beskyddar (bevakar)

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) [med alla sina himmelska härar] Jerusalem;

han beskyddar (bevakar)

och räddar, hovrar över (hebr. pasach, se 2 Mos 12:13, 23, 27; 1 Kung 18:21) och befriar.”

6 Vänd om (återvänd) till honom som ni avfallit djupt ifrån, ni Israels söner. 7 På den dagen (vid den tiden) ska varje man [se hur värdelösa dessa falska avgudar är och] kasta bort sina avgudar av silver, och sina avgudar av guld, som hans egen hand har gjort som en synd.

8 Sedan ska Assyrien [som ni fruktar så mycket nu] falla för svärd, inte för en mans [svärd],

och svärdet, som inte är en människas, ska sluka (förgöra) honom. [Jes 37:37]

Och han ska fly från svärdet [Guds svärd]

och hans unga män ska sättas i slavarbete [beskattas hårt, se 5 Mos 20:11; Jos 9:21].

9 Hans klippa ska försvinna på grund av terror (skräck)

och hans furstar ska förskräckas vid prövningen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

vars eld är i Sion [tempelberget i Jerusalem],

och hans låga i Jerusalem.

32

Kommande attack mot Jerusalem

1 Se, en kung ska regera i rättfärdighet,

furstar ska styra med rättvisa.

2 Och en man ska vara som i ett gömställe från vinden,

och ett skydd från frestelsen,

som vid vattenkällor på en torr plats,

som i skuggan av en klippa i ett kargt (solstekt) land.

3 Och ögonen på dem som ser ska inte stängas,

och öronen på dem som hör ska vara alerta.

4 Även hjärtat hos de rastlösa (snabba; obetänksamma; de som ofta tar förhastade beslut) ska förstå kunskap,

och tungan hos den som stammar ska vara redo att tala tydligt (obehindrat).

5 En usel människa ska inte mer kallas frikostig,

dåren ska inte sägas vara nobel.

6 För den ondskefulle dåren (hebr. naval) ska tala dåraktigt (ondskefullt – hebr. nevalah)

och hans hjärta ska göra synd,

för att praktisera ogudaktighet

och tala ondska [direkt riktad] till Herren (Jahveh),

och göra den hungriges själ tom (tar bort det som kan mätta den hungrige) [Matt 5:6]

och få den törstiges dryck att sina.

7 Den giriges redskap är onda,

han ger skamliga råd

för att fördärva de ödmjuka med lögnens ord

och tala fördömande med den behövande.

8 Men den frikostige ger frikostigt

och med frikostighet ska han förbli stående (vara upprätt, inte falla).

9 Stå upp, ni kvinnor som är modiga,

och lyssna till min röst,

ni trygga döttrar,

ge ert öra till mitt löftesord.

10 Efter ett år och dagar [om drygt ett år] ska ni bli oroliga,

ni trygga kvinnor,

för vinskörden ska slå fel,

skörden ska utebli.

11 Bäva, ni kvinnor som är modiga,

bli oroliga, ni trygga,

klä av er och gör er nakna

och svep säcktyg runt era länder (höfter).

12 Slå er för bröstet för de ljuvliga fälten,

för det fruktbärande vinet,

13 för mitt folks land

där törne och tistel kommer upp,

för alla glada hus

och alla glada städer (som inte längre finns).

14 För palatsen ska bli övergivna,

staden med uppståndelse (brusande liv) ska bli folktom,

murarna och tornen ska bli grottor (hålor) för alltid,

en glädje för vildåsnor, en betesmark för flockar.

15 Till dess Anden utgjuts över oss från höjden

och öknen blir ett fruktbärande fält,

och det fruktbärande fältet räknas som skog.

16 Då ska rätten bo i öknen

och rättfärdigheten ska vistas på det fruktbärande fältet.

17 Rättfärdighetens arbete ska vara frid (shalom)

och rättfärdighetens konsekvens (frukt) ska vara ro (stillhet) och trygghet för evigt.

18 Och mitt folk ska vistas i fridfulla boningar

och på trygga boplatser

och på lugna viloplatser.

19 Och hagel ska slå ner skogen,

men staden ska sjunka ner i dalen.

20 Lyckliga är de som sår vid alla vatten,

som låter oxens och åsnans fötter vara fria.

33

Det sjätte veropet

[Det sjätte och sista veropet i kap 28-35.]

1 Ve dig [Assyrien] som tillspilloger [de fientliga nationerna, se vers 3-4]

men själv inte blivit tillspillogiven,

och som agerar förrädiskt

utan att de har agerat förrädiskt mot dig.

När du har slutat med att tillspilloge,

ska du bli tillspillogiven,

och när du har tröttnat på att agera förrädiskt

ska de agera förrädiskt mot dig.

2 Herre (Jahveh), var nådig (visa oförtjänt kärlek – hebr. chanan) mot oss,

vi har väntat på dig.

Var vår arm (styrka) [som lyfter oss] varje morgon,

vår frälsning i tider av motgångar (bekymmer, orostider).

3 Vid ljudet av stridslarm flyr folket,

när du lyfter upp dig själv skingras nationerna.

4 Det du tillspillogivit samlas in som larver samlas,

som gräshoppor hoppar, hoppar de på det.

[Bilden av gräshoppor som föröder skörden beskrivs i detalj i Joel 1:4-12 och Amos 7:1-2.]

5 Herren (Jahveh) är upphöjd, för han bor i höjden,

han har fyllt Sion [tempelberget i Jerusalem] med rätt och rättfärdighet.

6 Stabiliteten (sanningen) för dina tider (avgörande tillfällen som helt förändrar situationen) ska vara

ett förråd av frälsning, vishet och kunskap (intim förtrogenhet)

och vördnad (gudsfruktan) för Herren (Jahveh) [Ords 1:7],

som är hans skatt.

[Versens inledning är ordagrant: ”ska komma/ha trofasthet/stabilitet/sanning dina tider”. Även om den exakta betydelsen inte är känd så är budskapet tydligt att Gud är den som ger stabilitet och har tider och stunder i sin hand. Utifrån Jes 32:16-17 är kärnan att tider och perioder av trygghet och stabilitet kommer när folket fruktar Herren och söker hans vishet och kunskap.]

7 Se, deras tappra ropar därute [gatorna; de öppna ytorna],

deras fredsmäklare gråter bittert,

8 Huvudvägarna ligger öde,

resenärerna uteblir,

han har brutit förbundet,

han har föraktat städerna,

han tar ingen hänsyn till människor.

[Detta hade en uppfyllelse 701 f.Kr. då Sanherib bröt sina löften, se 2 Kung 18:14-17.]

9 Landet sörjer och försmäktar,

Libanon skäms, det förtvinar (ruttnar).

Sharon [kustremsan nordväst om Jerusalem] är som en vildmark

och Bashan [bördigt område öster om Gennesarets sjö] och Karmel [bergskedjan mot Haifa] skakas.

[De blir kala, löv faller av eller frukten skakas ner.]

10 Nu ska jag resa mig, säger Herren (Jahveh),

nu ska jag bli upphöjd,

nu jag ska lyfta upp mig själv [visa min styrka och kraft].

11 Ni föder agnar,

ni ska föra fram stubb,

er andedräkt är en eld som ska sluka er.

12 Folket ska vara som brinnande kalk,

som nedhuggen törne som brinner i elden.

13 Lyssna!

Ni som är långt borta,

[hör] vad jag har gjort.

Ni som är nära,

beakta (se) min styrka.

14 Syndarna i Sion är rädda,

bävan (fruktan) har belägrat (omringat) de ogudaktiga:

”Vem av oss ska bo tillsammans med den förtärande (slukande, bokstavligt: ätande) elden?

Vem ibland oss ska bo med den eviga branden?”

[Här finns en bakgrund till elden i Gehenna och den andra döden i eldsjön, se Upp 20:14.]

15 Den [däremot] som vandrar (lever) rättfärdigt [Ps 15; 24:4]

och talar rätt (rakt, uppriktigt, sanning),

som föraktar förtryckets vinning,

som vägrar ta emot en muta i sina händer (ordagrant: ”skakar av sig, att hålla mutor i sina händer”),

som stänger sina öron från att höra om blod [förslag att mörda],

och sluter sina ögon från att se på ondska [det som är syndfullt; 1 Kor 13:6; Jes 29:20; Ps 10:3],

16 han ska bo i höjden,

hans försvarsplats [hebr. masad; samma ord som den kända antika fästningen Masada i Negevöknen] ska vara klipporna,

hans bröd ska ges honom,

hans vatten ska vara säkrat.

17 Dina ögon ska se kungen [Hiskia, se Jes 31:1, men även profetiskt – Messias] i hans härlighet, de ska se ett land som breder ut sig i fjärran [ett vidsträckt land; ordagrant: ett land med avstånd (plural)].

18 Ditt hjärta ska tänka tillbaka på skräcken (det fruktansvärda ska vara ett minne blott) [du ska fråga dig själv]:

”Var är han som räknade (skrev, förde bok) [för beskattning, militärtjänstgöring, byte, osv.]?

Var är han som vägde [guld och silver]?

Var är han som räknade tornen [för att avlägga rapport till fienden för hur stark staden var]?”

19 Du ska inte se det våldsamma folket,

ett folk med djupt tal (mörka röster) som du inte kan uppfatta,

med en stammande tunga som du inte kan förstå.

20 Se på Sion [tempelberget], staden för våra högtidliga samlingar,

dina ögon ska se Jerusalem, en fridfull boning,

ett tält som inte ska flyttas,

dess tältpluggar (tältpinnar) ska inte dras upp,

inte heller ska någon av tältlinorna brista (gå av, gå sönder).

21 Där ska Herren (Jahveh) vara med oss i majestät,

på en plats med breda floder och strömmar,

där ska inga galärer med åror [flotta med krigsfartyg] komma,

inte heller ska mäktiga skepp [stora handelsfartyg] dra förbi.

22 Herren (Jahveh) är vår domare,

Herren (Jahveh) ger oss förordningar (ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta oföränderliga lagar),

Herren (Jahveh) är vår kung,

Han ska frälsa (rädda) oss.

23 Dina rep (tåg, tackel) är lösa,

de håller inte masten stadig,

de sprider inte ut seglen,

sedan är bytet av en stor tillspillogivning fördelat,

de lama tar sitt byte.

24 Invånarna [i Sion] ska inte säga: ”Jag är sjuk (svag)”,

folket som bor där ska ha sina synder förlåtna.

[Bilden med rep till tält och segel från vers 20-21 fortsätter här. Repen till masterna är lösa vilket gör att fartyget kommer kapsejsa på den breda floden, och bli ett lätt byte för dess motståndare. Det är inte helt klart om skeppet syftar på Assyrien, eller på Jerusalem och dess nuvarande situation före upprättelsen, se Jes 1:26. I vers 24 finns en parallell mellan ordet sjuk och synd. En sjukdom behöver inte vara en direkt konsekvens av en specifik synd, samtidigt vet vi att det var i syndafallet i 1 Mos 2:16-17; 3:16-19 som förgängelse och sjukdom introducerades. Även i Jes 53:10-11 nämns de orden tillsammans, se även 1 Kor 11:29-30]

34

Herren dömer Edom – fienden i söder

[I den stora Jesajarullen som hittades i Qumran har skrivaren gjort ett ovanligt stort avbrott mellan kapitel 33 och 34. I vanliga fall löper texten på över det som blivit kapitelindelningar. Att texten här börjar på en ny sida visar att här sker ett skifte i boken. Detta är något som passar bra in i de många kiastiska mönstren i Jesaja bok. Den tredje sektionen (kapitel 28-35) börjar med sex verop (kapitel 28-33) som följs av ett avslutande sjunde stycke som är kapitel 34-35.]

1 Kom nära, ni länder, för att lyssna

och ni folk, var uppmärksamma.

Låt jorden höra och dess fullhet,

världen,

och allt som kommer fram i den.

2 För Herren (Jahveh) är vred (som en kvist som bryts; relationen är bruten – hebr. qetsef) över alla länder,

och har brinnande vrede (feber – hebr. chema) mot deras härförare.

Han har i grund förgjort dem,

han har utlämnat dem till att slaktas.

3 Deras slagna (slaktade) ska kastas ut

och stanken av deras kadaver ska stiga upp,

och bergen ska smälta från deras blod.

4 Och alla himlarnas härskaror ska förmultna,

och himlarna ska rullas ihop som en bokrulle,

och alla deras härförare ska vissna (förtorka), som löv från vinstocken vissnar [och faller ner]

och vissnande [löv; skrumpnande frukt] från fikonträdet.

[Här antyds hur de många dimensionerna i himlarna ska rullas ihop, se Job 9:8.]

5 För mitt svärd har druckit sig mätt i himlarna,

se, det ska komma ner över Edom

och över mitt bannlysta folk till dom.

6 Herrens (Jahvehs) svärd dryper av blod,

det är täckt (har gjorts tjockt) av fett,

[det droppar] med blodet av lamm och getter,

[helt insmort] med det feta från baggars njurar,

för Herren (Jahveh) har ett offer i Botsra

och en stor slakt i Edoms land.

7 Och vildoxen ska komma ner med dem

och stutarna (unga tjurar) med oxarna,

och deras land ska bli berusat av blod,

och dess stoft [mark/jord] ska täckas av (göras tjockt med) det feta

8 För Herren (Jahveh) har en hämndens dag,

ett år av belöning (återbetalning) för Sions strid.

9 Och dess strömmar ska vändas till beck (tjock, svart trögflytande vätska),

och dess stoft [mark] till svavel, och dess land ska bli som brinnande svavel.

10 Varken natt eller dag ska den kvävas,

dess rök ska stiga upp för evigt,

från generation till generation ska det ligga öde,

aldrig i evighet ska någon passera igenom där.

11 Men pelikanen och rördrommen ska besitta det,

och ugglan och korpen ska bo där,

och han ska sträcka ut förvirring

över det och tomhetens lod.

12 För hennes ädlingar ska ingen där kallas till kungariket,

och alla hennes prinsar ska vara intet.

13 Törne ska växa upp i hennes palats,

nässlor och tistlar i hennes befästningar,

och det ska bli en boplats för vildhundar,

ett tillhåll för strutsar.

14 Och vildkatterna ska umgås med schakalerna,

och den håriga bocken (satyren, skogsdemonen – hebr. sair) ska ropa till sin kamrat;

ja, där kan nattväsendet (tornugglan; ordagrant ”hon av natten” – hebr. lilit) få ro [stanna till ett kort ögonblick]

och finna sig en plats för vila.

[Enligt judisk tradition är den håriga bocken en demonisk varelse, ett manligt naturväsen, hälften människa och hälften bock (ett resultat av en naturvidrig sexuell relation, se 3 Mos 18:23). Ordet används här parallellt med lilit som kommer från det hebreiska ordet för natt (lajla), står i en feminin form och används bara här i Bibeln. Enligt judisk mytologi var Lilit Adams första hustru som senare blev en kvinnlig demon som hemsöker spädbarn. Det är troligen dessa och liknande myter som Paulus varnar församlingen i Kreta att hänge sig åt i Tit 1:13-15. I sammanhanget, med omkringliggande referenser till olika djurarter, syftar lilit snarare på något nattdjur, men också med en koppling till det ockulta. Eftersom hon ruvar, se vers 15, skulle det kunna vara en tornuggla som är en relativt vanlig och välkänd art i hela Mellanöstern. Den är aktiv på natten och har ett skrikigt läte som är riktigt kusligt, som en ”demon” i natten, dessutom är den till stor del vit, vilket kan ge en spöklik känsla om man ser den svepa förbi i nattens mörker.]

15 Där ska pilormen (hebr. qipoz; maskulin form) bygga sitt [feminin form] bo

och hon [tornugglan – nattväsendet, se vers 14] ska lägga [ägg] och kläcka (klyva, bryta upp, kraftfullt dela i två) [Jes 59:5]

och ruva under sin skugga,

ja, där ska falkarna samlas,

var och en med sin maka.

16 Utforska Herrens (Jahvehs) bokrulle och läs:

Ingen av dessa ska saknas,

ingen ska vara utan sin maka,

för min mun har befallt

och dess Ande (andedräkt) har samlat dem.

17 Och han har kastat lott för dem,

och hans hand har delat upp det i områden (ordagrant med linjer).

De ska besitta det för alltid,

från generation till generation ska de bo där.

35

1 Ödemarken (öppna, obebodda ytor) och öknen (torra platser utan tillförlitlig tillförsel av vatten)

ska glädja sig,

och vildmarken [Arava, ökenområde i ravinen mellan Döda havet i norr och kusten i söder]

ska blomma som en höstkrokus (lilja, ängssaffran, narciss).

2 Den ska spricka ut i blomning,

den ska fröjda sig med jubel och sång!

Den ska få Libanons storslagenhet (ära) [som är dess gröna cederskog, se Jes 10:34].

Den ska få [berget] Karmels och Sarons majestät (prakt). [Berget Karmel är känt för sitt majestät och Saron är slätten mellan Medelhavet och bergen i centrala Israel som är känd för sin bördighet.]

De ska få se Herrens storslagenhet (ära), vår Guds majestät (prakt).

3 Stärk kraftlösa händer,

styrk darrande (svaga) knän.

4 Säg till dem som är rädda (har panik, bokstavligt ”vars hjärta slår snabbt”):

”Var starka, frukta inte, för er Gud kommer med hämnd.

Med Guds vedergällning kommer han för att rädda (frälsa) er.”

5 Då ska blinda ögon öppnas,

och döva öron höra.

6 Då ska den lame hoppa som en hjort,

och den stummes tunga ska sjunga i glädje.

För vattenkällor ska bryta fram i ödemarken (öppna, obebodda ytor)

och strömmar av vatten i vildmarken (ökenområdet i Arava)

7 Förbränd mark (brännhet sand) ska bli till en sjö,

och törstande mark ska bli vattenkällor.

Där schakaler en gång höll till och låg utsträckta

ska det växa vass och gräs.

8 Och där ska det gå (finnas, bli) en huvudväg (en banad och upphöjd genomfartsled – hebr. maslol), ja, en väg,

den ska kallas ”Den heliga vägen (Avskildhetens väg/Avsidesvägen)”.

Ingen oren ska färdas på den,

utan den är till för dem [för de andra] som går på vägen [den är reserverad för dem som han vägleder].

Och dårar [de som föraktar Guds vishet] ska inte irra omkring (får inte vandra runt; svänga in; vackla, tveka; gå vilse) på den.

9 Inga lejon ska finnas där,

inga blodtörstiga vilddjur ska vara på vägen – de ska inte finnas där.

Bara de återlösta [de som Herren har befriat från fångenskap]

ska vandra på den,

10 de som Herren (Jahveh) har friköpt ska komma tillbaka den vägen.

De ska gå in i Sion under jubelrop.

En evig glädje ska kröna dem,

glädje och lycka ska överväldiga (överraska, gripa tag i) dem,

sorg och suckan ska fly bort.

36

Det assyriska hotet (kap 36-39)

Kung Hiskias uppgång

(2 Kung 18)

1 

[Bokens första del är skriven i poetisk stil, för att i kap 36-39 skifta till prosa, för att på nytt bli poetisk i kap 40-66. Detta skrivsätt bildar alltså en stilistisk kiasm. Det blir också en markör som visar att detta stycke är det centrala i hela boken. Kapitel 36-39 består av sju episoder ordnade i ett kiastiskt mönster:

A Ett fientligt assyriskt sändebud (Jes 36:1-22)

  B Hiskias nöd och vädjan till Herren (Jes 37:1-7)

    C Sanheribs hånfulla bud till Hiskia (Jes 37:8-13)

      D Hiskias bön till Herren (Jes 37:14-20)

    C Herrens svar till Sanheribs hån (Jes 37:21-38)

  B Hiskias sjukdom och vädjan till Herren (Jes 38:1-22)

A Ett ”vänligt” babyloniskt sändebud (ironi) (Jes 39:1-8)

Den tematiska symmetrin i kiasmen har fått företräde före den kronologiska ordningen, händelserna i kapitel 38-39 inträffar före händelserna i 36-37:

725-722 f.Kr. Assyrien belägrar Samarien, israeliterna i exil

715 f.Kr. Hiskia blir kung i Juda

705 f.Kr. Sanherib blir kung i Assyrien

701 f.Kr. Sanherib invaderar Juda

681 f.Kr. Sanherib mördas av två av sina söner (Jes 37:36)]

Nu hände det i [Juda, det södra rikets] kung Hiskias 14:e år [701 f.Kr.], att Sanherib (hebr. Sancheriv), kung i Assyrien, kom upp mot de befästa städerna i Juda och intog dem. 2 Assyriens kung sände sin befälhavare [hebr. ravshake – ”stor munskänk”, troligtvis en titel på den som ledde fälttåget, se även 2 Kung 18:17] från Lachish till Jerusalem [2 Krön 32:9], till kung Hiskia med en stor armé. Och han stod vid kanalen till den övre dammen på huvudvägen vid Valkarfältet [plats där textilier tvättades och torkades].

[Detta är exakt samma plats som Jesaja mötte Achaz, se Jes 7:3. Troligtvis i trakten av den nuvarande norra Damaskusporten i Jerusalem. Medan Assyriens kung Sanherib belägrade Lachish sände han sin befälhavare (främsta munskänk) till Jerusalem för att pressa Hiskia att kapitulera utan strid. Han var troligen vald till uppdraget eftersom han pratade flytande hebreiska, se vers 11-13. Belägringen av Lachish finns väl dokumenterad i en serie reliefer på väggarna i Sanheribs festsal i Nineve.]

3 Då kom [följande tre män från Hiskias palats]:

Eljaqim, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho) [Jes 22:20], som var över [ansvarade för palatset i Jerusalem],

och skrivaren Shevna [Jes 22:15]

och Joach, upptecknaren Asafs son,

fram till honom. 4 Och befälhavaren (hebr. ravshake) sa till dem:

”Säg nu till [er kung] Hiskia: Så säger den store kungen, kungen i Assyrien [Sanherib]: Vilken trygghet sätter du din förtröstan till? 5 Jag säger: Det är bara tomma ord (munväder), för råd och styrka är för strid. Vem litar du på eftersom du har gjort uppror mot mig? 6 Se, du litar på denna stav av flisig vass, på Egypten, som ifall man lutar sig mot den, går in i handen och genomborrar den. Sådan är farao, Egyptens kung, för alla som litar på honom. 7 Men du kanske säger till mig: Vi litar på Herren vår Gud (Jahveh Elohim). Är det inte han, vars höga platser [offerplatser, ofta på höjder, se 2 Kung 18:4; 2 Krön 30:14; 31:1] och altare [er kung] Hiskia har tagit bort, och har sagt till Juda och Jerusalem: Ni ska tillbe inför detta altare?

[Den assyriske överbefälhavaren antar felaktigt att de andra offerplatserna var platser där Herren (Jahveh) tillbads och att begränsa offren bara till Jerusalem skulle förnärma honom. Dessa höga platser och altaren var inte det sätt som Israels Gud skulle tillbes på, se 5 Mos 12.]

8 Nu ber jag därför, gör en vadslagning med min herre, Assyriens kung, och jag ska ge dig 2 000 hästar om du kan klara din del att sätta ryttare på dem. 9 Hur kan ni vända bort ansiktet från en ledare, och den minste av min herres tjänare, så att ni sätter er tillit till Egypten för hästar och ryttare? 10 Har jag kommit upp utan Herren (Jahveh) mot detta land för att fördärva det? Herren (Jahveh) har sagt till mig: Gå upp mot detta land och fördärva det.”

11 Då sa Eljaqim och Shevna och Joach till [den assyriska] befälhavaren (hebr. ravshake): ”Snälla, tala till dina tjänare på arameiska, för vi förstår det. Tala inte till oss på judiska, på hörhåll inför folket som står på muren.”

12 Men befälhavaren (hebr. ravshake) svarade: ”Har min herre sänt mig till din herre och till dig för att tala dessa ord? Har han inte sänt mig till männen som sitter på muren, för de kommer tillsammans med er att äta sin egen avföring och dricka sin egen urin [när vi kommer och belägrar Jerusalem]!”

13 Sedan stod befälhavaren och ropade med hög (stark) röst på det judiska språket och sa:

”Lyssna till orden från den store kungen – Assyriens kung! 14 Så säger kungen [världshärskaren över dåtidens stormakt]:

Låt inte [er kung] Hiskia lura er, för han kommer inte att kunna befria er. 15 Låt inte heller Hiskia få er att lita på Herren (Jahveh) och säga att Herren (Jahveh) säkert ska rädda oss, denna stad ska inte ges i den assyriske kungens hand. 16 Lyssna inte på Hiskia, för så säger Assyriens kung: Gör fred med mig och kom ut till mig och ät var och en av sitt vin och var och en av sitt fikonträd och drick var och en vattnet från sin egen brunn, 17 tills jag kommer och för bort er till ett land som liknar ert eget, ett land med säd och vin, ett land med bröd och vingårdar.

18 Akta er så att inte Hiskia övertalar er och säger: Herren (Jahveh) ska befria oss.

Har något annat lands gud befriat sitt land ur den assyriske kungens hand?

19 Var är Chamats och Arpads gudar?

[Två städer i centrala Syrien som assyrierna besegrat under sina fälttåg, se Jes 10:9]

Var är Sefarvims gudar?

[Sefarvim (betyder: ”de två skrivarna”), en stad i norra Syrien på östra sidan av Eufrat som Assyrien intagit.]

Har de befriat Samarien ur min hand?

[Den assyriska kungen Shalmaneser V (727-722 f.Kr.) började belägringen mot Hosea eftersom han ingick förbund med Egypten (2 Kung 17:4). Sargon avslutade belägringen, och nämner antalet israeliter som fördes bort i fångenskap till 27 280.]

20 Vilka är de bland ländernas alla gudar som har befriat dessa länder ur min hand, så att Herren (Jahveh) skulle befria Jerusalem ur min hand?”

[Talen i vers 4-20 motsvarar nästan ordagrant 2 Kung 18:19-35. Det är troligt att en officiell transkribering av talet gjordes och fanns tillgänglig i arkiven.]

21 Men de teg och svarade honom inte ett ord, för kungens befallning var: ”Svara honom inte.”

22 Sedan kom [de tre männen]

Eljaqim, son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [i Jerusalem],

och skrivaren Shevna

och Joach, upptecknaren Asafs son,

till Hiskia med sina kläder sönderrivna [som ett yttre tecken på sorg] och berättade för honom befälhavarens (hebr. ravshakes) ord.

37

Hiskias nöd och vädjan till Herren

1 Och det hände när kung Hiskia hörde det att han rev sönder sina kläder och täckte sig med säcktyg och gick in i Herrens (Jahvehs) hus [templet i Jerusalem]. [Till skillnad från Achaz som vägrade be Herren om ett tecken, se Jes 7:12.] 2 Och han sände Eljaqim som ansvarade för palatset (ordagrant: var över huset) [i Jerusalem] och skrivaren Shevna och prästernas äldste, täckta med säcktyg, till profeten Jesaja, Amots son. 3 Och de sa till honom: ”Så säger Hiskia: Detta är en dag av ångest och tillrättavisning och vanära, för det är dags för barnet att födas men det finns ingen kraft att föda fram det. 4 Kanhända ska Herren din Gud (Jahveh Elohim) höra befälhavarens (hebr. ravshake) ord, som hans herre kungen i Assyrien [Sanherib] har sänt för att håna den levande Guden (Elohim) och ska näpsa orden som Herren din Gud (Jahveh Elohim) har hört, be därför för den kvarleva som är kvar.”

5 Så kom kung Hiskias tjänare (hebr. eved) till Jesaja. 6 Och Jesaja sa till dem: ”Detta ska ni säga till er herre, så säger Herren (Jahveh): Var inte rädd för dessa ord som du har hört, genom vilka Assyriens kungs unga män (hebr. naar) har smädat mig. 7 Se, jag ska ge honom en ande [få honom att komma på andra tankar] och han ska höra ett rykte och ska vända tillbaka till sitt land, och jag ska få honom att falla för svärd i sitt eget land. ” [Se vers 37-38.]

Sanheribs hånfulla bud till Hiskia

8 Och befälhavaren (hebr. ravshake) återvände och fann Assyriens kung strida mot Livna, för han hade hört att han lämnat Lachish.

[Livna har inte med säkerhet identifierats, men fynd vid utgrävningar i Tell Burna 2015 och på senare år, gör att det kan vara den bibliska staden Livna.]

9 Och han hörde sägas om kung Tirhaka i Kush [nuvarande Etiopien/Sudan]: ”Han har kommit ut för att strida mot dig.” Och när han hörde det sände han budbärare till Hiskia och sa: 10 ”Detta ska ni tala till Hiskia, Juda kung, och säga: Låt inte din Gud som du litar på lura dig och säga: Jerusalem ska inte ges i den assyriske kungens hand. 11 Se, du har hört vad Assyriens kung har gjort mot alla länder, genom att helt förstöra dem, skulle du verkligen undkomma? 12 Har ländernas gudar befriat dem som min far har fördärvat, Gozan och Haran (hebr. Charan) och Retsef och Edens söner som var i Telashar? 13 Var är Chamats kung och Arpads kung och staden Sefarvajims kung, Hena och Avah?”

Hiskias bön till Herren

14 Hiskia tog emot brevet från budbärarens hand och läste det, och Hiskia gick upp till Herrens (Jahvehs) hus och bredde ut det inför Herrens (Jahvehs) ansikte. 15 Och Hiskia bad till Herren (Jahveh) och sa:

16 ”Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim) som sitter ovanpå keruberna. Du är Gud (Elohim), du ensam bland alla kungariken på jorden. Du har gjort himlarna och jorden. 17 Vänd ditt öra (lyssna noga), Herre (Jahveh), och hör (lyssna), öppna dina ögon, Herre (Jahveh), och se, och hör Sanheribs ord som han har sänt för att håna den levande Guden (Elohim). 18 Det är sant, Herre (Jahveh), att Assyriens kung har ödelagt alla länder och deras mark, 19 och har kastat deras gudar i elden, för de är inga gudar, utan människohänders arbete, trä och sten, därför har de blivit fördärvade. 20 Nu, Herre vår Gud (Jahveh Elohim), fräls oss från hans hand så att alla kungariken på jorden ska veta (ha intim kunskap om) att du är Herre (Jahveh), du ensam.”

Herrens svar

21 Sedan sände Jesaja, Amots son, bud till Hiskia och sa: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), eftersom du har bett till mig mot Assyriens kung Sanherib, 22 är detta ordet som Herren (Jahveh) har talat om honom.

Jungfrun dottern Sion

har föraktat dig och skrattat åt ditt hån,

Jerusalems dotter

har skakat sitt huvud mot dig.

23 Vem har du hånat och hädat?

Och mot vem har du hävt upp din röst?

Ja, du har lyft upp dina ögon högt mot Israels Helige.

24 Genom dina tjänare

har du hånat Herren (Jahveh) och sagt:

Med skaror av mina vagnar

kommer jag till de höga bergen,

till de innersta delarna av Libanon,

och jag har huggit ner dess höga cedrar,

och dess utvalda cypresser,

och jag har kommit till hans högsta höjder

och skogarna med hans fruktbärande fält.

25 Jag har grävt [brunnar i avlägsna länder]

och druckit vatten

och med min fotsula

har jag torkat upp alla Egyptens floder.

26 Har du inte hört?

För länge sedan gjorde jag det,

i forna tider skapade jag det,

nu har jag låtit det ske, det är gjort,

denna befästa stad ska läggas öde

i en ruinhög.

27 Och dina invånare

har en kort hand (utan makt),

de är rädda och skamsna,

de är som gräset på fältet

och som de gröna örterna,

som gräset på taket

och som ett sädesfält innan det vuxit upp.

28 Jag känner (är intimt förtrogen med) ditt sittande

och ditt gående ut och ditt gående in

och ditt raseri mot mig.

29 På grund av ditt raseri mot mig

och för att ditt uppror har kommit upp i mina öron,

därför ska jag sätta min krok i din näsa,

och mitt betsel i dina läppar,

och jag ska vända dig tillbaka

den väg som du kom.

30 Och detta ska vara tecknet för dig [Hiskia]:

Detta år ska ni äta det som är självvuxet,

och det andra året det som växer upp på samma sätt,

och det tredje året ska ni så och skörda

och plantera vingårdar och äta dess frukt.

31 Och kvarlevan av Juda hus som flydde

ska igen slå rot neråt och bära frukt uppåt.

32 För från Jerusalem ska en kvarleva komma fram

och från berget Sion de som överlevt.

Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) nitälskan

ska göra detta.

33 Därför säger Herren (Jahveh) angående Assyriens kung:

Han ska inte komma till denna stad

och inte skjuta någon pil där,

inte heller ska han komma framför den med sköld,

inte kasta upp (bygga upp) en ramp mot den [och inta Jerusalem].

34 Samma väg som han kom ska han återvända,

och han ska inte komma till denna stad,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

35 För jag ska försvara denna stad för att frälsa (rädda) den för min egen skull

och för min tjänare Davids skull.”

36 Och Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) gick fram och slog i Assyriens läger 185 000 [soldater], och när man steg upp tidigt på morgonen, se, alla kroppar (som kadaver) – döda! 37 Så Assyriens kung Sanherib gick därifrån och återvände och bosatte sig i Nineve. 38 Och det hände när han tillbad i sin gud Nisrochs hus, att hans söner Adramelech och Sharetser slog honom med svärd [detta skedde 681 f.Kr.], och de flydde till Ararats land. Och hans son Esarchadon regerade i hans ställe.

38

Herren hör Hiskias bön

(2 Kung 20:1-11; 2 Krön 32:24-31)

1 Vid denna tid [omkring 700 f.Kr.] blev Hiskia dödssjuk. Profeten Jesaja, Amots son, kom till honom och sa: ”Så säger Herren: Se om ditt hus, för du ska snart dö och kommer inte att tillfriskna.”

[Hiskia hade ingen son som kunde ärva tronen, han behövde se om sitt hus och utse en efterträdare. Den politiska situationen var också mycket instabil eftersom den assyriska armén hotade att inta landet.]

2 Då vände Hiskia sitt ansikte mot väggen [bort från tjänare, i avskildhet] och bad till Herren (Jahveh). 3 Han sa: ”Kom ihåg, Herre (Jahveh), hur jag har vandrat inför dig i trohet och med hängivet hjärta och gjort det som är gott i dina ögon.” Hiskia började gråta bittert. 4 Då kom Herrens (Jahvehs) ord till Jesaja. Han sa: 5 ”Gå och säg till Hiskia: Så säger Herren (Jahveh), din fader Davids Gud (Elohim):

Jag har hört din bön,

jag har sett dina tårar.

Se, jag ska lägga 15 år till din livstid;

6 och rädda dig och denna stad

ur den assyriske kungens hand.

Jag ska beskydda denna stad.”

[ Människans ålder är 120 år

På 1960-talet bekräftade vetenskapen att människans livslängd är biologiskt begränsad till 120 år, se 1 Mos 6:3. I en artikel i tidskriften Nature, 9 november 2000, skriver Hayflick (mannen bakom upptäckten på 1960-talet) att åldrande inte är en sjukdom. Han skriver att även om man hittar botemedel till de vanligaste dödliga sjukdomarna i hög ålder (hjärt- och kärlsjukdomar, stroke och cancer) skulle det bara kunna förlänga livslängden med uppskattningsvis 15 år.]

[Tre år senare får Hiskia en son, Manasse. Han är 12 år när han kommer till tronen, se 2 Kung 20:21; 21:1. Rent sekventiellt så kommer vers 21-22 här mellan vers 6-7, jfr 2 Kung 19:7-8, men i det kiastiska mönstret och strukturen är placeringen inte konstig.]

7 [Jesaja svarade:] ”Och detta ska vara tecknet för dig från Herren (Jahveh), att Herren (Jahveh) ska göra dessa ting som han har talat. 8 Se, jag ska låta skuggan på urtavlan, som har gått ner på Achaz solur, återvända baklänges (gå tillbaka) tio steg.” Så återvände solen tio steg, med de steg som den hade gått ner.

9 Hiskias, Juda kungs, skrift (hebr. michtav, se Ps 16:1) när han hade blivit sjuk och botades från sin sjukdom:

10 Jag sa (tänkte): Vid middagstiden av mina dagar

ska jag gå till Sheols portar (ingången till underjorden, de dödas plats) [Matt 16:18],

jag är berövad på resten av mina år.

11 Jag sa: Jag ska inte se Herren (Jah – kortformen för Jahveh),

inte ens Herren (Jah) i de levandes land,

jag ska inte se människor

mer med världens invånare.

12 Min boning är uppryckt

och bortburen från mig som en herdes tält,

som en vävare har jag rullat ihop mitt liv.

Han ska hugga av mig från trumman,

från dag till natt ska du göra slut på mig.

13 Ju mer jag gör mig själv lik ett lejon ända till morgonen,

desto mer bryts alla mina ben,

från dag till natt ska du göra slut på mig.

14 Som en tornseglare, en svala,

skriar (sluddrar) jag,

jag muttrar (talar jag lågmält – hebr. hagah) som en duva,

kan inte se uppåt, Herre (Adonai),

jag är betryckt, var (bli) du min trygghet. [Texten förstärks med ord som liknar fågelläten.]

15 Vad ska jag säga?

Han har både talat med mig och han har gjort det,

jag ska gå försiktigt (mjukt)

alla mina år över bitterheten i min själ.

16 Herre (Adonai), av dessa ting lever människan

och där finns också livet för min ande,

därför upprättar du mig

och gör mig levande (upprätta min hälsa och låt mig leva)!

17 Se, till min frid (shalom) [det har kommit något gott från]

min bittra bitterhet,

i din kärlek har du befriat mig (min själ)

från förintelsens bråddjup,

för du har kastat alla mina synder

bakom din rygg.

18 För Sheol (underjorden, de dödas plats) kan inte prisa dig,

döden kan inte hylla dig,

de som går ner i graven

kan inte hoppas på din sanning.

19 De levande, de levande, de ska prisa dig,

som jag gör idag.

Barnens fäder

ska göra din sanning känd (välkänd, intim förtrogen kunskap).

20 Herren (Jahveh) är redo att frälsa mig.

Därför ska jag sjunga sånger till stränginstrument

alla dagar i mitt liv

i Herrens (Jahvehs) hus.

21 Jesaja sa: ”Låt dem ta en fikonkaka och lägg den som ett förband (bandage) på bölden och han ska tillfriskna.” 22 Hiskia frågade: ”Vilket är tecknet på att jag ska få gå upp till Herrens (Jahvehs) hus?”

39

Hiskias fall

1 Vid den tiden sände Babels kung Merodach-Baladan, Baladans son, ett brev och en gåva till Hiskia, för han hörde att han blivit sjuk och hade tillfrisknat. 2 Och Hiskia blev glad och visade dem sin skattkammare, silvret och guldet och kryddorna och den dyrbara oljan och hela sitt vapenhus och allt som fanns bland hans skatter, det fanns ingenting i hans hus eller i hans ägo som Hiskia inte visade dem.

3 Sedan kom Jesaja, profeten, till kung Hiskia och sa till honom: ”Vad sa dessa män? Och varifrån kom de till dig?”

Och Hiskia sa: ”De kom från ett avlägset land till mig, ända från Babel.”

4 Då sa han: ”Vad har de sett i ditt hus?” Och Hiskia svarade: ”Allt som finns i mitt hus har de sett, det finns ingenting bland mina skatter som jag inte har visat dem.”

5 Då sa Jesaja till Hiskia: ”Hör Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) ord: 6 Se, dagar ska komma då allt det som finns i ditt hus och som din far har lagt på lager till denna dag, ska föras bort till Babel, inget ska lämnas kvar, säger Herren (Jahveh). 7 Och dina söner som ska komma från dig, som du ska föda, ska de föra bort och de ska bli betjänter i palatset hos Babels kung.”

8 Då sa Hiskia till Jesaja: ”Herrens (Jahvehs) ord, som du har talat, är gott.” Vidare sa han: ”Eftersom det ska vara frid (shalom, fred och välstånd) och sanning i mina dagar (under min livstid).”

40

Löfte om frid och fred (kap 40-48)

[Nu följer den femte av bokens sju delar. Den tredje och centrala delen (kapitel 36-39) är bokens kiastiska centrum. I ett kiastiskt mönster vänder temat efter den tredje delen, vilket gör att del fem och sex (kapitel 40-66) är bokens andra stora del. De flesta forskare är överens om att det sker ett skifte tematiskt här i kapitel 40, något som helt stämmer överens med det kiastiska mönstret. Hittills har boken handlat om Jerusalem, fienden Assyrien och den nuvarande domen. Från och med nu handlar det om en kommande frälsning.]

Goda nyheter för Jerusalem!

1 

”Trösta, trösta (hjälp, uppmuntra; inge nytt hopp till) mitt folk”,

säger er Gud (Elohim).

2 ”Tala mjukt till hjärtat av Jerusalem,

och ropa på henne [kalla på henne]

för hennes tid i krigstjänst är över,

för hennes nåd (villkorade nåd – hebr. ratsah) är fullbordad,

för hon har fått dubbelt igen av Herrens (Jahvehs) hand för alla sina [han har låtit henne få betala dubbelt igen för alla hennes] synder.”

3 En röst ropar:

”Bana väg [vänd bort alla hinder] för Herren (Jahveh)

i öknen (stäppen – hebr. midbar),

bygg (jämna till) en huvudväg (en upphöjd genomfartsled)

i ödemarken (hebr. aravah) för vår Gud (Elohim).

[Matt 3:3; Mark 1:3; Luk 3:4; Joh 1:23]

4 Varje dal (ravin) ska höjas

och varje berg och höjd sänkas.

Den ojämna terrängen ska bli jämn

och otillgängliga platser bli slät mark.

5 Ja, Herrens (Jahvehs) härlighet (ära, tyngd, dignitet, prakt – hebr. kavod) [fullständigt mättade närvaro] ska uppenbaras,

och alla människor (allt kött) ska tillsammans se den [på samma gång]

– för Herrens (Jahvehs) mun har talat.”

[Innan en kung anlände till ett land skickades en budbärare som förberedde ankomsten. Han uppmanade folket att laga gamla vägar och bygga nya för att underlätta för kungens ankomst. Att dalar ska höjas och berg sänkas talar också bildligt om konsekvenserna av Johannes Döparens och Jesu tjänst – de låga och ödmjuka ska lyftas upp, medan de höga och självrättfärdiga ska ödmjukas, se Luk 14:11; 18:14.]

6 En röst säger: ”Ropa (proklamera, predika)”,

och en annan frågar: ”Vad ska jag ropa (proklamera, predika)?”

[Rösten från Herren svarade:]

”Alla människor (allt kött) är som gräs,

och all deras nåd (människornas omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) är som blomman på ängen.

[Lika föränderlig och temporär, se Jak 1:10; 1 Pet 1:24.]

7 Gräset torkar bort, blomman vissnar,

när Herrens vind (ande, andedräkt) blåser på dem.

Mänskligheten är verkligen som gräs.

8 Gräset torkar bort, blomman vissnar,

men Guds ord står fast (har kraft) för evigt [kommer alltid att gå i uppfyllelse].”

9 Gå upp på ett högt berg, du Sion,

som bär fram ett glädjens budskap.

Ropa ut det högt, du Jerusalem,

som bär fram ett glädjens budskap.

Ropa, var inte rädd!

Säg till städerna i Juda: ”Här är er Gud!”

10 Se, Herren (Adonai, fokus på Guds storhet och makt),

Herren (Jahveh) kommer som en segerrik krigare,

hans arm visar sin makt (hans krigsmakt regerar för honom).

Se, han har med sig belöning [välsignelser till sitt folk],

hans pris (segerbyte) går framför honom.

11 Han föder sin fårhjord som en herde:

Han samlar lammen i sina armar,

han bär dem i sin famn (nära sitt hjärta)

och varsamt leder han moderfåren.

[Han visar vägen för tackorna som har diande lamm, han beskyddar dem och leder dem till vattenkällor där de kan vila och hämta kraft. Sista ordet i versen är nahal som översatts ”varsamt leder”, samma ord som också används i Ps 23:2.]

Skapare av allt

12 Vem har mätt upp (hebr. madad) vattnet i hans kupade hand

och fastställt (mätt, fördelat – hebr. tiken) [kalibrerat avståndet mellan] himlarna med sina utspända fingrar [ett spann-mått; avståndet mellan tummen och lillfingret, en halv aln (23 cm)]?

Omfattat jordens stoft i ett mätmått [sea-mått, det vanliga måttet i hushållet på omkring 8 liter]

och vägt bergen med våg och kullarna med en balansvåg?

13 Vem har mätt ut Herrens (Jahvehs) Ande

och har varit hans rådgivare så att han kan instruera honom?

14 Av vem tog han råd, och vem instruerade honom

och lärde honom den rätta vägen,

och lärde honom kunskap

och lät honom känna till (vara intimt förtrogen med) gott omdöme?

15 Se, länderna är som en droppe i en hink

och är räknade som små dammkorn på en våg,

öarna är som stoft (tunna, smala) [så små att de nästan inte går att väga].

16 Libanon är inte tillräckligt bränsle (dess skogar är oduglig ved),

dess vilddjur duger inte till brännoffer.

17 Alla länder är intet inför honom,

de räknas av honom som ting utan värde och är fåfänga.

18 Vid vem vill ni då likna Gud (El)?

Eller vad vill ni jämföra honom med?

19 Avbilden [en liten avgud, ofta 10-25 cm hög] – som hantverkaren har gjutit

och guldsmeden har överdragit med guld,

silversmeden gjutit silverkedjor åt?

20 En stenek är avskild,

han väljer ett träd som inte ska rota sig,

han söker ut åt sig en kunnig hantverkare

för att sätta upp en avgud som inte ska förflyttas (inte kan rubbas).

21 Vet du inte?

Hör du inte?

Har det inte blivit berättat för dig från begynnelsen?

Har ni inte förstått jordens grundvalar?

22 [Bibeln lär ut vetenskapliga fakta som att jorden är rund, långt innan detta var accepterat inom vetenskapen.]

Det är han som sitter över jordens cirkel (den runda jorden),

och dess invånare är som [små] gräshoppor,

[han] som sträcker ut himlarna som en gardin

och spänner ut dem som ett tält att bo i,

23 Som gör furstar till intet,

han gör jordens domare till ingenting.

24 Otillräckligt har de planterat,

otillräcklig är deras sådd,

otillräckligt har den slagit rot i marken,

när han blåser på den vittrar den

och virvelvinden för bort den som agnar.

25 ”Vem kan ni jämföra mig med?

Vem är min like?” säger den Helige [Jes 1:4].

26 Lyft upp era ögon mot höjden [himlen]:

Vem har skapat allt detta [stjärnorna]?

Det är han som leder ut dem som en räknad skara [stjärnorna liknas vid en mönstrad härskara]

och nämner dem alla vid namn.

På grund av hans stora makt och styrka

saknas inte en enda av dem.

27 Hur kan du säga, du Jakob,

och tala så, Israel [Jakob och Israel används synonymt för de tolv stammarna]:

”Min väg är dold för Herren (Jahveh),

och min dom går förbi min Gud (Elohim).”

[Orden kan syfta på den kommande exilen till Babylon, se Jes 39:6. I stunder av prövning och lidande kan frågorna komma om Herren ser vad jag går igenom och om han vill ge upprättelse?]

28 Vet du inte (är du inte väl införstådd med)?

Har du inte hört?

Herren (Jahveh) är en evig Gud (Elohim),

skapare av hela världen (jordens ändar).

Han blir inte trött eller utmattad,

hans förstånd är outrannsakligt (omöjligt att till fullo utforska).

29 Han [blir inte trött, se vers 28, istället är det han som] ger den trötte (fysiskt utmattade; utslitne) kraft

och för den maktlöse (den utan livskrafter; den som saknar vigör och reproducerande, livsalstrande förmågor)

förökar (multiplicerar) han styrkan.

[Det är Herren som ger kraften som behövs för att utföra uppdraget, se även 2 Kor 12:9-10; Fil 4:13. Följande exempel visar dock att ren mänsklig fysisk styrka inte räcker i långa loppet:]

30 Även unga pojkar kan bli trötta och behöva vila,

unga män (ordagrant: utvalda, dvs. ”de starkaste” – elitsoldater) kan stappla och falla.

31 Men de som [uthålligt] väntar (hoppas) på Herren (Jahveh)

ska förnya sin styrka (”glida fram” – fortsätta med kraft):

De ska lyfta på vingar (höja vingen/fjädern)

som örnar.

De ska springa (rusa fram)

utan att bli trötta (dra efter andan; flämta).

De ska vandra (fortsätta, gå)

utan att mattas (tappa modet; segna ner; svimma).

[Örnen symboliserar styrka och frihet. Den flyger på hög höjd och har perspektivseende. Uttrycket ”förnya sin styrka” kan syfta på den process då örnen ruggar sin fjäderdräkt – nya fjädrar växer ut och den blir ung på nytt, se Ps 103:5. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter ”utan att mattas” med ”utan att hungra”.]

41

Gud är större än alla avgudar

1 Var tysta (lämna ifred, var som döva, säg inte ett ord, håll tand för tunga) nära (intill, med) mig, ni öar (kustländer),

och låt folken förnya (gro, spira, blomstra som växter som får ny kraft på våren) sin styrka (kraft).

Låt dem komma nära och sedan låt dem tala,

låt oss komma samman (närma oss varandra) tillsammans för att döma.

2 Vem [förutom Gud] har rest upp någon från öster (soluppgången),

som kallar på rättfärdighet till hans steg [ordagrant: ben/ fötter]?

[Den persiske kungen Kyros (600-530 f.Kr.) kom från öst, se Jes 44:28. I vers 25 nämns även norr – vilket korrekt beskriver hur han kom via Babylon i norr. Texten säger inte att Kyros i sig är rättfärdig, men han gör det som är rättfärdigt och befriar judarna från deras fångenskap.]

Han ger (lägger) länderna framför honom

och låter honom regera över kungar.

Hans svärd gör dem till stoft,

hans båge gör dem till agnar som blåser bort (följer med vinden).

3 Han jagar dem och går vidare (korsar över) i frid (trygghet, säkerhet – shalom).

Den välkända (breda) stigen beträder han inte med sina fötter.

[Han vägrar att gå på ondskans allfarvägar.]

4 Vem har format och gjort det?

Han som har kallat generationerna från begynnelsen.

Jag, Herren (Jahveh) – är den förste

och den siste i evighet – jag är Han (den Evige och för alltid densamme).

[Den förste (hebr. rishon) har sin rot i ordet för huvud. Den siste (hebr. acharonim) står i plural! Därför betyder det att han är den evigt siste, det kan aldrig någonsin komma något eller någon efter honom. I den hebreiska texten finns, centralt mellan den förste och den siste, också ordet et (skrivs på hebreiska med första bokstaven alfa och sista tav). Det är en partikel som aldrig översätts, men som motsvarar grekiskans alfa och omega, se 1 Mos 1:1. Här står uttrycket den förste och den siste alltså två gånger i samma mening. I hebreiskan betyder det att detta är en absolut sanning som är kompromisslös och aldrig kan förändras.]

5 Öarna (kustländerna) såg det och bävade,

jordens yttersta hörn darrade (skakade som av en jordbävning),

de närmade sig och kom,

6 var och en hjälpte sin granne

och var och en sa till sin bror: ”Var stark (fast, säker, tapper)!”

[Hebr. chazaq används flera gånger i detta kapitel. Betydelsen är att ta ett stadigt tag om någon eller något (vers 9, 13), men även bildligt att ingjuta mod och vara tapper som i denna vers och i Jos 1:6, 7, 9.]

7 Snickaren stärker (ingjuter mod i) guldsmeden

och han som använder hammaren (ingjuter mod i) den som smider på städet

och säger om lödningen: ”Den är bra”,

och han fäster den med spikar så att den inte ska förflyttas.

8 Israel, du min tjänare,

Jakob, som jag har utvalt [Jes 44:1],

ättling till Abraham, min vän [1 Mos 12:1-3; 18; 2 Krön 20:7; Jak 2:23],

9 dig som jag hämtade [tog tag i min hand för att leda tillbaka] från jordens ände,

kallade från dess bortersta hörn

och till vilken jag har sagt:

Du är min tjänare,

jag har utvalt dig,

jag förskjuter dig inte.

10 Var inte rädd (frukta inte),

för jag är med dig;

förfäras inte [se dig inte hela tiden ängsligt om],

för jag är din Gud (Elohim).

Jag styrker dig [gör dig ståndaktig, frimodig och alert],

ja, jag hjälper (bistår, undsätter, omger) dig,

ja, jag uppehåller (stödjer) dig med min rättfärdighets högra hand (ordagrant: min rättfärdighets högra)!

[Ordet för hand eller arm finns inte med i den hebreiska grundtexten, se även vers 13. I denna typ av kontext syftar ”min högra” på höger arm eller hand. Ett annat exempel är då Jakob välsignar och sträcker ut sina händer, se 1 Mos 48:14. Guds högra hand är ett uttryck för Guds mäktiga kraft, dvs. hur han griper in, beskyddar och bevarar, se 2 Mos 15:6; Ps 63:9.]

11 Se, alla som var arga på dig

ska komma på skam och bli förvirrade.

De som argumenterade mot dig

ska bli till intet och förgås (försvinna, upphöra att existera).

12 Du ska leta efter dem men inte finna dem,

de som var fientliga mot dig,

de ska bli helt tillintetgjorda – ett ingenting,

de som krigade mot dig.

[En trefaldig stegring av fienderna ges här i vers 11-12, från ilska, verbal konfrontation till rent krig! Det är också ett kiastiskt mönster i vers 9-10 och 13-14 med orden hebr. chazaq (hämtade/håller), ”din högra”, ”jag ska hjälpa dig” och ”frukta inte” ytterst.]

13 För jag, Herren (Jahveh) din Gud (Elohim),

som håller (upprätthåller, styrker) din högra hand (ordagrant: din högra),

säger till dig: ”Frukta inte (var aldrig någonsin rädd),

jag hjälper dig”.

14 Frukta inte (var aldrig någonsin rädd) du mask, Jakob,

och ni Israels män,

jag hjälper dig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

din Återlösare – Israels Helige.

15 Se, jag gör dig till en ny tröskvagn

med skarpa tänder,

du ska tröska berg och mala dem till smått

och låta kullarna bli som agnar.

16 Du ska blåsa på dem och vinden ska bära bort dem

och virvelvinden ska sprida ut (förskingra) dem,

men du ska glädja dig i Herren (Jahveh).

I Israels Helige ska du ha din ära.

17 De fattiga och behövande söker efter vatten

men där finns inget

och deras tunga förgås av törst.

Jag, Herren (Jahveh), ska svara dem.

Jag, Israels Gud (Elohim), ska aldrig överge dem.

18 Jag ska öppna floder på de kala höjderna

och källsprång mitt i dalarna.

Jag ska göra vildmarken till en vattenrik sjö

och det torra landet till vattenkällor.

19 I öknen ska jag plantera

cedrar och akaciaträd och myrten och olivträd (bokstavligt olja).

I ödemarken ska jag plantera

cypresser, platanträd [stora träd – upp till 40 meter höga] och lärkträd tillsammans.

20 För att de ska se och veta (djup, intim kunskap)

och överväga och tillsammans förstå,

att det är Herrens (Jahvehs) hand

som har gjort detta och att det är den Helige i Israel som har skapat det.

Kan avgudarna förutse framtiden?

21 Presentera (konstruera) ditt ärende, säger Herren (Jahveh),

för fram dina orsaker (anledningar, förklaringar), säger Jakobs Kung.

22 Låt dem föra fram dem [avgudarna]

och berätta för oss vad som ska ske (hända i framtiden).

De forna tingen, vad var de?

Berätta för oss, så att vi kan överväga (ordagrant: sätta vårt hjärta till) dem

och veta hur de har uppfyllts.

Eller låt oss höra vad som ska komma.

23 Berätta om de ting som ska ske härefter,

så att vi vet att ni är gudar.

Ja, gör gott eller gör ont,

så att vi kan slås av förundran [när vi alla ser oss om] tillsammans.

24 Se, ni är ingenting

och ert arbete är ingenting,

en styggelse är han som väljer er (väljer att tro och lita på er).

25 Jag har rest upp en från norr och han kommer,

från solens uppgång en som åkallar mitt namn,

och han ska komma över ledarna

som kokande murbruk och som krukmakaren som trampar lera.

26 Vem har berättat från början för att vi ska veta (ha djup, intim kunskap),

och från före tiden (innan tiden startade),

för att vi ska kunna säga att han har rätt?

Där finns ingen som berättar,

inte heller någon som hör,

och ingen som lyssnar till dina ord.

27 Jag ska ge ett förebud till Sion [tempelberget i Jerusalem]: ”Se (hebr. hineh), se (hebr. hen) dem”,

och till Jerusalem en budbärare med gott budskap.

28 Jag ser mig omkring [bland avgudarna], men där finns ingen människa [ingen som kan tala profetiskt]

– ingen ibland dem som kan ge råd,

ingen som jag skulle kunna fråga och få svar av.

29 Se, allesammans, deras arbete är förgängligt (tomhet, ingenting),

deras gjutna beläten (avgudar) är vind och förvirring.

42

1 Här är min tjänare (trogne representant) som jag uppehåller (ger kraft, stödjer),

min utvalde som jag ger nåd (som min själ har behag till, villkorad nåd – hebr. ratsah).

Jag har gett honom min Ande,

han ska utbreda rätten (döma rättvist, uppenbara sanningen och Guds vilja) för hednafolken.

2 Han ska inte ropa eller höja sin röst (han är tyst trots stor smärta),

hans stämma hörs inte på gatorna.

3 Ett strå som har vikt sig (ligger nerböjt) bryter han inte av,

och en flämtande låga (slocknande veke) släcker han inte [tjänaren, Jesus, ska hela brustna liv].

Han ska utbreda rätten i sanning.

4 Han ska inte släckas eller brytas ner,

förrän han har uppenbarat vad rättvisa är på jorden.

De avlägsna havsländerna (öarna)

väntar ivrigt på hans undervisning (hebr. Torah).

5 Så säger den ende Guden (El), Herren (Jahveh),

han som skapat himlarna (universum) och sträckt ut (expanderat) dem [2 Sam 22:10; Jes 40:22],

han som brett ut jorden och allt som lever där (allt som föds på jorden),

han som gett liv (livsande) till människorna, och ande åt alla som vandrar där.

6 [Herren talar nu till Messias:]

Jag, Herren (Jahveh), har kallat dig i rättfärdighet (för att uppenbara vad rätt och fel är, och att leva rättfärdigt).

Jag ska hålla dig i handen,

och bevara dig.

Jag ska ge dig som ett förbund [en förbundsmedlare] för folket [Israel, se Jes 49:6-8; Luk 2:32],

som ett ljus för hednafolken (nationerna) [Jes 51:4].

7 Du ska öppna de blindas ögon

och föra ut fångar ur fängelsehålan,

de som sitter i fängelsets mörker.

8 [Herren vänder sig nu till folket:]

Jag är Herren (Jahveh), detta är mitt namn.

Min härlighet (ära, tyngd, dignitet; mättade gudsnärvaro) [är unik och den] ger jag inte åt någon annan,

inga avgudabilder (mänskligt utsnidade avgudabilder) kan få mitt lov.

9 Det som har sagts tidigare har skett [profetiska ord har slagit in],

nu berättar jag nya ting.

Innan det visar sig (som ett frö, innan det spirat),

låter jag er höra om det.

10 Sjung till Herren (Jahveh) – en ny sång [Jes 2:2; 26:1; Upp 5:9; 14:3],

hans lovprisning från jordens ändar,

ni som går ner till havet och allt som är däri,

öarna och deras invånare.

11 Låt öknen och dess städer lyfta upp sina röster,

byarna som Kedar bebor [en nomadstam i norra Arava mellan Edom och Babylon],

låt Selas [Edoms huvudstad, troligtvis nuvarande Petra] invånare jubla,

låt dem ropa från bergens toppar.

12 Låt dem ge ära (härlighet, tyngd – hebr. kavod) till Herren (Jahveh)

och berätta hans lov på öarna.

13 Herren (Jahveh) ska dra fram som en mäktig man (hjälte),

han ska uppväcka avund (nitälskan) som en stridsman,

Han ska ropa, ja, han ska ropa högt (med stark röst),

han ska bevisa sig mäktig (oövervinnelig) mot sina fiender.

14 Under lång tid har jag varit tyst,

jag har varit stilla och hållit tillbaka mig själv (lagt band på mig),

nu ska jag ropa som en födande kvinna,

flämta och flåsa samtidigt.

15 Jag ska omintetgöra bergen och kullarna

och torka upp alla deras örter

och jag ska torrlägga floderna (bokstavligt göra dem till öar, torrt land)

och jag ska torka ut sjöarna (vattensamlingarna).

16 Och jag ska föra de blinda på en väg som de inte känner,

på stigar som de inte känner till ska jag leda dem.

Jag ska göra mörkret ljust framför dem

och oländiga platser plana.

Detta ska jag göra

och det ska inte bli ogjort.

[Upprepningen är hebreiskans sätt att betona och understryka att detta verkligen kommer att ske.]

17 De ska omvända sig (bli vända tillbaka),

och skämmas stort (mycket), de som har sin tillit till skurna avbilder,

som säger till de gjutna avgudarna: ”Ni är våra gudar.”

Israel – vänd om till mig

18 [Detta är den centrala delen i kapitel 40-48. En uppmaning till omvändelse.]

Lyssna, (hör) ni döva,

och se, ni blinda, så att ni må se.

19 Vem är blind, om inte min tjänare?

Eller döv, som min budbärare som jag har sänt?

Vem är blind som han som är helhjärtad,

och blind som Herrens (Jahvehs) tjänare?

20 Ser mycket [alla bevis på Guds godhet, se 4 Mos 4:32-38; 29:2-4; Ps 78; 105],

men håller (vaktar, skyddar, bevarar) inte [kommer inte ihåg],

öppnar öronen,

men hör inte.

21 Herren (Jahveh) var tillfreds (nöjd),

för sin rättfärdighets skull,

att han vill göra undervisningen (hebr. Torah) stor och ärofull.

22 Men detta är ett rövat och plundrat folk,

alla är fast i hålor och de är gömda i fängelser,

de är som ett byte och ingen befriar,

tillspillogivna och ingen säger: ”Upprätta”.

23 Vem ibland er vill ge sitt öra (lyssna) till detta?

Vem vill lystra och lyssna för tider som kommer?

24 Vem gav Jakob som rov och Israel till plundring?

Var det inte Herren (Jahveh)?

Han mot vilken vi har syndat och på vilkens vägar de inte vandrade,

inte heller var de lydiga mot hans undervisning (hebr. Torah).

25 Därför har han öst ut (hällt) ilskan från sin vrede över honom,

och stridens styrka och satt eld runtomkring honom

och han vet inget och den bränner

honom, eftersom han inte lade det på sitt hjärta.

43

1 Nu säger Herren (Jahveh),

han som har skapat dig, Jakob,

han som har format dig, Israel:

”Frukta inte, för jag har återköpt dig [från fångenskapen].

Jag har kallat dig vid ditt namn, du är min.

2 När du korsar (går) genom (ordagrant: igenom i) vattnen är jag med dig,

och strömmarna dränker dig inte [ska inte överskölja eller föra bort dig].

När du går genom eld bränner den dig inte (ska du inte bli svedd),

och flamman antänder dig inte (ska inte förtära/bränna/skada dig).

[Versen inleds med konjunktionen ki som översätts eftersom, för eller när. I denna vers fungerar ki som en bekräftelse på att du kan gå igenom svårigheter just därför att han är med. Det första exemplet med vatten och strömmar innebär att man korsar eller passerar genom ett vadställe eller en liknande övergång. Här kan läsaren associera till hur israeliterna korsade Vasshavet och Jordanfloden (2 Mos 14:21-22; Jos 3:4). Det sista exemplet uppfyllde Daniels tre vänner bokstavligen (Dan 3:25-27), men profetian har utan tvekan också en bredare betydelse om Guds beskydd i svåra omständigheter. Frågan är inte om vi möter dem utan när. Se även Ps 66:12; 138:7.]

3 För jag är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim),

Israels Helige, din Frälsare.

Jag gav Egypten [till Babylon] som lösen (betalning) för dig,

Kush [nuvarande Etiopien/Sudan] och Seva [en provins i Etiopien, troligtvis inte samma som Saba] i utbyte för dig [för att du skulle bli fri].

4 Eftersom du är dyrbar i mina ögon,

eftersom jag ärar dig och älskar dig,

därför ger jag människor i utbyte för dig,

och andra nationer i utbyte mot ditt liv.”

5 Frukta inte (var inte rädd) för jag är med dig,

från öster ska jag föra din säd (dina avkomlingar)

och från väster ska jag samla dem.

6 Jag ska säga till norr: ”Ge hit!”

och till söder: ”Håll inte tillbaka,

för hit mina söner från fjärran

och mina döttrar från jordens yttersta gräns,

7 var och en som är uppkallad efter mitt namn

och som jag har skapat (hebr. bara) till min ära,

jag har format (skulpterat, designat – hebr. jatsar) honom,

ja, jag har gjort (hebr. asah) honom.”

[Det hebreiska ordet för att ”gå upp” är alija, se t.ex. Ps 120-134. I det moderna hebreiska språket används ordet för någon som återvänder till Israel, man gör ”alija”. Mellan 1948 och 2021 har över 3 miljoner judar gjort alija. År 2021 fanns det 15 miljoner judar totalt i världen (varav omkring 15 000 i Sverige) och knappt hälften (6,9 miljoner) bodde i Israel. I Sverige har den ökade antisemitismen gjort att allt fler judar väljer att flytta till Israel.]

Kan avgudarna förutse framtiden?

8 De blinda som har ögon ska föras fram,

och de döva som har öron.

9 Alla folkslag samlas tillsammans

och stammarna är församlade.

Vem bland dem kan förklara detta

och berätta vad som ska komma?

Låt dem föra fram sina vittnesmål,

så att de kan bli bedömda,

och låt dem höra (lyssna)

så att de kan säga: ”Sant!”

10 ”Ni är mina vittnen”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

”Min tjänare som jag har utvalt,

för att lära känna mig, tro (lita, förtrösta) på mig,

och förstå att jag är Gud (El, den mäktige, starke).

Ingen gud har blivit till före mig,

och ingen ska komma efter mig.

11 Jag, jag är Herren (Jahveh),

och förutom mig finns det ingen Frälsare (någon som kan rädda).

12 Jag har berättat [förutsagt framtiden] och räddat (befriat) er, och visat mig för er [att jag var er Gud, ni har hört och sett mig].

Då fanns det inte några främmande gudar hos er.

Ni är mina vittnen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). Jag är Gud (El, den mäktige, starke).

13 Ja, redan innan ens dagen fanns [innan ljuset skapades, dvs. från tidernas begynnelse],

och från denna dag och i all framtid är jag densamme.

Ingen kan stå emot vad jag gör (rycka något från min hand).

Jag ska agera (verka), och vem skulle kunna hindra det (göra det om intet)?”

14 Så säger Herren (Jahveh),

er Återlösare, Israels Helige:

För er skull har jag sänt [en armé] mot Babel,

och jag ska driva dem på flykten (slå ner deras låsta portar),

kaldéerna (babylonierna) i skepp som var deras fröjd [stolthet].

[Här beskrivs hur Babylon kommer att besegras av Kyros, och hur man försöker fly med båtar längs med Eufrat till Persiska viken.]

15 Jag är Herren (Jahveh), er Helige.

Israels skapare, er Konung.

16 Så säger Herren (Jahveh)

som gör en väg genom havet,

en stig genom mäktiga vatten,

17 som ledde ut vagnar och hästar,

tillsammans med en mäktig armé dit [för att gå under].

De föll för att aldrig mer resa sig upp igen,

de utplånades, släcktes ut som en brinnande veke. [2 Mos 14:21-28.]

18 Tänk inte på det som har varit [påminn er inte om dessa tidigare händelser]

och bry er inte om det [fokusera inte på de ting] som var förr.

19 Se, jag gör [håller på att göra] något nytt [Upp 21:5]!

Redan nu växer det fram [spirar som en planta] – märker ni det inte (skulle ni inte vara intimt förtrogna med det)?

Ja, jag ska göra en väg i vildmarken [Jes 40:3-4; 35:5-8],

strömmar (floder) i öknen.

20 Markens djur ska ära mig,

schakaler och struts,

för jag utgjuter (ger) vatten i vildmarken

– strömmar (floder) i öknen för att ge mitt utvalda folk att dricka. [2 Mos 17:3-6]

21 Det folk som jag har skapat (format, designat) åt mig,

de ska återge (räkna upp) mitt lov [under lovprisning med instrument].

[I vers 16-17 beskrivs hur faraos armé gick under. Uttåget ur Egypten och den första påskens dramatiska händelser har sedan dess i generationer blivit ihågkomna. Uppmaningen är nu tvåfaldig: tänk inte på straffet (exilen) och åberopa inte tidigare segrar. Herren, som gjort en väg genom havet, är också den som nu ska göra en väg genom öknen och där rikligt släcka sitt eget folks törst. Liksom djuren i öknen ska ära Herren, kommer nu hans eget folk att kunna se hans nya gärningar och prisa honom.]

22 Likväl har du inte åkallat mig, du Jakob,

inte heller har du ansträngt dig (gjort dig trött) för min räkning, du Israel.

23 Du har inte burit fram brännofferfår till mig,

inte heller har du ärat mig med dina slaktoffer.

Jag har inte belastat dig med matoffer

och inte ansträngt dig med rökelse.

24 Du har inte köpt någon söt krydda åt mig,

inte heller har du tillfredsställt mig med det feta av dina offer.

Istället har du tyngt mig med dina synder

och tröttat ut mig med dina överträdelser.

25 Jag, ja jag, är den som utplånar dina överträdelser för min egen skull,

och dina synder kommer jag inte mer ihåg.

26 Lägg mig på minnet (påminn mig), låt oss resonera (diskutera) tillsammans,

ta upp din sak,

så att du kan bli rättfärdig.

27 Din första far syndade [kan syfta på Jakob, se 1 Mos 27:34-36; Jes 58:14]

och dina medlare har begått överträdelser mot mig.

28 Därför har jag ohelgat furstarna i helgedomen

och jag har utlämnat Jakob till ödeläggelse

och Israel till smädelse.

44

1 Men lyssna nu [trots att du har syndat, se Jes 43], du Jakob, min tjänare,

du Israel, som jag har utvalt.

2 Så säger Herren (Jahveh),

han som skapade dig,

han som formade dig redan i moderlivet och som hjälper dig:

Frukta inte, du min tjänare Jakob,

du Jesurun, som jag har utvalt. [Jesurun är en kärleksfull poetisk titel för Israel, betyder antagligen ”den rättfärdige”.]

3 [Som en varsam trädgårdsmästare som sköter om sin trädgård:]

Jag ska utgjuta vatten över törstande mark,

och strömmar över torrt land.

Jag ska utgjuta min Ande över dina barn,

min välsignelse över dina avkomlingar.

4 De ska växa upp mitt ibland det gröna gräset,

som popplar (pilträd) vid vattenbäckar.

5 Då ska en [av dessa återvändande judar] säga: ”Jag tillhör Herren (Jahveh)”,

en annan ska tilltalas [av andra] med Jakobs namn,

en annan skriva med sin hand [som när man signerar ett kontrakt]: ”Herrens egen”,

och tilltalas [av andra] med det ärofyllda (högt aktade) namnet Israel.

[Det judiska folket ska inte längre vara hånat och föraktat.]

6 Så säger Herren (Jahveh), Israels Konung,

och hans Återlösare, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Jag är den förste och jag är den siste [jag är evig],

förutom (vid sidan av) mig finns ingen Gud (Elohim).

7 Vem [vilken av alla dessa avgudar] är som jag?

Ropa och berätta (ordagrant: Ropa och låt det berättas för henne),

ja, lägg fram (redogör för) allt som har hänt [i historien, hur alla profetiska ord slagit in] sedan jag insatte det eviga (urgamla) folket. [Kallade Abraham till att bli ett stort folk, se 1 Mos 12:1.]

Låt dem [försök få avgudarna att] berätta vad som ska komma [vad som är nära förestående],

och vad som kommer att ske [slutligen ska ske i kommande tidsåldrar].

8 Frukta inte och var inte förskräckta (var inte paralyserad av skräck).

[Inför det som ska komma, närmast Babylons fall och judarnas frigörelse.]

Har jag inte för länge sedan låtit er höra om detta och berättat det?

Ni är ju mina vittnen. Finns det någon Gud (Eloha) [Elohim i singular – den ende Guden] förutom mig?

Nej, det finns ingen annan klippa, jag vet ingen.

9 De som formar (hebr. jatsar) en skuren avbild är alla fåfänga,

och deras ljuvliga ting ger ingen framgång (fördel)

och deras egna vittnen ser ingenting

och vet ingenting (saknar kunskap) så de får skämmas.

10 Vem har formgett en gud,

eller en gjuten avbild som inte är till någon nytta?

11 Se, alla som följer dem ska skämmas,

och hantverkarna, begåvade bland människor,

låt dem alla samlas tillsammans, låt dem stå upp,

de ska frukta och de ska skämmas tillsammans.

12 Smeden tar [använder, vässar] sitt verktyg (någon form av yxa – hebr. maatzad)

och arbetar i kolet och bearbetar det [metallstycket] med hammaren

och arbetar med sin starka arm,

han blir hungrig och hans styrka sviker,

han dricker inget vatten och blir svag.

13 Snickaren sträcker ut linan [mäter längden]

och gör ett märke med pennan,

han passar ihop det med ritningen

och han märker ut det med verktygen,

och gör det som en mansfigur

enligt mannens skepnad, för att bo i huset [som en husgud – avgud].

14 Han hugger ner cedrar åt sig

och tar en cypress och en ek

och låter dem växa sig starka bland skogens träd.

Han planterar en pinje och regnet ger den näring (bokstavligt: regnet gör den stor).

15 Sedan använder en människa det som bränsle

och han tar av det och värmer sig,

ja, han antänder det och bakar bröd,

han gör en gud och tillber den,

han gör en skuren avbild och faller ner för den.

16 Han bränner hälften av det i eld,

med den halvan äter han kött,

han grillar det och är tillfreds,

han värmer också sig själv och säger:

”Haha (hebr. heach – ett uttryck för dåraktig ironi), nu är jag är varm, jag ser eldslågorna”.

17 Av det som blir över gör han en gud (hebr. el), ja, en utskuren avgud.

Han faller ner inför den och lovsjunger

och ber till den och säger:

”Befria mig, för du är min gud (hebr. el).”

18 De vet inte, inte heller förstår de,

för deras ögon är insmorda (variga) så att de inte kan se

och deras hjärtan så att de inte kan förstå.

19 Och ingen tar det till sitt hjärta (tänker på detta; ordagrant: låter det återvända till hjärtat),

inte heller finns där kunskap (intim förståelse) eller förstånd till att säga:

”Jag har bränt upp hälften av det i eld

och jag har även bakat bröd på dess kol,

jag har grillat köttet och ätit det,

ska jag då göra en styggelse av resten?

Ska jag falla ner inför stocken av trä?”

20 Han betar (föder, vallar – följer efter) aska [tomhet, det som är bränt, som inte kan ge någon näring], hans bedragna hjärta leder honom vilse,

så att han inte kan befria sin själ (sitt liv)

och inte heller säga:

”Är där inte en lögn i min högra hand (ordagrant: min högra)?”

21 Kom ihåg dessa ting, du Jakob,

och Israel, för du är min tjänare.

Jag har format (danat) dig,

du är min egen tjänare Israel,

du ska inte glömma bort mig.

22 Jag har utplånat, som ett tjockt moln, dina överträdelser,

och som ett moln dina synder.

Återvänd till mig,

för jag har återlöst dig.

23 Sjung, ni himlar, för Herren (Jahveh) har gjort det,

ropa, ni jordens djup (jordens lägsta platser),

brist ut i sång, ni berg

och skogar och varje träd som finns i dem,

för Herren (Jahveh) har återlöst Jakob

och förhärligar sig själv i Israel.

24 Så säger Herren (Jahveh)

din Återlösare och han som formade dig redan i moderlivet:

Jag är Herren (Jahveh)

som har skapat allting,

som har expanderat (spänt ut) himlarna (universum) helt själv,

som har hamrat (spänt) ut jorden alldeles själv.

[Här används det hebreiska ordet nata (expandera, spänna ut) om himlarna, universum och ordet raqia som betyder att expandera, göra större, hamra ut som en plåt om jorden. Här anas ett expanderade universum och fler dimensioner än rum och tid, se även 2 Sam 22:10.]

25 Det frustrerar (stör, irriterar) bedragarnas teckentyderi

och gör siarna ilskna,

det vänder bak och fram på de visa

och gör deras kunskap till dårskap.

26 Det bekräftar hans tjänares ord

och uppfyller hans budbärares råd,

som säger till Jerusalem: ”Hon ska bli bebodd”

och till Juda städer: ”De ska bli uppbyggda

och jag ska resa upp dess ödelagda platser.”

27 Som säger till djupen: ”Torka upp, och jag ska torka upp dina floder.”

28 Som säger om Kyros: ”Han är min herde och ska utföra alla mina önskningar”

och säger till Jerusalem: ”Hon ska bli uppbyggd”

och till templet: ”Min grund ska bli lagd.”

45

1 Så säger Herren (Jahveh) till sin smorde,

till Kyros, vars högra hand [hans makt] jag styrker

för att underkuva länder inför honom,

och lösa upp kungars bälten,

för att öppna dörrar framför honom,

så att portarna inte stängs:

2 ”Jag ska gå framför dig

och göra krokiga platser raka,

jag ska bryta koppardörrarna i bitar

och hugga sönder järnbommarna,

3 och jag ska ge dig mörkrets skatter [gömda i rum utan fönster som fanns i bl.a. Babylon och Sardis],

och undangömda rikedomar från hemliga platser,

så att du ska veta (känna till, förstå, varit intimt förtrogen med)

att jag är Herren (Jahveh) som kallar dig vid ditt namn,

Israels Gud (Elohim).

4 För Jakobs skull, min tjänare,

och Israel, min utvalda,

har jag kallat dig vid ditt namn,

jag har namngett dig,

fast du inte känner (är intimt förtrogen med) mig.

5 Jag är Herren (Jahveh), det finns ingen annan.

Vid sidan av mig finns ingen gud (elohim) [avgud].

Jag har omgjordat dig

fast du inte har känt (varit intimt förtrogen med) mig,

6 för att man ska veta från solens uppgång (i öster)

och till väster [där den går ner]

att det inte finns någon vid sidan om mig.

Jag är Herren (Jahveh) och där finns ingen annan.

7 Jag formar (som en krukmakare) ljuset

och skapar mörkret,

jag gör frid (fred; fullständig harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom)

och skapar olycka [Ps 65:8; Amos 3:6],

jag är Herren (Jahveh) som gör alla dessa ting.

[Vers 1-7 har talat om Kyros som en förebild på Guds smorde, utvalde kung, se Jes 44:28; 45:1. Vers 8 kan appliceras på Kyros, men även på den kommande Messias.]

8 Regna, ni himlar (skyar) där ovan,

låt rättfärdighet flöda (strömma ner) från skyarna (molnen).

Låt jorden öppna sig [ta emot], och ge frälsning som frukt (resultat),

[Herrens telning, Messias, beskrivs som landets frukt, se Jes 4:2]

och låt befrielse växa upp tillsammans [med frälsningen].

Jag, Herren (Jahveh), skapar detta. [Ps 85:12-13]

9 Ve över honom som går till rätta (befinner sig på en trång plats) med sin skapare,

som en krukskärva bland jordens krukor.

Säger leran till krukmakaren: ”Vad gör du?”

eller arbetet [det färdiga resultatet]: ”Han [min skapare] har inga händer?”

10 Ve, över honom som säger till sin far: ”Varför avlade du?”

Eller till en kvinna: ”Varför födde du?” [Här anklagas kvinnan för att hon inte har gjort abort.]

11 Så säger Herren (Jahveh), Israels Helige och Skapare:

”Fråga mig om ting som ska komma, angående mina söner,

och angående mina händers arbete, befall mig.

12 Jag har gjort jorden

och skapat människan på den.

Jag, min egen hand, har expanderat (spänt ut) himlarna (universum)

och alla dess härskaror har jag utsett (utvalt, bestämt att vara där).

13 Jag har rest upp honom i rättfärdighet

och jag gör hans vägar höga,

han ska bygga min stad

och han ska frige mina fördrivna,

inte mot betalning

eller belöning”,

säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

[Detta skedde ungefär 200 år senare när judarna fick återvända från fångenskapen i Babylon och bygga upp Jerusalem och dess tempel under Esra och Nehemja.]

14 Så säger Herren (Jahveh):

”Egyptens arbetare och Kushs [Etiopiens och Sudans] handelsmän

och Shevas [Saudiarabiens] resliga män,

ska alla komma över till dig och vara dina slavar,

de ska gå efter dig,

i bojor ska de komma över

och de ska falla ner inför dig och de ska vädja till dig:

”Gud (El) bor sannerligen hos dig,

och där finns ingen annan, där finns ingen annan Gud (Elohim).”

15 I sanning är du en Gud (El) som gömmer dig,

Israels Gud (Elohim), Frälsaren.

16 De ska komma på skam, ja, bli förvirrade varenda en av dem,

de ska tillsammans gå in i förvirringen, de som tillverkar avgudar.

17 Israel, som är frälst (räddad) av Herren (Jahveh) med en evig frälsning,

ni ska inte komma på skam eller bli förvirrade, inte i all evighet.

18 För så säger Herren (Jahveh)

som skapat himlarna (universum),

han är Gud (Elohim)

som har format jorden och gjort den,

han grundade den,

han skapade den inte förgäves,

han formade den för att bli bebodd:

”Jag är Herren (Jahveh) och det finns ingen annan.”

19 Jag har inte talat i hemlighet,

på en plats i mörkrets land,

jag sa inte till Jakobs säd:

”Sök mig förgäves (formlöst; som i kaos – hebr. tóho)”.

Jag, Herren (Jahveh), talar rättfärdighet,

jag berättar vad som är rätt (uppenbarar rättvisa).

Herren är högre än alla avgudar

20 Samla er och kom,

kom nära tillsammans, ni som är förskingrade bland länderna.

De som bär på sina trägudar har ingen kunskap,

de ber till en gud (makt – hebr. el) som inte kan frälsa (rädda).

21 Berätta och för dem nära,

ja, låt dem ta emot råd tillsammans.

Vem har tillkännagett detta från forna tider [öster – hebr. kedem; väderstrecket där vi ser både bakåt och framåt]

och har berättat det sedan länge?

Är det inte jag, Herren (Jahveh)?

Och det finns ingen annan gud jämte mig,

en rättfärdig Gud (El) och en Frälsare.

Det finns ingen annan jämte mig.

[Upprepningen som sker här och i flera av de föregående verserna är hebreiskans sätt att betona något och understryka att så här är det verkligen. Det finns ingen annan gud jämte Herren Jahveh.]

22 [Herren talar vidare, se vers 14:]

”Vänd er till mig (se på mig) och bli frälsta, ni jordens alla ändar,

för jag är Gud (El) och det finns ingen annan.

23 Jag har svurit vid mig själv,

det jag säger är sant,

mitt ord står fast:

För mig ska alla böja knä,

alla tungor ska svära mig trohet.

24 De ska säga om mig:

Bara i Herren (Jahveh) finns rättfärdighet och styrka.”

Alla som vänt sin vrede mot honom,

ska komma till honom i skam.

25 I Herren ska hela Israels säd bli rättfärdiggjord och förhärligas.

46

1 Bel [babylonisk avgud – Enlil, och senare Marduk] bugar, Nebo [avguden Nabu] böjer sig ner,

deras avgudar är för djur och boskap,

ting som de bär omkring som blir en belastning,

en börda som tröttar djuren.

2 De böjer sig ner, de bugar tillsammans,

de kan inte släppa bördan

och själva har de gått i fångenskap.

3 Lyssna till mig, Jakobs hus

och kvarlevan av Israels hus,

ni som är burna av mig från födseln,

som är burna från livmodern.

4 Också vid hög ålder är jag densamme,

tills du har gråa hår ska jag bära dig,

jag har skapat dig och jag ska bära dig;

ja, jag ska bära dig och ska föda dig.

5 Vid vem vill ni likna mig och göra mig jämbördig

och jämföra mig, för att vi ska vara lika?

6 Ni som är frikostiga med guld i era väskor

och väger upp silver på vågen,

ni som hyr guldsmeden som gör det till en gud (makt – hebr. el)

att falla ner inför och tillbe,

7 han är buren på axlarna, han bärs runt

och ställs på sin plats och han står där,

han flyttar sig inte på egen hand från sin plats,

när någon ropar till honom kan han inte svara och inte rädda från svårigheter.

8 Kom ihåg detta och var förvissade,

ta det till hjärtat, ni syndare.

9 Kom ihåg (tänk på) det [som jag gjort] tidigare, i det förgångna,

för jag är Gud (El; mäktig, gudomlig), och det finns ingen annan.

Jag är Gud (Elohim), och det finns ingen som jag.

10 Som från början berättat (kungjort) vad som ska ske i slutet [1 Mos 3:15; 16:12; 21:18],

för länge sedan [berättat] det som ännu inte skett,

som säger: ”Mitt rådslut ska stå fast,

och jag gör allt vad jag vill (önskar, har min glädje i).”

11 Jag som kallar en rovfågel från öst,

från ett avlägset land, en som utför mina rådslut.

Ja, jag har talat,

ja, jag ska låta det ske;

jag har gjort en plan,

ja, jag sätter den i verket.

12 Lyssna till mig, ni hårdhjärtade

som är långt borta från rättfärdigheten:

13 Jag kommer nära med min rättfärdighet,

den ska inte vara långt borta,

och min frälsning ska inte dröja.

Och jag ska placera frälsning i Sion [tempelberget i Jerusalem],

till Israel min härlighet.

[Detta är ett löfte om Jesus som ger oss sin frälsning och rättfärdighet när han går till korset i Jerusalem.]

47

Babylons fall (kap 47-48)

[Dessa två sista kapitel som handlar om hur Herren är större än alla avgudar (kap 40-48) beskriver Babylons fall. Denna sjunde sektion hör tematiskt ihop med den första i kap 40 som handlade om de goda nyheterna för Jerusalem.]

1 Kom ner och sitt i stoftet,

du jungfru Babels dotter,

sitt på marken utan tron,

kaldéernas dotter,

för du ska inte mer kallas

vacker eller späd (förnäm).

2 Ta kvarnstenarna och mal mjöl,

ta av din slöja [kan syfta på status som gift, se 1 Mos 24:65 eller symbol på rikedom, se Jes 3:23],

riv av (lyft upp) kjolen, blotta låret,

vada genom floderna [de med välstånd hade bärare som bar dem över vadställena].

3 Din nakenhet ska blottas,

din skam ska bli synlig.

Jag ska ta hämnd

och inte låta någon människa lägga sig i.

4 Vår Återlösare, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

hans namn är Israels Helige!

5 Sitt tyst och gå in i mörkret,

kaldéernas dotter,

för du ska inte mer kallas

kungarikenas älskarinna.

6 Jag var vred på mitt folk,

jag vanhelgade mitt arv

och gav dem i din hand

och du visade dem ingen nåd (barmhärtighet, medlidande – hebr. rachamim),

på de gamla

lade du ditt mycket tunga ok.

7 Och du sa: ”För alltid

ska jag vara stark drottning (ledare – främste älskarinnan)”,

så att du inte lägger dessa ting på ditt hjärta

och inte heller kommer ihåg slutet (reflekterar över vad som hänt).

8 Lyssna nu därför till detta, du som hänger dig åt njutningar,

som sitter säkert

och säger i ditt hjärta:

”Jag [i eget majestät], och där är ingen vid min sida (ingen annan ska konkurrera med mig),

jag ska inte sitta som änka,

inte heller ska jag veta av barnlöshet.”

9 Men dessa två ting ska en dag komma över dig på ett ögonblick,

barnlöshet och änkestånd, i fullt mått ska det komma över dig,

för dina myckna trolldomskonster

och det stora överflödet av ditt magiska förhäxande.

10 Du har känt dig säker i din ondska,

du har sagt: ”Ingen ser mig.”

Din vishet och din kunskap har perverterat dig

och du har sagt i ditt hjärta:

”Jag [i eget majestät], och där är ingen vid min sida (ingen annan ska konkurrera med mig)”.

11 Men ondska ska komma över dig,

du ska inte veta hur du ska locka bort den,

och olycka (katastrof) ska falla över dig,

och du ska inte kunna knuffa undan den,

och undergång ska komma över dig plötsligt,

innan du vet (har en aning om) det.

12 Träd fram (stå) nu med din magi

och din myckenhet av trolldomskonster,

med vilka du arbetat sedan din ungdom,

kanhända ska du kunna vinna,

kanhända ska du segra.

13 Du är utmattad av mängden av dina råd,

låt nu astrologerna, stjärnskådarna, de månatliga prognosmakarna stå upp,

och rädda dig från de ting

som ska komma över dig.

14 Se, de ska bli som stubb (det som finns kvar efter att ett gräsfält brunnit),

elden ska bränna dem,

de ska inte kunna befria sig själva

från flammornas makt,

det ska inte finnas kol till värme,

ingen eldsflamma att sitta framför.

15 Så ska det gå dem som du arbetat med,

de som bedrivit handel med dig från din ungdom,

de ska vandra iväg var och en till sitt.

Ingen ska rädda dig.

48

1 Lyssna till detta, Jakobs hus,

som är uppkallat efter Israels namn

och har sprungit fram ur Juda källor [från Judas släkt],

som svär vid Herrens (Jahvehs) namn

och använder Israels Guds (Elohims) namn,

men inte i sanning (på ett ärligt sätt), och inte i rättfärdighet.

2 För ni kallar (namnger) er själva efter den heliga staden [Jerusalem]

och ni lutar er mot (förlitar er på) Israels Gud (Elohim).

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

3 Jag har berättat tidigare ting för länge sedan,

de kom ut ur min mun och jag frambringade dem till att höras,

i ett ögonblick gjorde jag dem och de blev till.

4 Eftersom jag vet (är intimt förtrogen med) att du är upprorisk

och ditt nackben är av järn,

och din panna av brons,

5 därför har jag berättat det för dig för länge sedan,

innan det skedde har jag låtit dig höra,

annars skulle du säga:

”Mina avgudar har gjort dem,

och mina skurna bilder och mina gjutna beläten har befallt dem.”

6 Du har hört allt detta och sett det,

ska du inte berätta det?

Jag har låtit dig höra nya ting från denna tid [befrielsen från Babylon genom Kyros, se Jes 45:1, men även hoppet om Messias],

ja, även dolda (gömda) ting som du inte känner till (har intim kunskap om) [Dan 2:22, 29; 1 Krön 2:9, 10].

7 De är skapade nu [något nytt sker just nu genom ett profetiskt ord], och inte för länge sedan

och före denna dag hörde du dem inte,

annars skulle du ha sagt:

”Se, jag känner till (vet om, är intimt förtrogen med) dem.”

8 Du hörde inte, du kände inte till,

från förr var dina öron inte öppnade,

för jag visste (var intimt förtrogen med) att du skulle handla (agera) mycket förrädiskt (trolöst),

och du kallades en överträdare från moderlivet.

9 För mitt namns skull ska jag hålla tillbaka min vrede,

och för min ära ska jag låta dig vara, så att jag inte hugger bort dig.

10 Se, jag har renat dig, men inte som silver,

jag har prövat dig i lidandets ugn.

11 För min egen skull, för min egen skull [här upprepar sig hebreiskan för att ge emfas och tyngd – det är för Guds egen skull och ingenting annat] ska jag göra det,

för hur skulle jag kunna vanhelgas?

Och min ära ska jag inte ge till någon annan.

12 Lyssna till mig, Jakob

och Israel, mina kallade (utvalda, tagna avsides).

”Jag är Han.

Jag är den förste, och ännu mer (verkligen) den siste.” [Jes 41:4; 44:5; Upp 1:8; 21:6; 22:13]

13 Ja, min hand har verkligen lagt jordens grundvalar

och min högra har spänt ut himlarna.

När jag kallade på dem

stod de tillsammans.

[Vers 14-16 har många profetiska bottnar, orden handlar dels om kungen Kyros, men går djupare till att beröra löftet om Messias och Andens utgjutande på Pingstdagen.]

14 Församla er allesammans och lyssna.

Vem ibland dem har berättat dessa ting?

Han som Herren (Jahveh) älskar ska visa sin tillfredsställelse (betyder även böja ned) över Babel

och visa sin arm över kaldéerna.

[”Han” i denna vers talar profetiskt om Jesus när han kommer tillbaka och ska ta itu med alla som kommit mot Jerusalem, se Upp 19:11-16.]

15 Jag, jag har talat,

jag har kallat på honom,

jag har fört honom fram

och han ska göra sina vägar framgångsrika (blomstrande, lyckosamma).

16 Kom nära mig, lyssna på detta:

Från första början har jag aldrig talat i hemlighet,

från den tid som var, där är jag (befinner mig på den platsen),

och nu har Herren Herren (Adonai Jahveh) sänt mig

och sin Ande.

17 Så säger Herren (Jahveh) din Återlösare – Israels Helige:

”Jag är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim),

som undervisar dig att få vinst (för välgång, vinning – hebr. jaal) [enda gången ordet används positivt, jfr Jes 47:12; 1 Sam 12:21]

och leder dig på den väg du ska gå.

18 O, att du ville lyssna till mina befallningar!

Då skulle din frid (fullständiga harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom)

vara som en flod [riklig och överflödande, se även Jes 66:12]

och din rättfärdighet som havets vågor (som väller in mot stranden oavbrutet).

19 Din säd (avkomma, ättlingar) skulle vara som sanden [Jes 10:22; 1 Mos 15:5; 22:17; Hos 1:10],

och avkomlingarna från ditt inre [dina barn] som dess säd,

deras namn ska inte bli avhuggna (utrotas),

inte utplånas inför mitt ansikte (min åsyn).

20 Gå ut från Babel,

fly från kaldéerna [babylonierna].

Förkunna med en sjungande röst,

berätta detta,

säg det till jordens yttersta gräns,

säg: Herren (Jahveh) har återlöst sin tjänare Jakob,

21 och de törstade inte när han ledde dem genom öknen,

han lät vattnet flöda från klippan till dem,

han klöv klippan

och vattnet forsade ut.” [Jes 43:19; 2 Mos 17:6; 4 Mos 20:11]

22 ”Det finns ingen frid (shalom)”, säger Herren (Jahveh), ”för de onda.”

[Samma fras, men med Elohim istället för Jahveh, återkommer i Jes 57:21.]

49

Den lidande tjänaren (kap 49-54)

[Tjänaren som introducerades i Jes 42:1 talar nu här själv. I vers 5-6 beskrivs hur han är kallad att återupprätta Israel, vilket gör att referensen till Israel i vers 3b inte kan syfta på folket i exilen, utan på idealbilden av Israel personifierad. Ordet Israel betyder ”Gud triumferar”, så det kan också vara en koppling till hur Messias kommer att segra och triumfera!]

Återupprättelse för Jerusalem och hennes barn

1 Hör på mig, ni kustländer,

lyssna, ni avlägsna folk!

Herren kallade mig redan i moderlivet,

han nämnde mig vid namn redan i min mors sköte.

2 Han gjorde min mun likt ett skarpt svärd,

och gömde mig under sin hands skugga (han skyddade mig).

Han gjorde mig till en vass pil,

och gömde mig i sitt koger.

3 Och han sa till mig: ”Du är min tjänare, Israel [idealbilden av Israel; hebr. jisrael – Gud triumferar],

i vilken jag ska bli ärad (förhärligad).”

4 Men jag svarade: ”Jag har ansträngt mig (arbetat) förgäves,

jag har använt min styrka till tomhet och fåfänglighet,

men likväl (med säkerhet) är min rätt hos Herren (Jahveh)

och min lön (belöning) hos min Gud (Elohim).”

5 Nu säger Herren (Jahveh), han som har skapat mig till sin tjänare redan i moderlivet,

för att jag ska föra Jakob tillbaka så att Israel samlas hos honom.

[I den hebreiska tankevärlden har profetior flera uppfyllelser. Judarna skulle föras tillbaka från den babyloniska fångenskapen, men profetian har även en uppfyllelse som vi ser i vår tid när judarna är tillbaka i landet Israel. Här finns också en profetia att bli förd tillbaka från den största fångenskapen av dem alla – synden.]

Jag vill bli ärad i Herrens ögon, för Herren är källan till min styrka.

[Även om tjänaren skulle bli missförstådd, föraktad och avvisad av folket, har han sin ära och styrka i Herren (Jahveh).]

6 Han [Herren talar nu profetiskt om sin tjänare Messias och] säger:

”Det är inte tillräckligt för dig, då du är min tjänare,

att bara upprätta Jakobs stammar

och föra tillbaka Israels överlevande.

Jag ska göra dig till ett ljus för hednafolken,

så att du kan föra min frälsning (befrielse) till jordens yttersta gräns.”

[Paulus och Barnabas citerar denna vers i Apg 13:47.]

7 Detta säger Herren (Jahveh),

Israels Återlösare, hans Helige,

till den som människan föraktar,

som folken avskyr,

en tjänare under härskare:

”Kungar ska se [Jesus bli ett ljus för hednafolken] och stå upp,

furstar ska böja sig,

på grund av Herren (Jahveh) som är trofast,

Israels Helige som har utvalt dig.”

8 Detta är vad Herren säger [Gud Faderns ord till sonen Messias]:

I en tid av nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) svarar jag dig,

på frälsningens dag hjälper jag dig.

Jag skyddar dig och ska göra dig

till ett förbund för folket [folket i singular syftar alltid på Israel, se Jes 42:6].

Landet ska bli upprättat (återuppbyggt),

och de övergivna jordlotterna ska fördelas.

9 Ni ska säga till de fångna: Kom ut,

till dem som sitter i mörkret: Kom fram.

De ska finna bete längs vägarna,

kala höjder [berg med liten eller ingen vegetation – hebr. shefi] ska bli deras betesmarker.

10 De ska varken hungra eller törsta,

ökenhettan och solen ska inte skada dem.

Han som förbarmar sig över dem ska leda (hebr. nahag) dem,

till friska vattenkällor ska han föra dem varsamt (hebr. nahal).

11 Jag ska göra alla mina berg till en väg (hebr. derech)

och mina huvudvägar (hebr. mesilah) ska vara stora (breda, lätta att fara på) och upphöjda.”

12 Se, dessa ska komma från långt bort

och dessa från norr och från väster

och dessa från landet Sinim [Kina].

13 Stäm upp till glädjesång, ni himlar!

Gläd dig, du jord!

Brist ut i jubelsång, ni berg!

För Herren (Jahveh) har tröstat sitt folk,

och förbarmar sig över sina betryckta.

14 Men Sion [Jerusalem, och dess invånare som blivit tillfångatagna och förda till Babylon] säger:

”Herren (Jahveh) har övergivit mig, min Herre (Adonai) har glömt mig.”

15 [Herren svarade:]

Kan en kvinna glömma bort sitt spädbarn som hon ammar?

Skulle hon inte ha förbarmande över det barn hon burit (sin livsfrukt; ordagrant: son från sin livmoder)?

Även om en mor skulle glömma sina barn [2 Kung 6:28, 29],

så skulle jag aldrig glömma dig.

16 Se på mina händer, jag har graverat dig på mina handflator.

[Händerna är ständigt i vårt blickfång, det var vanligt att binda en ring runt sitt finger för att komma ihåg en nära vän, se Ords 7:3.]

Dina murar [som nu är nedrivna] är ständigt för mina ögon.

17 Dina söner ska skynda sig, dina fördärvare

och de som ödelägger ska dra bort från dig.

18 Lyft upp dina ögon och se runt omkring,

alla dessa som samlar ihop sig och kommer till dig.

Jag lever (eftersom, så sant som att jag lever), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ska du sannerligen (verkligen) klä dig med dem alla som med ett smycke,

och omgjorda dig med dem som en brud (omgjordar sig med sin brudutstyrsel).

19 För dina fördärvade och ödelagda platser

och ditt land som blivit förstört,

ska nu bli alldeles för litet för sina invånare,

och de som slukade dig ska vara långt borta.

20 Sönerna från din smärtsamma förlust

ska då säga i dina öron:

Platsen är för liten för mig,

ge mig utrymme så att jag kan bo här.

21 Då ska du säga (tänka) i ditt hjärta:

Vem har fött dessa åt mig?

Var jag inte bestulen på mina barn,

barnlös och flykting

och en som vandrade hit och dit (utan någonstans att ta vägen)?

Och vem har uppfostrat dessa?

Se, jag var lämnad ensam,

dessa, var fanns de?

22 Så säger Herren Gud (Adonai Jahveh):

Se, jag ska lyfta upp min hand över nationerna

och sätta upp mitt baner över folken,

och de ska bära dina söner i famnen,

och dina döttrar ska de bära på sina axlar.

23 Och kungar ska vara deras uppfostrare

och drottningar deras ammor,

de ska böja sig ner för dig med sina ansikten mot jorden

och slicka stoftet [dammet] från dina fötter,

och du ska veta (känna till, vara intimt förtrogen med) att jag är Herren (Jahveh),

för de ska inte skämmas som väntar på mig.

24 Ska bytet tas från den mäktige

eller de tillfångatagna bli befriade från segraren?

25 Men så säger Herren (Jahveh):

Också de mäktigas (starkas) fångar ska tas bort

och bytet från den fruktansvärda ska befrias,

och jag ska strida med den som stred mot dig,

och jag ska frälsa (rädda) mina söner.

26 Och jag ska mata dem som förtryckte dig med deras eget kött,

och de ska bli druckna av sitt eget blod som av sött vin,

och allt kött [alla människor] ska veta (känna väl till; vara intimt förtrogna med)

att jag, Herren (Jahveh), är din Frälsare

och din Återlösare, den Mäktige i Jakob.

50

Den lidande tjänaren och Israels synd

1 Så säger Herren:

Var är din mors skilsmässobrev som jag har sänt iväg henne med?

Eller till vem av mina fordringsägare har jag sålt dig?

Se, för dina överträdelser blev du såld,

och för dina synder skickades din mor iväg.

2 Varför, när jag kom, fanns där ingen människa?

Varför, när jag kallade, var det ingen som svarade?

Är min hand avkortad så att den inte kan ge återlösning (befrielse – hebr. pedot) [Jes 59:1]?

Eller har jag ingen kraft att rädda (befria)?

Se, med min tillrättavisning torkar jag ut havet [2 Mos 14:21],

jag förvandlar floderna till öken [Jos 3:16],

deras fiskar blir strandsatta

eftersom där inte finns något vatten och de dör av törst.

3 Jag klär himlarna i mörka färger

och jag gör säcktyg att övertäcka dem med.

4 Herren Gud (Adonai Jahveh) har gett mig de lärdas tunga [att höra som en lärjunge – villigt, lydigt och glatt, se Joh 8:28],

så att jag ska veta hur jag ska upprätthålla den utmattade med ord (vad jag ska säga för att uppmuntra den trötte).

Han väcker [mig, mitt öra, min längtan] morgon efter morgon [Mark 1:35; Luk 4:42],

han väcker mitt öra till att höra som den som får undervisning.

5 Herren Gud (Adonai Jahveh) har öppnat mitt öra [och jag gör det han säger],

jag har inte varit upprorisk (rebellisk)

eller vänt tillbaka [flytt från Guds vilja].

6 Jag gav min rygg till dem som pryglade den,

mina kinder till dem som slet av mitt skägg,

jag gömde inte mitt ansikte från förnedring och spott.

[Detta är en profetia om Jesus, se Jes 53:5; Matt 26:67; 27:26; Mark 15:19; Luk 22:63. De pryglade hans rygg. Det står inte uttryckligen att soldaterna ryckte av honom skägget, men enligt andra källor var denna behandling vanlig i samband med den misshandel som Jesus utsattes för inför korsfästelsen.]

7 Men Herren Gud (Adonai Jahveh) hjälper mig,

därför kände jag inte förödmjukelsen.

Därför har jag gjort mitt ansikte hårt (orörligt) som hårdaste sten,

jag vet att jag inte ska komma på skam.

8 Den som förklarar mig rättfärdig är nära.

Vem skulle då anklaga mig?

Låt oss stå tillsammans [i domstolen].

Vem är min motpart?

Låt honom komma nära mig.

9 Se, Herren Gud (Adonai Jahveh) hjälper mig,

vem vågar utmana mig?

De ska alla slitas ut som ett klädesplagg,

mal ska förtära dem.

10 Vem bland er fruktar (vördar, respekterar) Herren

och hör hans tjänares röst?

Om han än vandrar i mörkret och inte ser någon ljusning,

ska han förtrösta på Herrens namn

och stödja sig på sin Gud.

11 Se, alla ni som tänder en eld

för att omge er själva med eldstäder,

vandra i ljuset av era eldar

och bland eldstäderna som ni har antänt.

Detta ska ni få av min hand

– ni ska ligga ner i plågor.

[Att tända sitt eget ljus istället för att vandra i Guds ljus leder till syndens straff.]

51

Herren ska rädda sitt folk

1 Lyssna på mig,

ni som strävar efter (jagar, verkligen vill ha) rättfärdighet,

ni som söker (studerar för att få mer kunskap om) Herren (Jahveh).

Se på klippan [som] ni är huggna ur,

på dagbrottet (graven; brunnen – hebr. bor) som ni grävts ut (plockats ut) från.

2 Se på Abraham, er far,

och Sarah, som födde er.

När jag kallade honom var han en enda (barnlös),

men jag välsignade honom och förökade honom.

3 Ja, Herren ska trösta Sion [tempelberget i Jerusalem],

han ska trösta alla hennes ruiner.

Han ska göra hennes öken lik Eden,

hennes ödemark som Herrens (Jahvehs) trädgård.

Fröjd och glädje ska höras där inne,

tacksägelse och melodistämma (sång ackompanjerad med instrument).

4 Var uppmärksam på mig, mitt folk,

lyssna till mig, mitt folkslag [Israel].

för undervisning (hebr. Torah) ska utgå från mig,

jag ska låta min rätt vila som ett ljus för folken [alla jordens folk].

5 Min rättfärdighet är nära,

min frälsning är på väg,

mina armar ska döma folken.

Kustländerna väntar ivrigt (med förväntan) på mig,

och sätter sitt hopp till min arm.

6 Lyft upp era ögon till himlarna!

Se på jorden därunder! [Både universum och jorden som verkar så stabil ska en dag förgås.]

För himlarna ska skingras som rök (upplösas, tunnas ut och försvinna),

och jorden nötas ut (trasas sönder) som en klädnad,

och dess invånare ska dö som myggor.

Men min frälsning ska förbli för evigt,

min rättfärdighet ska inte brytas ner (upphävas).

7 Lyssna till mig, ni som känner till (är intimt förtrogna med) rättfärdighet,

folket i vars hjärta min undervisning (hebr. Torah) finns.

Frukta inte människors hån,

bli inte heller nedslagna av deras smädande.

8 För mal ska äta dem som en klädnad

och mott ska äta dem som ylle [mal och mott är fjärilar vars larver angriper textilier],

men min rättfärdighet ska vara för evigt

och min frälsning för alla generationer.

[Ordagrant: till generationernas generation; dvs. till den sista av alla generationer.]

9 [Frasen Vakna upp här i vers 9 återkommer i vers 17 och i Jes 52:1. Det betonar och ramar in.]

Vakna upp! Vakna upp!

Ikläd dig din styrka, Herrens (Jahvehs) arm!

Vakna upp som i gamla dagar [hebr. kedem; öster – väderstrecket där Gud möter människan och vi ser både bakåt och framåt],

forna tiders generationer.

Är du inte den som högg Rahav [poetiskt namn för Egypten] i bitar,

som genomborrade draken (sjömonstret – hebr. tanin)?

[Hebr. rahav betyder stolthet, se Jes 30:7.]

10 Är du inte den som torkade upp havet,

de stora djupens vatten,

som gjorde en väg i havets djup

för de återlösta att passera över? [2 Mos 14:21-22]

11 Herrens förlossade ska återvända

och komma sjungande (med jubelsång) till Sion [tempelberget i Jerusalem].

Evig glädje ska vara på deras huvuden.

De ska få glädje och fröjd

och sorger och suckande ska fly bort.

12 Jag, ja, jag är han som tröstar er.

Vem är du, som är rädd för människor som ska dö,

och för människobarn som ska bli som gräs?

13 Och har glömt Herren (Jahveh) din skapare,

som har sträckt (rullat) ut himlarna [som en bokrulle öppnas och sedan rullas ihop vid tidens slut, se 2 Pet 3:10, här anar vi också krökta rum och fler dimensioner än rum och tid, se även 1 Mos 1:1; 2 Sam 22:10]

och lagt jordens grundvalar,

och fruktar oavbrutet alla dagar på grund av förtryckarens raseri

när han gör sig redo att fördärva.

Var är förtryckarens raseri?

14 Han som har blivit nedböjd ska med hast bli fri,

och han ska inte dö och hamna i avgrundens djup,

inte heller ska bröd fattas honom.

15 För jag är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim),

som rör upp havet så att dess vågor ryter,

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

16 Jag har lagt mitt ord i din mun

och har övertäckt dig med skuggan av min hand,

för att jag ska grunda himlarna

och lägga jordens grundvalar

och säga till Sion [tempelberget i Jerusalem]: Du är mitt folk!

Jerusalem ska bli räddat

[Detta är den femte och centrala delen i kapitel 49-54.]

17 Vakna upp! Vakna upp!

Res dig upp Jerusalem,

som har druckit vid Herrens (Jahvehs) hand,

bägaren med hans raseri.

Du har druckit avskummet av skakningens (skräckens) bägare,

ja, druckit ur den till botten.

[Skakningens är i verbformen hitpael – som indikerar att man darrar av obeskrivlig skräck, se även vers 22.]

18 Det finns ingen som leder (guidar) henne, av alla söner som hon fött,

inte heller är där någon som tar henne vid handen, av alla de söner som hon har uppfostrat.

19 Dessa två ting drabbade dig,

vem ska begråta dig?

Förödelsen och ödeläggelsen och hungersnöden och svärdet,

vem ska trösta dig?

20 Dina söner är avsvimmade,

de ligger mitt på gatorna [ordagrant: vid gatornas huvud],

som antiloper i ett nät,

de är fulla av Herrens (Jahvehs) raseri,

av Guds tillrättavisning.

21 Därför, lyssna nu till detta, du drabbade

och druckna, fast inte av vin,

22 Så säger Herren din Herre (Adonai Jahveh) och din Gud (Elohim)

som hävdar sitt folks sak [Jer 50:34]:

Se, jag har tagit ut ur din hand

skakningens (skräckens) bägare,

bägaren med mitt raseri,

för att du inte ska dricka den igen (en gång till; aldrig mer).

23 Jag ska sätta den [straffets bägare] i deras hand som plågat dig [Jer 25:17, 26, 28],

som har sagt till dig (din själ):

Böj dig ner, så att vi kan gå över dig (trampa på dig)

och du har gjort din rygg till mark,

en gata för dem att gå över (trampa på) [Jos 10:24].

52

Den lidande tjänaren ska rädda sitt folk

1 Vakna upp, vakna upp! [Var redo – det är dags nu!]

Klä på dig dina härlighetskläder, Jerusalem,

den heliga staden.

För inga fler oomskurna och rituellt orena ska fortsättningsvis komma in till dig.

2 Skaka av dig stoftet [dammet] och res dig upp

– sätt dig på din tron, Jerusalem.

Frigör dig från banden som binder din nacke,

du fängslade dotter Sion [tempelberget i Jerusalem].

3 Så säger Herren (Jahveh):

Ni blev sålda för inget

och utan silver (pengar) ska ni bli återlösta (hebr. gaal).

4 Ja, så säger Herren Gud (Adonai Jahveh): Först gick mitt folk ner till Egypten och bodde där tillfälligt som främlingar. Sedan förtryckte Assyrien (Ashor) dem utan anledning.

5 Och nu, vad är nu detta, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), eftersom mitt folk blir bortförda för ingenting? De som styr över dem vrålar och skriker, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och alltid, alla dagar, blir mitt namn föraktat, hädat och smädat.

[Herrens namn är alla hans förbundsnamn men i det här sammanhanget presenterar han sig som Goel – återlösaren för alla människor.]

6 Därför ska mitt folk få lära känna mitt namn,

och därför ska de på den dagen veta att jag är den som talar: Här är jag!

[Den dagen betyder två saker. Dels dagen då Jesus blir korsfäst. Bara ett fåtal judar förstod då vad som hände. De första att inse och erkänna var några av de romerska soldaterna, se Matt 27:54. Den dagen kan dessutom syfta på den dag som vi fortfarande väntar på, då alla judar ska se vem de har stungit, se Sak 12:10.]

7 Hur ljuvliga (efterlängtade) är inte budbärarens steg på bergen,

när han närmar sig med glädjebud (om seger) och fred (frid),

han som bär fram goda nyheter och förkunnar frälsning (befrielse),

och säger till Sion [Guds heliga stad, Jerusalem]: Din Gud regerar (är konung)! [Citeras i Rom 10:15.]

8 Lyssna! Dina väktare ropar med hög röst,

tillsammans jublar de av glädje,

för de ska med egna ögon få se Herren återvända till Sion [tempelberget i Jerusalem].

9 Brist ut i jubel tillsammans, ni Jerusalems ruiner,

för Herren tröstar sitt folk [Jes 40:1], han återlöser Jerusalem.

[Verbet återlöser är på hebreiska gaal och den som återlöser är en goel. Återlösning är ett centralt begrepp i Bibeln, se 3 Mos 25:25; Rut 2:20; 3:9; 4:8-10. Det helt centrala i Jesu tjänst här på jorden är att vara mänsklighetens Återlösare, vår Goel. Jesus Messias fullföljer det uppdraget när han går till korset och frivilligt betalar det pris som krävs för vår återlösning, se Ps 19:15; Job 19:25; Joh 1:29; Apg 20:28; Upp 5:1-5.

Det hebreiska namnet på Jerusalem är Jeroshalajim. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två, ändelsen ajim indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. Ur Guds perspektiv är Jerusalem världens mittpunkt. Det finns även en intressant iakttagelse att rent språkligt pekar världens språk också mot Jerusalem. Skriftspråken öster om Jerusalem läses från höger till vänster, medan språken väster om Jerusalem läses från vänster till höger. Det betyder bland annat att Jerusalem inte bara representerar Israel och judarna, utan hela världen och hela mänskligheten. Gud återlöser hela världen.]

10 Herren (Jahveh) uppenbarar sin heliga arm (sin styrka och kraft) inför alla hednafolkens ögon,

alla jordens ändar ska se vår Guds frälsning.

[Profetia om att hela världen ska få höra evangelium om Jesus.]

11 Lämna, lämna, gå bort från platsen,

vidrör inga orena föremål.

Lämna hennes mitt (centrum).

Gör er rena, ni som bär Herrens (Jahvehs) tillhörigheter.

[Kärl, skovlar och andra redskap som användes i templet. Föremål som hade rövats bort, se 2 Krön 36:18; Esra 1:7.]

12 Ni ska inte dra ut med hast (ha bråttom) [som under uttåget från Egypten, se 2 Mos 12:11, 33]

och ni ska inte heller fly (som man flyr för sitt liv, i panik)

för Herren (Jahveh) vandrar framför er

och Israels Gud (Elohim) är er eftertrupp [som beskyddar er mot anfall bakifrån och bakhåll].

[Under uttåget från Egypten beskyddade Gud israeliterna från faraos attack när de korsade Röda havet, se 2 Mos 14:19. Han ledde dem också genom öknen. Här profeteras om hur de ska komma tillbaka från Babylon, hur Herren ska gå före och efter dem.]

Den lidande tjänaren ska bära vår synd (52:13-53:12)

13 

[Följande stycke är strukturerat som en kiasm där den centrala delen finns i Jes 53:4-6.

A Gåtan – Herrens tjänare upphöjd men ändå förödmjukad, Jes 52:13-15

  B Förklaring – ett rotskott, vår reaktion, Jes 53:1-3

    C Han tog all vår synd, Jes 53:4-6

  B Förklaring – som ett lamm, deras handlande mot honom, Jes 53:7-9

A Lösningen på gåtan – försoning, Jes 53:10-12]

Upphöjd, men ändå förödmjukad

Se, min tjänare ska agera med stor vishet (utföra sitt uppdrag perfekt; ha framgång)!

Han ska bli upprest (upphöjd; bli upplyft som ett offer till Gud – hebr. jarom),

bli upplyft (lyfta upp och ta bort, förlåta synder, lida – hebr. nasa),

och bli högt uppsatt (få den högsta positionen, regera – hebr. gava).

[Jesus Messias är den lidande tjänaren som ska lyda Fadern och bara göra det han säger. Här används tre olika hebreiska ord som alla betyder att lyfta upp eller upphöja. Samtidigt har de tre orden ytterligare betydelser som lyfter fram att mitt i detta upphöjande ingår både att bli ett offer, att lida och att slutligen segra och bli den högste över allting annat.]

14 Ja, många blev skräckslagna (bestörta) över att se honom.

[En del manuskript har dig istället för honom, i så fall riktas orden direkt till tjänaren.]

Hans yttre (hans utseende) var så vanställt att han inte längre såg ut som en man,

hans gestalt var olik en människas (Adams barn).

15 Han ska bestänka (försona, rituellt rena, väcka förundran hos – hebr. nazah) många hednafolk;

kungar ska bli chockade (förstummade) över honom,

för de ska se något som aldrig berättats för dem,

och de ska förstå något de inte hört talas om.

[Jesu korsfästelse, död och uppståndelse väcker förundran, versen citeras i Rom 15:21.]

[Det hebreiska ordet nazah återfinns 24 ggr i GT. Det används när översteprästen stänker blod i ett försoningsoffer eller Gud stänker vatten för att rena, se 3 Mos 4:6; Hes 36:25. Den grekiska översättningen Septuaginta använder väcka förundran.]

53

Ett rotskott

[Nu följer den andra nivån i kiasmen som började redan i föregående kapitel. Gåtan som presenterades i Jes 52:13-15 börjar nu få sin förklaring. Vers 1-3 hör tematiskt ihop med vers 7-9. Här används en liknelse om en planta som skjuter skott.]

1 Vem trodde på vad vi just har hört [att tjänaren skulle bli upphöjd, se Jes 52:13-15]?

För vem var Herrens arm (kraft) uppenbarad (avklädd naken – hebr. galah)?

[I denna vers ställs två frågor. Den första utmanar läsaren att försöka förstå gåtan om hur den lidande tjänaren skulle bli upphöjd som just beskrivits. Här är läsaren subjekt. I den andra frågan är det läsaren som är objektet. Första frågans verb trodde på är parallellt med andra frågans uppenbarad. Det första verbet är aktivt och kräver en respons från den som lyssnar att tro på budskapet. Det andra är passivt, vilket visar att någon annan måste stå för uppenbarelsen. Vårt ansvar är att tro, men å andra sidan, hur kan vi tro om det inte blir uppenbarat? Just denna problematik, från vers 7-8 i detta kapitel, sätter den etiopiske hovmannen ord på i konversationen med Filippus, se Apg 8:30-33.

Även i ordvalet för hur Herrens arm (hans styrka) ska bli uppenbarad finns en profetisk föraning om Messias lidande. Ordet uppenbarad (hebr. galah) betyder även att kläs av naken och bli behandlad som en fånge (2 Kung 15:29). Något som uppfylls när Jesus blir avklädd naken, vanhedrad och tillfångatagen (Matt 27:35; Fil 2:7). Herrens arm är också ett uttryck för Guds omnipotens (att han gör vad han vill), men i det ligger också att hans rättfärdighet kräver dom över synden.

Genom Herrens arm visar tjänaren sin makt när han dömer synden men samtidigt är beredd att återlösa, rädda och frälsa varje människa från synden. Israel hade inte sett Guds militära kraft användas av tjänaren, Jesus.]

2 För han [Guds tjänare, återlösaren] sköt upp inför honom som en späd planta (spädbarn),

som ett rotskott ur torr mark.

Han hade inget speciellt utseende eller hög status (kunglig prakt) som fångade vår uppmärksamhet,

inget fantastiskt med hans utseende som gjorde att vi skulle vilja följa honom.

3 Han var föraktad (hånad) och övergiven av (var kortvarig och flyktig bland) människor [Ps 39:5],

en man som fick uppleva sorg [fysisk och mental smärta]

och hade personlig erfarenhet av sjukdom (svaghet, och att bli slagen och misshandlad).

Människor vände bort sin blick från honom,

han var föraktad och utan värde i våra ögon.

[Den allmänna opinionen ansåg att han var betydelselös.]

Han tog all vår synd

[Vers 4-6 är den centrala delen i kiasmen, med vers 5 som höjdpunkt. Här ges uppenbarelsen om att den lidande tjänaren villigt blir en återlösare som betalar det ultimata priset för mänsklighetens synd. En nödvändig förutsättning för att vara en återlösare (hebr. goel), är att det sker villigt och frivilligt, se 3 Mos 25:25; Rut 4:3-10. Meningen börjar med det hebreiska ordet achen som ger eftertryck och betoning.]

4 Ja (sannerligen), det var våra sjukdomar (svagheter) han lyfte upp (tog på sig) [Matt 8:17],

och våra sorger [fysiska och själsliga smärtor] han bar [som en tung börda, se vers 11b];

och vi – vi såg honom som slagen (straffad),

pinad av Gud (Elohim) [drabbad av Guds straff], och ödmjukad (förödmjukad).

5 Han blev genomborrad (sargad) [Ps 22:17] för våra överträdelser [vår öppna rebelliskhet mot Gud],

krossad (nedtyngd) för våra synder (missgärningar, skulder).

Straffet [som vi rättmätigt förtjänar] lades på honom

för att vi skulle få frid (fred; fullständig harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom)

och genom hans sår [sargade kropp]

är (blir) vi helade (läkta, friska) [har både kroppslig och själslig bot kommit till oss].

6 Alla har vi gått (vi gick alla) vilse som får,

var och en [av oss] har gått (gick; vände sig till) sin egen väg.

Herren (Jahveh) lät all vår synd (missgärning, orättfärdighet, skuld) [hela vårt straff] läggas på (möta/drabba) honom.

[I hebreiskan står ordagrant: var och en har gått till sitt eget ansikte, vilket motsvarar uttrycket att gå dit näsan pekar. Den exakta lydelsen av den sista strofen är: JHVH har i honom placerat (låtit komma emellan) all vår synd. Synd (hebr. avon), som här står i singular (jfr vers 5), innefattar även alla överträdelser (hebr. pesha), dvs. lagbrott och brist på förmåga att leva upp till Torah – Guds undervisning med alla budord förmedlade genom Mose.]

Offrades som ett lamm

[Nu följer tre verser som tematiskt hör ihop med vers 1-3. Där förklarades mysteriet med rotskottet, här används bilden av ett lamm som är tyst på väg till slakt. Jesus argumenterade inte mot sina opponenter, se Apg 8:32; Matt 26:63; Mark 14:61; Joh 19:9; 1 Pet 2:23]

7 Han blev pinad (nedtyngd) och han ödmjukade sig,

han öppnade inte sin mun,

som ett lamm som leds iväg till att slaktas

och som ett får som är tyst framför den som klipper det,

han öppnade inte sin mun.

8 Han leddes bort efter en orättvis dom,

men vem begrundar (tänker på; reflekterar över) detta? [Ingen brydde sig.]

Ja, han rycktes bort från de levandes land [han blev dödad],

på grund av mitt [hans eget] folks överträdelse [öppna rebelliskhet mot Gud].

9 Hans grav var tänkt bland de ogudaktiga [tillsammans med kriminella, se Matt 27:38],

men med (bland) en rik [i en förmögen mans grav lades han, se Matt 27:57, 60] vid (i) sin död [plural],

eftersom han inte hade begått något orätt

och inget svek fanns i hans mun (han inte talat någon lögn) [1 Pet 2:22].

[Ordet död är plural (ordagrant i hans dödar)! Pluralformen är ett grammatiskt grepp som markerar att något som är uppenbart singular är extra viktigt, ibland även stort eller mycket, men framförallt oundvikligt. Det saknas alternativ, det går inte att kompromissa eller göra på något annat sätt. Jesus var tvungen att dö för att kunna återlösa oss – det finns inget annat alternativ. Hebreiskan har också flera bottnar, eftersom död står i plural blir det samtidigt många dödar, jfr 1 Mos 2:17. Det blir ett profetiskt budskap om att Jesus dör för många – oss alla, hela mänskligheten, varje enskild individ, eftersom han tar på sig många dödar när han dör. Ordet begränsas inte av något antal, därför är det oändligt många dödar, vilket betyder att ingen lämnas utanför. Med andra ord tar Jesus här all död som finns och besegrar den!]

Försoningens gåta löst

[I detta avslutande stycke, vers 10-12 (som tematiskt hör ihop med Jes 52:13-15) uppenbaras hur det är Guds vilja att hans smorde tjänare blir försoningsoffret. Även om Jesus korsfästes av onda människor var hans död på förhand bestämd av Gud, se Apg 2:22-23. Jesus var ingen martyr och det var inte en olyckshändelse – Jesus var syndoffret för världens synd, se 3 Mos 7:1-10. Jesus inte bara tog vår skuld, utan han blev vår skuld. Till skillnad från skuldoffret (3 Mos 5:14-6:7), övertäckte han inte bara skulden, utan bar bort den, se Joh 1:29.]

10 Det var Herrens (Jahvehs) vilja att krossa honom [tynga ner honom med världens synd]

– göra honom sjuk (svag).

Om hans liv blir (hans själ gör sig själv till) ett skuldoffer,

ska han se sin säd [andliga ättlingar] (frön) och ett långt liv,

och Herrens (Jahvehs) vilja ska förverkligas genom hans hand.

11 Genom det lidande han (hans själ) har utstått [den börda han bar]

får han se [stor frukt; många ättlingar] och blir mättad (belåten; fullständigt tillfreds).

Genom att känna [ha en nära personlig relation med] honom, min tjänare – den Rättfärdige –

ska han ge rättfärdighet åt många – för han bar [som ett lastdjur eller en slav] deras synder (missgärningar, orättfärdighet; skulder, straff).

[Det står åt många, inte alla. Det betyder inte att hans återlösning är begränsad. Den gäller alla men på samma sätt som återlösaren (hebr. goel), måste betala för återlösningen frivilligt, är det också helt frivilligt att låta sig bli återlöst. Gud som lever i evighetsperspektivet vet redan i förväg att alla människor inte kommer att välja att låta sig återlösas. Det avspeglas i ordet många här.]

12 Därför ska jag ge honom hans andel bland de mäktiga (som en kung) [i Gudsriket],

och han ska få vara med och dela bytet med de mäktiga –

för han var beredd att dö,

och blev räknad som en syndare (kriminell, brottsling),

när han bar (lyfte upp) mångas synd (skuld, straff),

och medlade för överträdarna (bad för syndarna) [Luk 23:34].

[ Jesaja 53 – det förbjudna kapitlet

Ibland kallas Jesaja 53 för det förbjudna kapitlet eftersom det inte finns med i planen för sabbatens textläsning. På gudstjänsten under lördagsförmiddagen i synagogan läser man ett stycke från Moseböckerna (Torah-läsning) följt av ett avsnitt från profeterna (den sk. Haftarahläsningen). Detta är en tradition som funnits sedan länge. Torah-läsningen började under Esras tid medan Haftarah-läsningen kom till under mackabeertiden när grekerna förbjöd Torah-läsningen under några år. När Jesus i Matt 4:17 läser ett stycke från profeterna, är det just denna tradition som refereras till. Någon gång efter Jesu död och uppståndelse beslutades att utesluta detta stycke ur läsningen eftersom det orsakade argumentation och stor förvirring. Idag läser man Jes 51:12-52:12 (48:e veckan – Shoftim) och veckan efter är det Jes 54:1-10 (49:e veckan – Ki Tetze), dvs. man hoppar helt enkelt över Jes 52:13-53:12! ]

54

Återupprättelse för Jerusalem och hennes barn

1 Sjung, du ofruktsamma

som inte har fött barn!

Öppna din mun och sjung och låt din mun ropa av fröjd,

du som inte har haft födslovärkar!

Ty de ensammas barn är många,

de är fler än de barn som gifta par har, säger Herren (Jahveh).

[Citeras av Paulus i Gal 4:27.]

2 Gör platsen stor,

utvidga den för dina tält,

spänn ut tältdukarna på ditt tabernakel;

håll ingenting tillbaka (var inte sparsam),

förläng dina tältlinor

och förstärk dina pålar [som du fäster tältlinorna i].

[Nu räcker det inte med enkla tältpinnar, det krävs större och starkare pålar! Hebreiskan använder både ordet för tält och ordet för tabernakel. I Joh 1:14 står det uttryckligen att Gud tabernaklar – tar sin boning och tältar – hos oss. När återlösningen är ett ömsesidigt faktum bor den helige Ande i en troende människa. Här finns även en profetisk förebild utifrån de tolv stammarnas placering som bildar ett kors med tabernaklet i skärningspunkten, se 4 Mos 2.]

3 För åt både höger och vänster ska du utbreda dig (bryta in på ny mark)

och din säd (dina ättlingar) ska ärva länderna (hedningarnas nationer)

och de ödelagda städerna ska de befolka (åter fylla med invånare).

4 Frukta inte,

för du ska inte skämmas!

Låt dig inte generas,

för du ska inte mer förödmjukas.

Du ska glömma bort din ungdoms skam

och ditt änkestånds vanära ska du inte mer komma ihåg.

[Att vi alla här liknas vid änkor, hör ihop med att den viktigaste uppgiften som en återlösare har är att se till att när någon blir änka så måste det finnas barn till den avlidne mannen, för att inte någon del av landet ska hamna i orätta händer på grund av avsaknad av arvingar. Vi är alla, både män och kvinnor, del av Jesu brud när vi blir frälsta, se Ef 5:25-27; Upp 21:2.]

5 För han [maskulinum plural] som är din man (herre) [äger rätten till dig] är han [maskulinum plural] som har skapat (som skapar) dig [är din Skapare],

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

Din Återlösare (hebr. goel) är Israels Helige, han som kallas hela jordens Gud (Elohim).

6 För som en kvinna med en övergiven och sörjande ande,

kallade Herren (Jahveh) på dig,

som en förkastad ungdomshustru, säger Gud (Elohim).

7 Ett kort ögonblick övergav jag dig,

men i stor nåd (evig nåd; ordagrant många barmhärtigheter – hebr. gadol rachamim) vill jag samla dig igen.

8 För ett ögonblick dolde jag mitt ansikte för dig i häftig vrede,

men i evig nåd (oändlig omsorgsfull kärlek, trofasthet – hebr. chesed) ska jag visa min nåd (barmhärtighet – hebr. rachamim) över dig,

säger Herren, din Återlösare.

[Syftar dels på tiden då Israels folk var bortförda som fångar i Babylon, men även på framtida händelser. Här används två olika ord för nåd.]

9 För mig är detta som Noas vatten (flod) [1 Mos 6-9 – denna tid kan liknas vid Noas dagar],

när jag lovade att Noas flod aldrig skulle komma över jorden igen [1 Mos 9:11].

På samma sätt lovar jag nu att aldrig mer bli arg på dig

eller tillrättavisa dig (tydligt visa dig vad du gjort fel och gå till rätta med dig).

10 Ja, även om bergen viker bort (rämnar, försvinner – hebr. mosh)

och höjderna vacklar (skakar),

ska min nåd (kärleksfulla omsorg; trohet – hebr. chesed) inte vika (försvinna – hebr. mosh) från dig

och mitt fridsförbund inte vackla (skaka),

säger han som förbarmar sig över (älskar, är nådefull mot – hebr. racham) dig, Herren (Jahveh).

11 Du drabbade [stad Jerusalem], kringkastad av stormar utan tröst.

Se, jag ska sätta dina stenar i vackra färger och lägga dina grundvalar med safirer.

12 Jag ska göra dina krön (tinnar, överdelar) av rubiner

och dina portar av karbunkel

och hela din inhägnad (gräns, det som omgärdar ditt kvarter, utrymme) av dyrbara stenar.

13 Alla dina söner (barn) ska undervisas av Herren (Jahveh),

och dina söner (barn) ska ha stor frid (stor ro, stillhet, vila; fullständig harmoni – hebr. rav shalom).

14 I rättfärdighet ska du vara grundad (djupt rotad),

du ska vara fjärran från förtryck,

du ska inte frukta (vara rädd)

och fördärv ska inte komma nära dig.

15 Om man sammangaddar sig mot dig [om fiender smider onda planer, se Ps 2:2], är det inte från mig,

den som går i förbund mot dig, ska falla över dig (bli tillfångatagen av dig).

16 Se, jag har skapat smeden som blåser på kolelden

och gör (formar, tillverkar) ett vapen för dess syfte,

och jag har skapat fördärvaren som ödelägger.

17 Inget vapen som smids [ingen anklagelsepunkt som tar form] mot dig

ska ha [någon] framgång (ska rusa fram; ska lyckas)

och varje tunga (röst – även med betydelsen: baktalare, pratmakare) som sätter (reser) sig till doms över dig [med dömande uttalanden och anklagelser]

ska du fördöma (motbevisa; visa bort från dig; förklara skyldig) [i domstolen].

Detta [frid, rättfärdighet, säkerhet och seger över motstånd] är Herrens (Jahvehs) tjänares (livegnas) arvedel (lott, gåva),

och deras rättfärdighet (rättfärdigande, försvar) kommer från mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

55

Dom – återupprättelse (kap 55-66)

[Nu kommer bokens sjunde och sista del. Dessa budskap (på samma sätt som de första i kap 1-12) är en kombination av profetiska ord som inte bara rörde vid Jesajas samtid, men också en framtida upprättelse. De 11 sista kapitlen avslutar Jesaja bok. Även denna sektion är uppbyggd som en kiasm och sammanfattar många teman från hela boken. Centralt finns tre poem i kapitel 60-62 där Herrens smorde tjänare proklamerar nyheten om Guds rike.

A Alla nationer är inbjudna, Jes 56:1-8

  B Kontrast mellan onda och goda tjänare, Jes 56:9-58:14

   C Bön om omvändelse, Jes 59

      D Den smorde tjänaren kungör riket, Jes 60-62

    C Bön om omvändelse, Jes 63-64

  B Kontrast mellan onda och goda tjänare, Jes 65:1-66:4

A Alla nationer är inbjudna, Jes 66:5-24]

Inbjudan

1 Hör upp (hallå, ve)!

[Hebreiska hój används under begravningar som ve-rop. Här verkar Jesaja använda det för att kalla på uppmärksamhet, men samtidigt anar vi en ton av vemod i uttrycket. I vers 2-3 används det vanligaste hebreiska ordet för att lyssna – shama, se även 5 Mos 6:4.]

Någon som är törstig? [En individuell personlig fråga.]

Kom [plural – alla är välkomna] till vattnen!

Även den som inte har några pengar (något silver)

– kom, köp säd och ät!

Ja, kom och köp säd utan pengar

och utan (till ingen) kostnad vin och mjölk.

[Kom och få gratis det som annars brukar kosta.]

2 Varför spenderar ni pengar på (väger ni upp silver för) det som inte är bröd (mat)

och er lön (resultatet av ert slit) på det som inte mättar?

Lyssna (hebr. shama)! Lyssna noga på mig

och ät det som är gott (ger näring)

och låt er själ få fröjda sig i överflöd (njuta av fetma – dvs. utsökta rätter).

3 Böj ditt öra (lyssna noga) [ditt öra singular; betonar personligt ansvar att höra] och kom (vandra tillsammans) [verbet är i plural] till mig,

lyssna, så ska er själ leva!

Jag ska sluta ett evigt förbund med er,

på samma sätt som den trofasta nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed) jag lovade David. [Se Ps 89:2-4]

4 Se, honom [David, som en representant för Messias, eller Messias] har jag gjort

till ett vittne för folken,

till furste och härskare över folken.

5 Se, du [Israel] ska kalla på folkslag du inte känner,

och folk som du inte känner ska skynda till dig,

för Herren (Jahve) din Guds (Elohims) skull, Israels Helige,

som gett dig din härlighet.

6 Sök [upp] (träd fram, närma er; fråga efter) Herren (Jahveh) medan han låter sig finnas (medan det går att nå honom),

åkalla (ropa efter) honom medan han är nära.

7 Den ogudaktige måste överge sin väg [lämna sin gamla livsstil]

och den syndfulle (den som gör orätt och utövar falsk tomhet) sina tankar (planer).

När de vänder om till Herren (Jahveh) ska han visa kärlek (förbarmande, nåd),

när de vänder om till Gud (Elohim) ska han ge stor förlåtelse. [5 Mos 4:25-31; 30:1-10]

8 För mina tankar (planer, syften) är inte era tankar,

och era vägar är inte mina vägar,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

[Ordagrant: för inte är mina tankar era tankar, inte heller är era vägar mina vägar, dvs. ert sätt att tänka och agera går inte att jämföra med Guds sätt.]

9 För [precis] som himlarna är (svävar) högre än jorden,

så är mina vägar högre än era vägar,

och mina tankar (planer, syften) högre än era tankar.

10 För liksom regnet och snön

faller från himlen (ordagrant: himlarna),

och inte vänder tillbaka dit

utan att ha vattnat jorden

och fått den att bära frukt och grönska (gro, spira)

– så att den ger säd att så (säd till den som sår) och bröd att äta (bröd till den som äter) –

11 så ska det vara med mitt ord som går ut från min mun:

Det ska inte vända tillbaka till mig tomhänt (förgäves, fruktlöst, verkningslöst),

utan att ha utfört vad jag har önskat (haft välbehag i; fröjdats åt),

och framgångsrikt gjort (lyckats med) det jag sänt ut det för.

[Guds ord syftar på alla Guds löften i Skrifterna. Här i kapitel 55 nämns flera löften både före och efter detta stycke, se vers 3-7 och 12-13.]

12 För ni ska gå ut med fröjd

och ledas framåt i frid (fullständig harmoni; helhet på alla områden – hebr. shalom).

Bergen och kullarna ska brista ut i sång

och fältets alla träd ska klappa sina händer.

13 Istället för törne

ska [stora majestätiska] cypresser växa upp

och istället för brännässlor (någon form av ökenväxt; från verbet att bränna)

ska myrten (hebr. hadas) växa upp. [Brudkransar av myrten och trädet förknippas med bröllop och glädje.]

Det ska vara som ett minnesmärke för Herren (Jahveh),

ett evigt tecken som inte ska huggas bort.

56

1 Så säger Herren (Jahveh).

Bevara (håll, vakta, skydda) rätten

och utöva rättfärdighet,

för min frälsning är nära att bryta fram

och min rättfärdighet ska bli uppenbarad (synlig).

2 Lycklig (salig) är den människa som gör detta

och de människobarn som håller fast vid detta.

Som håller (vaktar, skyddar, bevarar) sabbaten utan att vanhelga den (inte orenar eller skändar den)

och håller (vaktar, skyddar, bevarar) sin hand [borta] från att göra något ont.

3 Låt inte främlingen som har anslutit sig till Herren (Jahveh) tala och säga:

Herren ska sannerligen skilja mig från sitt folk,

låt inte heller eunucken säga:

Se, jag är ett dött träd.

4 För så säger Herren (Jahveh)

om eunucken som håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina sabbater

och väljer de ting som behagar mig

och har sin glädje i mitt förbund:

5 Också till dem ska jag, i mitt hus och inom mina murar,

ge ett minnesmärke bättre än söner och döttrar.

Jag ska ge dem ett evigt minne

som inte ska huggas bort.

6 Även främlingar som sluter sig till Herren

och följer honom,

som älskar Herrens (Jahvehs) namn

och vill bli hans tjänare

– alla som håller (vaktar, skyddar, bevarar) sabbaten så att de inte ohelgar den,

och står fast vid mitt förbund –

7 alla dem ska jag föra till mitt heliga tempel

och jag ska ge dem glädje i mitt bönehus.

Deras brännoffer och slaktoffer

ska ge nåd (vara välbehagligt; villkorad nåd – hebr. ratson) på mitt altare,

för mitt tempel ska kallas

ett bönens hus för alla folk. [Matt 21:13; Mark 11:17; Luk 19:46]

8 Så förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh)

som samlar Israels fördrivna:

Jag ska samla ännu flera

utöver dem som redan är samlade.

9 Alla ni fältets vilddjur, kom och sluka [Israel],

ja, ni alla skogens vilddjur [kom och ät]. [De vilda djuren symboliserar hednafolk.]

10 Alla hans väktare är blinda,

de är utan kunskap,

de är som dumma hundar,

de kan inte skälla,

de ligger ner och drömmer

och älskar att sova.

11 Ja, hundarna är glupska,

de vet inte när de har fått nog.

De är herdar som inte kan förstå,

alla går de sin egen väg,

var och en för sin egen vinning, varenda en av dem.

12 Kom, jag ska hämta vin

och vi ska fylla oss själva med starka drycker.

Morgondagen ska bli som denna dag

och ännu mer överflödande.

57

Israels trolöshet och avgudadyrkan

1 De rättfärdiga förgås (försvinner, dunstar bort)

och ingen människa lägger det på hjärtat (noterar det).

Människor fulla av nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) tas bort,

men ingen tänker att den rättfärdige bevaras från (tas bort från ansiktet av; från att se) den kommande ondskan.

2 Han kommer in i frid (ro, stillhet, vila – fullständig harmoni) [i kontrast till förföljelsen här på jorden].

De som vandrar i sin uppriktighet (rättfärdigt) – de vilar på sina bäddar [dödens vila].

3 Men ni – kom hit, ni trollkvinnors söner,

avkomma till äktenskapsbrytare och skökor.

4 Över vem gör ni er lustiga (hånar och skrattar ni åt)?

Mot vem gör du din mun vidöppen och räcker ut tungan?

Är ni inte barn till överträdelsen

och falskhetens säd (avkomma)?

5 Ni som upptänder er själva bland terebinterna

och under varje lövbärande träd,

som slaktar barnen i dalarna [barnoffer till Molok, se 3 Mos 18:21; 2 Kung 23:19; Jer 32:35],

under klippornas klyftor.

6 I dalens lena (stenar) har du din del,

de, de är din lott.

Över dem har du utgjutit drickoffer,

du har offrat matoffer [3 Mos 2:1].

Ska jag tillåta mig själv att vara stilla inför dessa ting?

[Att det hebreiska ordet hem (de) upprepas två gånger förstärker att dessa lena stenar som används som offeraltare är något helgjutet och genuint som man ägnar sig åt helhjärtat, vilket inte behagar Herren, då det är han som ensam borde ha denna vår överlåtelse. Det finns också en ordlek med uttrycket chalka som upprepas två gånger i den första meningen. Ordet betyder både len och att ha sin del eller sin lott, kan också avse en avskild plats.]

7 Ovanpå (överst) ett högt och upphöjt berg har du placerat din bädd,

dit går du också för att offra dina offer.

8 Och bakom dörren och dörrposten

har du satt upp dina minnesmärken.

För du har gått upp från (lämnat) mig,

du har utvidgat din bädd

och valt dem vars bädd du älskar,

vars hand du fått syn på.

9 Och du gick till kungen [hebr. melech – kan syfta på avguden Molok (hebr. Moloch)] med olivolja (smörjelse, väldoftande hudkrämer)

och du förmerade dina parfymer och du sände dina representanter långt bort,

ja, ända ner till Sheol (underjorden, de dödas plats).

10 Du blev uttröttad av din långa väg,

ändå sa du inte: Det är hopplöst.

Du fann förnyad styrka,

därför blev du inte svag.

11 För vem har du varit rädd och fruktat att du skulle misslyckas?

För min del har du inte kommit ihåg mig och inte lagt det på ditt hjärta.

Har jag inte varit tyst en lång tid?

Därför vördar (respekterar, fruktar) du mig inte.

12 Jag ska berätta för dig om din rättfärdighet och dina gärningar,

de ska inte vara till gagn för dig (ge dig någon vinning).

13 När du ropar (på hjälp)

låt dem [dina avgudar] som du har samlat (omkring dig) rädda dig,

men vinden ska bära dem långt bort,

ett andetag ska föra bort dem.

Men den som tar sin tillflykt i mig

ska besitta landet och ska ärva mitt heliga berg.

14 Han ska säga:

Kasta (bygg) upp, kasta (bygg) upp, rensa vägen,

ta bort stötestenarna [alla hinder] från mitt folks väg. [Jes 40:3; 62:10; 1 Kor 1:23]

15 Så säger den höge och upphöjde, han som tronar i evighet och vars namn är heligt:

Jag bor i det höga och heliga,

men också hos den som är förkrossad och har en ödmjuk ande,

för att ge liv åt de ödmjukas ande,

för att ge liv åt de förkrossades hjärtan.

16 Jag ska inte gå till rätta (strida) för evigt [mot mitt folk, Israel],

inte ständigt vredgas,

för då [om jag förblev vred] skulle deras ande försmäkta (förgås) inför mig,

de själar som jag själv har skapat.

17 På grund av hans giriga överträdelser blev jag vred

och slog honom, jag gömde mig och var arg.

Men han fortsatte att avfalla

och gick på sitt hjärtas (giriga) vägar.

18 Jag har sett hans vägar och ska hela honom.

Jag ska leda honom och gengälda honom med tröst, honom och de som sörjer honom.

19 Till honom som är långt bort och till honom som är nära:

Frid, frid (hebr. shalom shalom; dubbel frid, ro, helhet – fullständig harmoni),

säger Herren (Jahveh) som skapar läpparnas frukt. Jag ska hela honom.

[Här står shalom två gånger. Det är hebreiskans sätt att betona och ge eftertryck därför att det är något extra viktigt, se även Jes 26:3.]

20 Men den onde är som ett upprört hav,

som inte kan vila

och dess vatten kastar upp gyttja och smuts.

21 Där finns ingen frid (shalom), säger min Gud (Elohim), för de onda. [Samma fras, men med Jahveh istället för Elohim, återfinns i Jes 48:22.]

58

Det religiösa hyckleriet (kap 58-59)

1 Ropa högt (med stark röst, för full hals), håll inte tillbaka,

lyft upp din röst som en shofar (vädurshorn)

och berätta för mitt folk om deras överträdelser

och för Jakobs hus deras synder.

2 Sök mig dagligen och ha din glädje och tillfredsställelse i att känna till (ha intim kunskap om) mina vägar,

som ett land som gör det rättfärdiga och inte försummar sin Guds påbud (bindande juridiska beslut, bud som har med rätt och rättvisa att göra).

De frågar efter mina rättfärdiga påbud

och har sin glädje i att komma nära sin Gud (Elohim).

3 Varför har vi fastat när du inte ser oss?

Varför har vi ödmjukat oss när du inte tar notis om det?

Se, på era fastedagar sköter ni era affärer (angelägenheter) som vanligt

och utför alla era sysslor.

4 Se, ni fastar samtidigt som det är strider (uppdelningar, grupperingar), bråk (stridigheter),

och ni slår med ondskans knytnäve (fysiska slagsmål, elaka verbala personangrepp, ett ondskefullt utnyttjande av de svaga).

Tro inte att er röst ska bli hörd i höjden,

om ni fortsätter fasta på det här sättet.

5 Är det den här sortens fasta jag vill ha?

En dag när ni känner smärta bara på grund av att ni avhåller er från mat, hänger med huvudet som ett strå och breder ut säckväv och aska under er?

Är detta vad ni kallar fasta,

en dag som gör att Herren kan visa nåd (villkorad nåd – hebr. ratson)?

[Som särskild klädsel vid sorg och fasta användes säckväv som man svepte in sig i eller band om höfterna. Man strödde även aska eller jord över huvudet och både satt och låg på säckväv.]

6 Nej, detta är den fasta jag vill ha:

Lossa de som är bundna i synd (lossa orättfärdiga band).

Slit sönder repen till människors tunga bördor.

Befria dem som är förtryckta (i slaveri),

bryt sönder alla ok.

7 Dela ditt bröd med den som är hungrig.

Ge husrum för hemlösa förtryckta människor.

När du ser någon naken, kläd honom.

Vänd inte ryggen till den som är ditt kött och blod.

8 Då ska ditt ljus bryta fram som ljuset bryter fram på morgonen,

och ditt helande ska komma snabbt.

[Ordagrant ett långt bandage ska rullas på dina sår för att läka dig.]

Din rättfärdighet ska gå framför dig,

och Herrens härlighet (ära, prakt) ska gå bakom dig och skydda dig.

9 Då ska ni be och Herren (Jahveh) ska svara.

Ni ska ropa (desperat) och han ska svara: Här är jag.

Om ni tar bort alla slags ok [som förtrycker människor],

slutar att peka finger [hånar andra],

och inte längre talar ondska (synd, lögn, förtal).

10 Om du ger ut av dig själv (din själ) till den hungrige

och tillfredsställer den plågades själ,

då ska ljus gå upp för dig i mörkret,

ditt sken ska bli som middagens ljus.

11 Herren ska leda dig oavbrutet (kontinuerligt, hela tiden)

och tillfredsställa din själ i torkan och göra dina ben starka.

Du ska bli som en välvattnad trädgård,

som en källa med vatten som aldrig sinar.

12 Du ska åter bygga upp gamla ruiner.

Du ska återställa gamla (från många generationer bakåt) grundvalar

och du ska kallas den som murar igen sprickor,

den som återställer stigar så att man kan bo där.

13 Om du på sabbaten avhåller din fot

från att göra det som behagar dig (själv) på min heliga dag

och kallar sabbaten din lust

och hedrar (ärar) det som Herren (Jahveh) håller heligt,

om du hedrar honom och avstår från att göra dina egna vanor (gå dina egna vägar)

[och avstår] från att finna ditt eget behag [egna sysslor] och tala ord [om det].

14 då ska du fröjda dig i Herren (Jahveh)

och jag ska låta dig rida fram över jordens höjder

och jag ska mätta dig med din far Jakobs arv,

för så har Herrens (Jahvehs) mun talat.

59

1 Se, Herrens (Jahvehs) hand är inte avkortad, så att den inte kan frälsa (rädda),

inte heller är hans öra tungt, så att det inte kan höra.

2 På grund av era missgärningar

har ni och er Gud (Elohim) blivit åtskilda,

och era synder har dolt hans ansikte för er,

så att han inte kan höra.

3 Eftersom era händer är befläckade med blod

och era fingrar med synd,

era läppar har talat lögn,

er tunga har muttrat (småpratat för sig själv) ondska.

4 Ingen kungör i rättfärdighet

och ingen dömer i sanning.

De har sin tillit i fåfänglighet och talar lögn,

de föder fram ondska och bär fram missgärning.

5 De kläcker basiliskens (ödlans, giftormens) ägg

och väver spindelns nät,

den som äter av deras ägg dör

och det som krossas blir en huggorm.

6 Deras nät ska inte bli kläder,

inte heller ska någon skyla sig själv med deras arbete.

Deras arbete är ett arbete i missgärning,

ondskans handling är i deras händer.

7 Deras fötter hastar till ondska

och de skyndar sig att utgjuta oskyldigt blod.

Deras tankar är syndiga tankar,

ödeläggelse och förstörelse finns (följer) i deras spår.

8 Fridens väg (shalom) känner de inte (saknar de kunskap om)

och det finns ingen rätt där de går fram.

De har gjort sig krokiga vägar

och de som går där saknar (har ingen) kunskap om frid (shalom).

9 Därför är rätten fjärran från oss,

inte heller rättfärdigheten övermannar oss.

Vi letar efter ljus men mörker omger oss,

efter klarhet men vandrar i dunkel.

10 Vi famlar utefter muren som en blind,

ja, som de som saknar ögon famlar vi.

Vi snubblar mitt på dagen som i skymningen.

Vi är på en mörk plats precis som de döda.

11 Vi brummar (jämrar oss) alla som [hungriga] björnar

och kuttrar sorgset (muttrar muttrande – hebr. hagah hagah) som duvor.

Vi söker efter rätt, men det finns ingen,

efter frälsning, men den är långt borta från oss.

12 Våra överträdelser är många inför dig

och våra synder vittnar emot oss.

Våra överträdelser är närvarande för oss

och våra missgärningar känner vi alltför väl (är vi djupt förtrogna med),

13 att överträda och förneka Herren (Jahveh)

och vända sig bort från att följa vår Gud (Elohim),

tala bedrägligt och perverst,

föda fram och yttra falska ord från hjärtat.

14 Rättvisan trängs (drivs) tillbaka,

gudsfruktan (rättfärdighet, vördnaden för Gud och det heliga) är avlägsen (står långt borta).

Sanningen är försvagad på torget (faller på grund av upprepade attacker),

moral (rättvisa) kan inte ens komma in [i rättssalen].

15 Sanningen saknas (har försvunnit, det finns inte längre någon ärlighet),

den som vänder sig ifrån ondskan blir en måltavla [blir ett offer för onda människor och plundras].

Herren såg detta,

och det smärtade honom att det inte fanns någon rättvisa.

16 Han såg att det inte fanns någon människa [som trädde fram],

han chockerades (förundrades) över att ingen grep in (ställde sig i gapet, medlade mellan Gud och människa, bad).

Så han tog saken i egna händer (hans egen arm gav honom seger),

och hans egen rättfärdighet upprätthöll honom.

17 Han bar [längtan efter] rättfärdighet som ett bröstpansar,

och frälsningen (befrielsen) som en hjälm på sitt huvud.

Han tog på sig hämndens dräkt

och bar svartsjuk kärlek som en mantel.

18 Efter deras gärningar

ska jag återgälda dem,

raseri till hans motståndare,

vedergällning till hans fiender,

till [de avlägsna] öarna (kustländerna) ska han betala lön (ge dem deras rättmätiga straff).

19 Så ska de frukta (vörda) Herrens (Jahvehs) namn från väster,

och hans härlighets tyngd från solens uppgång (öster).

Han ska komma som en smal (hebr. tsar) [forsande] flod

som drivs fram av (flyr för) Herrens (Jahvehs) Ande.

[Beroende på hur översättare väljer att definiera subjektet på verbet han ska komma, finns det två sätt att tolka denna vers. Det mest naturliga i texten är att det är Herren som fortsätter att vara subjektet även i andra delen av versen och det är Herren som är han. Den grekiska översättningen av versen från 200-talet f.Kr. tolkar det så och översätter att Guds vrede ska komma som en väldig flod. Det som gjort att en del översätter tvärtom (att det är fienden som väller fram) är att det hebreiska ordet tsar kan både användas som ett adjektiv som betyder smal/trång eller ett substantiv fiende. Den hebreiska texten har vokaltecknet för adjektiv, men om man förbiser det skulle man kunna översätta När en fiende väller fram ... Det finns verser där Egypten liknas vid Nilens vatten, se Jer 46:7-8 så det skulle kunna vara en tolkning, dock finns ingen bestämd artikel så fienden är inte rätt utan i så fall en fiende. Sammanhanget i kapitlet, och omnämnandet av Herren i versens inledning, gör det ändå troligt att det är Herrens namn och härlighet som väller fram som en flod och en vind och rensar bort synd. Tar man även med finalen i nästa vers som nämner Återlösaren som ska komma (vers 20), så talar det också för denna tolkning.]

20 En Återlösare ska komma till Sion [tempelberget i Jerusalem]

och till dem som vänder om från sina överträdelser i Jakob,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

21 För mig är detta mitt förbund med dem, säger Herren (Jahveh). Min Ande som är över er och mitt ord som jag har placerat i din mun, ska aldrig avvika från din mun eller från din säds (dina barns) mun eller från munnen på din säds säd (dina barnbarn), säger Herren (Jahveh), från nu och för evigt.

60

Sions härlighet

[Kapitel 60, som är den centrala delen i kapitel 56-66, utgör i sig själv en kiasm, där stycket om att Herren ska återupprätta Jerusalem står i centrum:

A Guds ljus (vers 1-3)

 B Nationer kommer med gåvor (vers 4-7)

  C Främlingar ska föra dina barn till dig (vers 8-9)

   D Herren ska återupprätta Jerusalem (vers 10-13)

  C Barnen från dina plågare ska komma till dig (vers 14-16)

 B Nationer ska komma med gåvor (vers 17-18)

A Herren ska vara ditt ljus (vers 19-22)]

Guds ljus och härlighet

1 Stå upp [från depression och apati som omständigheter har hållit dig i]!

Var ljus [reflektera Guds ljus]!

För ditt ljus kommer (har kommit) och

Guds härlighet (ära, tyngd, dignitet, prakt) [fullständigt mättade närvaro] går upp (strålar ut; har rest sig) över dig.

2 För se, mörkret ska täcka jorden,

och töcken (djup dimma; förstämdhet, svårmod, dysterhet) folken,

men över dig ska Herren (Jahveh) gå upp (stråla ut, resa sig),

och hans härlighet ska bli synlig (uppenbaras; visa sig) över dig.

3 Och hednafolk ska komma (har vandrat) till ditt ljus,

och kungar till strålglansen av din uppgång (soluppgång; ditt klara gryningsljus).

[Här liknas glansen från Sions berg (Jerusalem) vid en soluppgång som världens folk och ledare kommer att kunna följa, se även Jes 2:2-5.]

Nationer kommer med gåvor

4 Lyft upp dina ögon (blicken) och se dig omkring!

De samlas och kommer till dig.

Dina söner kommer från fjärran,

dina döttrar bärs fram [hebr. aman – eskorteras tryggt av fosterföräldrar, se Jes 49:23] på armen (ordagrant: vid sidan).

5 Då ska du se och stråla,

ditt hjärta ska förundras (bäva) och fyllas med glädje.

Havets överflöd (rikedomar, eller människor från avlägsna länder) ska föras till dig,

och hednafolkens välstånd ska komma till dig.

6 Mängder av kameler ska övertäcka dig [vandra på dina vägar, Jerusalem],

unga kameler från Midjan och Efa [nuvarande Saudiarabien].

Alla köpmän från Saba [som en gång kom för att göra affärer]

ska komma med guld och rökelse och förkunna Herrens lov (ära).

7 Alla Kedars fårhjordar [i den arabiska öknen, öster om Syrien] ska samlas till dig,

Nevajots hjortar [öster om Jordan] ska bli tillgängliga som offer.

De ska bli offer som ger nåd (villkorad nåd – hebr. ratson) på mitt altare,

när jag ska förhärliga mitt majestätiska tempel.

[Både Nevajot och Kedar var söner till Ismael, se 1 Mos 25:13. De var nomader och fåraherdar som bosatte sig öster om Jordanfloden. I assyriska uppteckningar om krigståg omnämns Kedar (som där kallas Qidri/Qadri). I en berättelse om ett fälttåg skryter Ashurbanipal (regerade 669-632 f.Kr.) om de får, åsnor och kameler som han tagit som byte från Kedar, se även Jes 21:16.]

Dina barn kommer från fjärran

8 Vilka är dessa som flyger som ett moln,

som flyger som duvor till sina nästen?

9 Sannerligen, öarna ska vänta på mig

och Tarshish skepp kommer först

för att ta med dina söner från fjärran,

deras silver och deras guld med dem,

för Herren (Jahveh) din Guds (Elohims) namn

och till Israels Helige,

eftersom han har förhärligat dig.

Jerusalem ska upprättas

10 [Detta stycke är den centrala delen i kiasmen i kapitel 60.]

Främlingar ska bygga upp dina murar

och deras kungar ska betjäna dig.

I min vrede slog jag dig

men i min nåd (den villkorade nåden – hebr. ratson)

har jag gett dig nåd (obegränsad barmhärtighet, evigt förbarmande – hebr. rachamim).

11 Dina portar ska oavbrutet vara öppna,

dag och natt, de ska inte stängas,

så att man kan föra till dig ländernas rikedomar

och deras kungar i procession.

12 Det land och det kungarike som inte vill tjäna dig ska förgås,

dessa länder ska bli fullständigt ödelagda.

13 Libanons härlighet (tyngd) ska komma till dig,

cypressen, platanträdet och lärkträdet tillsammans,

för att göra min heliga plats vacker

och jag ska göra platsen för mina fötter ärbar.

Barn ska komma

14 [Vers 14-16 hör tematiskt ihop med vers 8-9]

Dina plågares söner ska komma och böja sig inför dig,

och alla de som föraktade dig ska böja sig ner vid dina fotsulor,

och de ska kalla dig Herrens (Jahvehs) stad,

Sion – Israels Helige.

15 Eftersom du har varit övergiven och hatad

så att ingen har passerat (tagit vägen igenom) dig,

ska jag göra dig till en evig stolthet (excellens),

en glädje från generation till generation.

16 Du ska dia nationernas mjölk,

och du ska dia kungarnas bröst

och du ska veta (känna väl till; vara intimt förtrogen med) att jag, Herren (Jahveh), är din Frälsare och din Återlösare, den Mäktige i Jakob. [Jes 49:26]

Nationernas guld

17 [Vers 17-18 hör tematiskt ihop med vers 4-7.]

Istället för brons ska jag ge dig guld

och istället för järn ska jag ge dig silver

och istället för trä – brons

och istället för sten – järn.

Jag ska också göra frid (fred, framgång, välgång – hebr. shalom) till din övervakare

och rättfärdighet till din herre (slavdrivare).

18 Man ska inte längre höra [ljudet av, höra talas om] våld (terror, laglöshet – hebr. chamas) i ditt land,

inte heller [ska man höra ljudet av, höra talas om] förtryck (krig) och förödelse inom dina gränser.

Du ska kalla dina murar frälsning (räddning),

dina portar lovsång.

[Herrar i vers 17 är hebr. nagas, det översätts slavdrivare i 2 Mos 3:7. Här är det i plural och används ironiskt för att förstärka det skifte som ska ske. Jerusalem har tidigare härskats av tyranner, men nu är det personifierad framgång och upprättelse som ska dominera och styra staden.]

Guds ljus

19 [Vers 19-22 hör tematiskt ihop med vers 1-3.]

Solen ska inte längre vara ditt ljus om dagen,

månen ska inte lysa över dig med sitt sken.

Herren ska vara ditt eviga ljus,

din Guds härlighet ska skina på dig [Upp 21:23; 22:5].

20 Din sol ska aldrig gå ner,

din måne ska aldrig försvinna,

för Herren är ditt eviga ljus,

dina dagar med sorg är förbi.

21 Då ska alla i ditt folk vara rättfärdiga,

och för evigt besitta landet.

Som ett skott som jag har planterat,

mina händers verk, för att förhärliga mig.

22 Av den minste ska det bli tusen [en egen stam],

den ringaste ett stort folk.

Jag, Herren, ska låta det ske snabbt,

när tiden är inne.

61

Goda nyheter – Herrens jubelår

[Jesus citerar från vers 1-2a när han läser profettexten i synagogan i Nasaret, se Luk 4:16-22. Jesus avslutar läsningen mitt i vers 2 och tar inte med den sista delen som handlar om Guds dom. Detta måste ha väckt förundran bland åhörarna. När Jesus kommer tillbaka den andra gången är det för att fullborda den sista delen av denna profetia.]

1 Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) Ande är över mig,

för Herren (Jahveh) har smort (utvalt) mig

att uppmuntra (förkunna glada nyheter för) de fattiga (ödmjuka).

Han har sänt mig att hjälpa (läka, binda upp såren på) dem som har brustna hjärtan,

proklamera (utropa) befrielse för de fångna,

och frihet (öppnade fängelsedörrar) för de bundna,

2 proklamera ett nådens (villkorad nåd – hebr. ratson) år från Herren (Jahveh),

och en Guds dag av hämnd.

[Domen ska ske när Jesus kommer tillbaka för att upprätta tusenårsriket, se 2 Thess 1:6-10.]

För att trösta alla som sörjer,

3 stärka dem som sörjer i Sion,

ge dem en huvudklädnad [vacker utsmyckad huvudbonad för fest och glädje]

i stället för aska [som kastades på huvudet i tider av sorg],

glädjens olja

i stället för sorg,

högtidskläder för lovprisning

i stället för missmod (en tung ande).

De ska kallas rättfärdighetens terebinter [kraftigt tåligt träslag],

planterade av Herren (Jahveh) för att förhärliga honom.

[I hebreiskan är det en ordlek mellan huvudklädnad (hebr. peer) och aska (hebr. efer). Båda orden har samma konsonanter men olika följd, och därmed olika vokaler. Ordet för huvudklädnad kommer från roten paar som betyder att ära.]

4 De ska bygga upp de gamla ödetrakterna,

de ska bygga upp de tidigare ödemarkerna

och de ska förnya de ödelagda städerna,

det som varit förött generation efter generation.

5 Främlingar ska stå och mata dina hjordar

och främlingar ska vara dina jordbrukare och dina vingårdsmästare.

6 Ni ska kallas Herrens (Jahvehs) präster

och man ska kalla er Herrens tjänstemän.

Ni ska äta nationernas rikedomar

och i deras prakt ska ni njuta.

7 Istället för din skam – en dubbel del [av ära, arvslott, se Sak 9:12],

istället för vanära ska de sjunga av glädje.

[Alternativ översättning: För din skam var dubbel och det gladde dem (motståndarna som sa): Förvirring är deras del.]

Därför ska de i sitt land besitta dubbelt,

evig glädje ska tillhöra dem.

8 För jag, Herren (Jahveh), älskar rättfärdighet.

Jag hatar röveri i orättfärdighet (med överträdelser) [Ps 58:4].

Jag ska ge dem deras belöning i sanning,

och jag ska skära ett evigt förbund med dem.

9 Deras säd (avkomma, barn) ska bli kända bland nationerna

och deras ättlingar bland folken.

Alla som ser dem ska erkänna dem,

att de är säden (barnen, ättlingarna) som Herren (Jahveh) har välsignat.

10 Herren uppfyller mig med stor glädje,

och mitt inre fröjdar sig i Gud,

för han har iklätt mig frälsningens klädnad,

och rättfärdighetens mantel.

Jag är lik en brudgum klädd med huvudklädnad,

som en brud när hon bär sina smycken.

11 För på samma sätt som plantor skjuter upp ur marken,

och trädgården ger sin skörd,

så ska Herren låta befrielse (rättfärdighet) växa upp,

och ge sitt folk en anledning att prisa honom inför alla folk.

62

[Herrens tjänare (som Herrens Ande är över) – Messias – fortsätter att vara den som talar, se Jes 61:1; Luk 4:18-21.]

1 För Sions [tempelberget i Jerusalem] skull ska jag inte tiga

och för Jerusalems skull ska jag inte ge mig ro,

förrän hennes rättfärdighet lyser i klarhet

och hennes frälsning som en brinnande fackla.

2 Och länderna ska se din rättfärdighet

och alla kungar din härlighet,

och du ska kallas vid ett nytt namn

som Herrens (Jahvehs) mun ska tillägna dig.

3 Du ska vara en skönhetens krona i Herrens (Jahvehs) hand,

ett kungligt diadem i din Guds (Elohims) öppna hand. [Jes 28:5; Upp 6:2; 19:12]

4 Du ska aldrig mer heta Övergiven [hebr. azav, se även Jes 60:15],

inte heller ska ditt land någonsin mer heta Ödelagt [hebr. shmama].

Istället ska du heta Min glädje är i henne [hebr. Chephziba, samma namn som Hiskias hustru, se 2 Kung 21:1]

och ditt land Den äktade (hebr. beula),

för Herren gläder sig i dig

och ditt land ska vara äktat [till dig].

5 För som en ung man äktar en jungfru,

så ska dina söner äkta dig,

och som en brudgum fröjdar sig över sin brud,

så ska din Gud (Elohim) fröjda sig över dig.

6 På dina murar, Jerusalem, har jag satt väktare [för att vaka efter goda nyheter, se Jes 52:7-8];

hela dagen och hela natten – de ska aldrig tiga

Ni som påminner Herren (Jahveh) [i bön],

ge er ingen vila,

7 och ge honom ingen vila förrän han stadfäster

och gör Jerusalem till en lovsång på jorden.

[Jämför med Messias, se Jes 61:1; 62:6-7; 62:1.]

8 Herren (Jahveh) har svurit vid sin högra

och vid sin starka arm [vid sin kraft, se Jes 41:10]:

Sannerligen, jag ska inte längre ge din säd till mat åt dina fiender

och främlingar ska inte dricka ditt vin som du har arbetat för.

9 De som har odlat det ska äta det

och prisa Herren (Jahveh)

och de som har samlat in det

ska dricka det i min helgedoms gårdar.

Löften om seger

10 [Den sjätte enheten i den sista sektionen (55-66) ger löften för de rättfärdiga. Den börjar med imperativ (vers 10-11) och avslutas med profetens bön, se Jes 63:7-64:12.]

Dra fram (gå in), dra fram (gå in) – genom portarna,

förbered (bana, rensa upp) vägen för mitt folk! [Jes 40:3; 57:14]

Bana väg (bygg, höj upp), bana väg (bygg, höj upp) – en huvudväg (rymlig väg),

rensa den från stenar. [Jes 11:16; 19:23]

Lyft upp ett baner (flagga) över folket [som de kan följa när de marscherar in, se Jes 11:10, 12; 49:22].

11 Se, Herren (Jahveh) har proklamerat (förkunnat, basunerat ut)

till jordens ändar:

Säg till Sions dotter [Jerusalem; Sak 9:9]:

Se, din frälsning kommer!

Se, han har med sig sin lön

och hans belöning går framför hans ansikte. [Jes 40:10]

12 De ska kalla dem Det heliga folket,

Herrens (Jahvehs) återlösta,

och du ska heta Sökt efter (Utvald),

en stad inte längre övergiven.

63

[Profeten öppnar med frågan om vem det är som plötsligt står framför honom från staden Botsra i Edom, se Jes 34:6. Jesaja får nu se Herren som en stridsman som återvänder till Sion, se Jes 63:2, 3; Nah 2:3; Upp 19:13.]

1 Vem är det som kommer från Edom [söder om Döda havet]

med högröda kläder från Botsra [betyder: fårfålla/fästning; en stad i Edom]?

Denne som är magnifik i sin dräkt,

ståtlig i sin storhet och styrka?

Det är jag, som talar i rättfärdighet,

mäktig att frälsa.

2 Varför är din dräkt röd

och varför ser din klädnad ut som att den varit nedtrampad i vinpressen?

3 Jag ensam har trampat min vinpress [Joel 3:13; Klag 1:15; Upp 14:18-20]

och av folket var det ingen som var med mig.

Jag trampade dem i min vrede,

ja, jag trampade dem i min vrede

och i mitt raseri förtrampade jag dem.

Blodet från deras hjärtan stänkte mot min klädnad

så att jag sölade ner hela min dräkt.

4 Hämndens dag som var i mitt hjärta

och året för min återlösning har kommit.

5 Jag tittade (sökte, letade) men där fanns ingen till hjälp

och jag förvånades över att det inte fanns någon som stödde mig.

Därför har min egen arm gett mig frälsning

och mitt raseri har understött mig.

6 Jag trampade ner folken i min vrede

och gjorde dem druckna med mitt raseri

och jag utgöt deras hjärtans blod (livsande) över jorden.

7 Jag ska komma ihåg (hålla i minnet, som ett minnesmärke) Herrens (Jahvehs) nåd (omsorgsfulla kärlek, trofasthet),

Herrens lovprisning [pluralis],

över allt som Herren rikligen har skänkt (beviljat) oss

och den stora godhet till Israels hus som han har skänkt (beviljat) över dem,

riklig nåd (barmhärtighet – hebr. rachamim) [pluralis] och som myckenhet av nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) [pluralis].

[Att både rachamim och chesed står i pluralis är ovanligt, men det understryker bara det totala överflödet och gränslösheten i båda sorternas nåd som omnämns här.]

8 För han säger: Sannerligen, de är mitt folk,

barn (söner) som inte ska behandlas falskt;

så blev han deras frälsare.

9 I all deras plåga var han plågad

och hans närvaros ängel (budbärare) frälste dem.

I sin kärlek och i sitt medlidande återlöste han dem

och han lyfte upp dem och bar dem

alla deras dagar för evigt.

[Hans närvaros ängel är ett sätt att säga att han var där själv, fast i en gestalt som dolde hans fulla gudomliga glans. Kan jämföras med ängeln vid vadstället i Jabbok som Jakob brottades med, se 1 Mos 32, eller ängeln över Herrens här som Josua mötte inför intåget i landet, se Jos 1.]

10 Men de gjorde uppror

och bedrövade hans helige Ande,

därför vändes han till att bli deras fiende,

han själv stred mot dem.

11 Då kom hans folk ihåg de gamla dagarna,

Moses dagar.

Var är han som drog upp dem ur havet

med herdarna över hans hjord?

Var är han som placerade

sin helige Ande i deras mitt?

12 Vad fick hans härliga arm

att vandra vid Moses högra hand?

Som delade vattnet framför dem,

för att ge honom ett evigt namn?

13 Som ledde dem genom djupen,

som en häst i vildmarken, utan att snubbla?

14 Som boskapen som går ner till dalen,

får Herrens (Jahvehs) Ande dem att vila.

Så ledde du ditt folk,

för att göra ditt namn ärat.

15 Se ner från himlarna och skåda

från din heliga och majestätiska boning.

Var är din nitälskan och dina mäktiga gärningar,

ditt inres längtan (ordagrant: ljudet av tarmar) och din oändliga nåd (barmhärtighet – hebr. rachamim)? Den undanhålls för mig.

16 För du är vår Fader,

för Abraham kände oss inte

och Israel hyllade oss inte.

Du, Herre (Jahveh), är vår Fader,

vår Återlösare från evighet är ditt namn.

17 Herre (Jahveh), varför får du oss att ta fel på dina vägar

och förhärdar våra hjärtan från gudsfruktan?

Kom tillbaka för dina tjänares skull,

för din arvedels stammars skull. [Kan syfta på folket eller landet.]

18 För en kort tid fördrevs ditt heliga folk [alt. översättning: För en kort tid ägde ditt heliga folk det],

våra vedersakare trampade ned din helgedom.

19 Vi har blivit som dem över vilka du aldrig regerat,

som dem som inte är uppkallade efter ditt namn.

64

1 Åh, att du ville riva isär himlarna, att du ville komma ner,

så att bergen kan skälva och skaka i din närvaro.

2 Som när eld antänder snåret

och elden får vattnet att koka,

gör (på samma sätt) ditt namn känt för dina motståndare,

så att nationerna skakar och bävar i din närvaro.

3 När du gör fantastiska ting, som vi inte ens sökt (tittat efter),

åh, att du ville komma ner, så att bergen må skälva i din närvaro!

4 Från evighet har ingen hört,

har inget öra tagit emot,

inte heller har något öga sett en gud bredvid dig,

som agerar för dem som väntar på honom.

5 Du mötte honom som gladdes i att utöva rättfärdighet på sina vägar,

som ständigt kom ihåg dig.

Se, du blev vred,

och (eftersom) vi syndade oavbrutet på dem (våra vägar),

är det möjligt att vi blir frälsta?

6 Vi är alla orena (nedsmutsade) människor,

våra så kallade rättfärdiga handlingar är som en nedsmutsad klädnad (använd dambinda),

och vi vissnar alla som löv,

våra synder för oss bort som vinden.

[Den hebreiska frasen som används här är beged ida, vilket ordagrant översatt är tyg/klädnad-menstruation. Bibeln liknar alltså våra egna rättfärdiga handlingar med en använd dambinda – så illa är det med vår egen rättfärdighet. Denna osmakliga liknelse visar hur detta verkligen inte är någonting vi ska skryta med inför Gud.]

7 Ingen åkallar (ropar, ber i) ditt namn,

eller ens anstränger sig för att förstå (söka, få tag på) dig.

Du har dolt ditt ansikte för oss,

och har förtärt oss (låtit oss försmäkta, smälta) genom vår egen synd.

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

8 Och ändå, Herre (Jahveh), [trots vår synd, se vers 6-7] är du [ju] vår Fader.

Vi är leran och du är vår krukmakare,

vi är alla ett verk [ett format resultat] av din hand.

[Jes 29:16; 45:9; Jer 18:2-6]

9 Var inte gränslöst arg, Herre (Jahveh),

kom inte ihåg vår synd för evigt.

Se noga på oss, vi ber dig,

vi är alla ditt folk.

10 Din heliga stad har blivit en vildmark,

Sion [tempelberget i Jerusalem] har blivit en vildmark, Jerusalem en ödemark.

11 Vårt heliga och underbara hus [tempel], där våra fäder prisade dig,

har brunnit med eld

och alla våra glädjefyllda ting har blivit förspillda.

12 Ska du avstå dig själv (svika dina egna principer) för dessa ting, Herre (Jahveh)?

Ska du tiga stilla och plåga oss ännu mer?

65

Finalen – Herrens svar på bön

1 Jag gav tillträde till dem som inte frågade efter mig;

jag fanns för dem som inte sökte mig.

Jag sa: Här är jag, här är jag

till ett folk som aldrig varit uppkallat efter mitt namn.

2 Jag har sträckt ut mina händer alla dagar

till ett upproriskt folk,

som vandrar på vägar som inte är goda,

[som vandrar] efter sina egna idéer och tankar,

3 ett folk som provocerar mig

rakt upp i ansiktet hela tiden,

som offrar i trädgårdarna

och bränner rökelse på tegelstenar.

[Guds altare är byggt av ohuggen sten (2 Mos 20:25), inte massproducerat tegel som i ett mänskligt bygge (1 Mos 11:3-4). Tegel förknippas också med slaveri, se 2 Mos 1:14.]

4 De sitter bland gravarna

och bor i gravkamrarna,

de äter griskött [orena djur, se 3 Mos 11:7; 5 Mos 14:8],

och buljongen av det oätliga är i deras grytor.

5 De säger: Stå för dig själv, kom inte nära mig,

för jag är heligare än du.

Dessa är röken i min näsa,

en eld som brinner hela dagen.

6 Se, det står skrivet inför mig:

Jag ska aldrig vara tyst, utan löna dem,

ja, jag ska verkligen löna dem rakt i deras sköte.

7 Era egna överträdelser och era fäders överträdelser tillsammans,

säger Herren (Jahveh),

vilka ni har offrat över bergen

och hädat mig med över kullarna.

Därför ska jag först mäta upp deras lön i deras sköte.

8 Så säger Herren (Jahveh):

Som när en frisk druva hittas i en klase

och någon säger: förstör den inte

för det finns en välsignelse i den,

så ska jag göra för min tjänares skull,

jag ska inte förgöra dem allihop.

9 Jag ska föra fram en säd från Jakob

och från Juda en arvtagare till mina berg,

och mina utvalda ska ärva det

och min tjänare ska bo där.

10 Sharon ska bli fyllt med småboskap

och Achors dal ska bli en plats där boskapshjordar kan ligga ner,

för mitt folk som har sökt mig.

11 Men ni som har övergett Herren (Jahveh),

som har glömt bort mitt heliga berg,

som gör i ordning ett bord till Gad [babylonisk avgud för välgång/lycka]

och offrar kryddat vin i fullt mått till Meni [babylonisk avgud för ödet],

12 er ska jag bestämma till svärdet,

ni ska alla bli nedböjda till slakten,

eftersom jag kallade på er men ni svarade inte,

och när jag talade lyssnade ni inte.

Istället gjorde ni det som var ont i mina ögon

och valde det som jag aldrig hade behag till.

13 Därför säger Herren Gud (Adonai Jahveh):

Se, min tjänare ska äta,

men ni ska vara hungriga.

Se, min tjänare ska dricka,

men ni ska vara törstiga.

Se, min tjänare ska fröjda sig,

men ni ska skämmas.

14 Se, min tjänare ska sjunga av hjärtats fröjd,

men ni ska ropa i hjärtesorg och ska klaga i andens förtvivlan.

15 Ert namn ska lämnas ut till att användas

som en förbannelse av mina utvalda:

Så ska Herren Gud (Adonai Jahveh) slakta er,

men han ska uppkalla sina tjänare med andra namn,

16 så att den som välsignar sig i landet [Israel]

ska välsigna sig med Guds sanning (hebr. Elohim Amen),

och den som svär en ed i landet

ska svära vid Guds sanning (hebr. Elohim Amen),

eftersom de tidigare bekymren (all ondska, synd och sjukdom) är bortglömda,

eftersom de är dolda för mina ögon.

[Nu ser Gud allting genom det Jesus gjorde på korset och därför är allting dolt bakom korset, Jesu försoning, så att Gud inte längre kan se det. Här används amen som ett adjektiv. Det betyder fast, sann och pålitlig. Här formas det beskrivande namnet Gud Amen som betonar att Gud håller sitt löfte och är pålitlig. För andra namn se 2 Mos 17:15; Jer 23:6; Dom 6:24.]

17 Se, jag är redo att skapa

nya himlar och en ny jord.

Allt som varit [de förra himlarna, jorden, alla tidigare händelser och minnen]

ska man inte komma ihåg, ingen ska tänka på dem igen.

18 Nej, var glada och jubla för evigt

i det som jag skapar,

för se, jag skapar Jerusalem till att bli en källa för glädje,

och hennes folk till lycka.

19 Jag ska jubla i Jerusalem

och glädja mig över mitt folk.

Ljudet av gråt och klagan (rop av smärta och ångest)

ska aldrig mer höras där.

20 Där ska inte mer finnas spädbarn som bara lever några dagar

eller gamla som inte fyllt sina dagars mått [ingen ska dö i förtid].

Den som dör vid 100 års ålder kommer anses vara en yngling,

och syndaren som dör vid 100 års ålder ska [anses] vara föraktad. [Versen kan också tolkas så att det kommer dröja innan Gud straffar. Oavsett exakt innebörd av sista frasen, så är poängen att definitionen av när en människa är ung kommer att ändras. Se även Upp 20:7-8.]

21 De ska bygga hus och bo i dem

och de ska plantera vingårdar och äta dess frukt.

22 De ska inte bygga

för att någon annan ska bo,

de ska inte plantera

och någon annan äta,

för som ett träds dagar

ska mitt folks dagar vara

och mina utvalda

ska fröjdas länge över sina händers arbete.

[Människorna ska leva lika länge som ett träds livslängd, alltså flera hundra år. Fikonträd blir som regel 400 år och olivträd kan bli mer än 1 000 år. Flertalet träd i området blir många hundra år.]

23 De ska inte arbeta förgäves,

inte utsättas för krig och terror (plötslig skräck – hebr. behalah),

för de är Herrens (Jahvehs) välsignade säd

och deras barn med dem.

24 Det ska ske att innan de ropar

ska jag svara dem

och redan medan de talar

ska jag höra dem.

25 Varg och lamm ska äta tillsammans

och lejon ska äta gräs som oxen

och jord ska vara ormens föda.

De ska inte skada och inte fördärva

på hela mitt heliga berg, säger Herren (Jahveh).

66

1 Så säger Herren (Jahveh):

Himlarna är min tron

och jorden min fotpall.

Var är huset som ni vill bygga till mig?

Och var är platsen som är min viloplats?

2 Alla dessa ting har min hand gjort

och så har alla dessa ting blivit till,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Men på denne vill jag se,

den som är ödmjuk och har en förkrossad (bruten, ångerfull) ande,

som darrar över mitt ord.

3 Den som dödar en oxe

är som om han dödat en människa.

Den som offrar ett lamm

är som om han brutit nacken av en hund.

Den som offrar ett matoffer

är som den som offrar svinblod.

Den som gör ett minnesoffer av rökelse

är som den som välsignar en avgud.

Det är dessa som går sina egna vägar

och deras själar har sin lust i deras styggelser.

4 Så ska även jag välja deras bestraffning

och jag ska föra tillbaka deras fruktan över dem,

eftersom ingen svarade när jag kallade,

när jag talade lyssnade de inte,

utan de gjorde det som var ont i mina ögon

och valde det som jag inte har behag till.

5 Hör Herrens (Jahvehs) ord,

ni som darrar vid hans ord:

Era bröder som hatar er,

som har kastat ut er för mitt namns skull, har sagt:

Låt Herren (Jahveh) bli ärad

så att vi kan se på er glädje!

Men de ska bli till skam.

6 Lyssna (ett ljud, en röst)!

Ett uppror från staden.

Lyssna (ett ljud, en röst)!

Det kommer från templet.

Lyssna (ett ljud, en röst)!

Herren (Jahveh) vedergäller sina fiender.

7 Innan hon [Sion – Jerusalem, se vers 10] har känt några värkar föder hon,

innan hennes smärtor kommer har hon fött en son (man – hebr. zachar). [Det kommer att gå fort, jfr snabbt (gr. tachos) i Upp 1:1.]

8 Vem har hört något sådant?

Vem har sett något sådant?

Kan ett land födas på en enda dag?

Kan en nation komma till på ett ögonblick?

Så snart som Sion kom i barnsnöd

födde hon fram sina söner.

9 Skulle jag låta fostret bli fullgånget

och sedan inte låta det komma ut (födas)? säger Herren (Jahveh).

Skulle jag som gör fostret fullgånget

sedan stänga livmodern? säger din Gud (Elohim).

10 Fröjdas med Jerusalem och gläd er med henne,

alla ni som älskar henne,

jubla och var glada med henne,

alla ni som sörjde för hennes skull,

11 så att ni får dia och bli tillfredsställda

vid hennes tröstande bröst.

Drick djupt och med välbehag

över hennes överflödande glans och ära.

12 För så säger Herren (Jahveh):

Se, jag är redo att låta frid (shalom – framgång, lycka och all slags välsignelse, hälsa och välstånd)

komma över henne [Jerusalem] som en översvämmande flod,

och folkens rikedom (ära, härlighet) som en forsande ström.

[En flodfåra som svämmar över.]

Då ska ni få dia,

bli burna på höften (sidan)

och bli gungade på knäet (leka och skratta – känna en sprudlande glädje).

13 Som den [man – son som nu växt upp] som ska tröstas (lugnas, stillas) av sin mor,

så ska jag trösta er – ja, i Jerusalem ska ni bli tröstade.

[I vers 7-9 beskrivs hur ett folk och ett land föds. I vers 11 dias barnet, som sedan växer och bärs på höften och gungas i knäet, se vers 12. Här i vers 13 används hebreiskans ish som är ordet för en vuxen man. Inom judendomen räknas man som vuxen vid 13 års ålder. Jesaja hade mycket väl kunna använt andra ord för att beskriva ett barn, såsom i t.ex. Jes 49:15, men Herren verkar just vilja betona att folket – som han förut sett som sina små diande barn – nu har växt upp och därför står framför honom som vuxna män. Se även 1 Kor 3:1-2.]

14 Och när ni ser detta ska ert hjärta glädja sig,

och era ben [i kroppen] ska spira (få liv) som gräs [ni ska frodas till er inre styrka].

Herrens hand (styrka)

ska bli känd [uppenbaras på ett intimt, nära och personligt sätt] för hans tjänare

– och hans vrede

för hans fiender.

15 För se, Herren (Jahveh) ska komma med eld

och hans vagnar ska vara som virvelvinden,

till att återgälda hans vrede med raseri

och hans bestraffning med flammande eld.

16 Genom eld ska Herren (Jahveh) strida och genom sitt svärd,

med allt kött, de som slaktas av Herren ska vara många.

17 De som helgar sig själva och renar sig själva

för att gå till trädgårdarna

och följer efter någon i mitten,

som äter griskött, osmakliga ting och möss,

ska tillsammans förtäras,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

18 För jag känner väl till era gärningar och era tankar.

Tiden har kommit då jag ska samla alla länder och språk (tungor) och de ska komma och se min härlighet.

19 Jag ska göra ett tecken bland dem och jag ska sända sådana som flyr bland dem till länderna, till Tarshish, Pol och Lod, som drar pilbågen, till Tubal (hebr. Toval) och Javan, till de avlägsna öarna som inte har hört om min storhet, inte heller har sett min härlighet, och de ska berätta om min härlighet bland folkslagen. 20 De ska föra alla dina bröder ut från alla de länderna som ett offer till Herren (Jahveh), på hästar och i vagnar, på bärstolar och på mulor och på raska djur till mitt heliga berg Jerusalem, säger Herren, som Israels söner bär fram sina offer i rena kärl in i Herrens (Jahvehs) hus. 21 Av dem ska jag även ta för prästerna och leviterna, säger Herren (Jahveh).

22 För som de nya himlarna och den nya jorden, som jag ska göra, ska bestå inför mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), så ska din säd och ditt namn bestå. 23 Och det ska ske att från en nymånad till en annan och från en sabbat till en annan, ska allt kött komma och tillbe inför mig, säger Herren (Jahveh). 24 Och de ska gå fram och se på kadavren av de människor som har gjort uppror mot mig, för deras mask ska inte dö, inte heller ska deras eld släckas, och de ska vara till avsky för allt kött.

[Jesus använder detta uttryck i Mark 9:48 där han undervisar om att göra allt för att gå in i Guds rike och inte kastas i Gehenna, se Mark 9:47.]

Jeremia

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

Jeremia

Inledning

Jeremia var den profet som profeterade om Guds dom över Juda. Han förföljs och hans budskap förlöjligas, men hans ord slår in under hans egen livstid. Jeremia får själv vara med i de omtumlande händelserna när Jerusalem belägras och folket förs bort i exil till Babylon. Klagovisorna som han också skriver bearbetar dessa händelser. Jeremia bor och verkar i Jerusalem under 42 år. Boken är sammanställd av Jeremias skrivare Baroch, se Jer 36:4. Detta sker omkring 20 år in i Jeremias tjänst. Boken har flera profetiska texter om den kommande Messias, se Jer 23:5. Hela sektionen Jer 30-33 talar om ett förnyat förbund, ett budskap som ingav hopp till folket i fångenskap. Kapitel 29 är ett brev till dem som deporterats till Babylon. Jeremia är ett vanligt namn, nio personer i GT har det namnet. Det hebreiska namnet Jirmejahó betyder ”Jahveh upphöjer”.

Struktur: Boken är inte skriven i kronologisk ordning.

1. Jeremias kallelse (Jer 1:1-10)

2. Profetiska ord före exilen (Jer 1:11-25:38)

3. Episoder i Jeremias liv (Jer 26:1-45:5)

4. Profetior mot nationerna (Jer 46:1-51:64)

5. Jerusalems fall (Jer 52)

Skrivet: 627-580 f.Kr.

Författare: Jeremia, via skrivaren Baroch.

Relaterade böcker:

Klagovisorna

1

Introduktion

[Den inledande frasen ”Ord av Jeremia” återkommer i bokens avslutning (Jer 51:64) före det sista appendixet. Uttrycket är en vanlig introduktion, se 2 Sam 23:1; Amos 1:1; Klag 1:1; Neh 1:1.]

1 Ord [en redogörelse] av Jeremia (hebr. Jirmejahó), son till Hilkia (hebr. Chilqijaho), en av prästerna [från Arons prästsläkt] i Anatot [en stad några kilometer nordost om Jerusalem, se Jos 21:18; 1 Kung 2:26] i Benjamins land. 2 Herrens (Jahvehs) ord kom till honom [till Jeremia i en serie av budskap under drygt 40 år] i den tid Josias (hebr. Joshijahos), Amons son, var kung i Juda – i hans 13:e regeringsår [627 f.Kr.], 3 och vidare [även] i den tid då Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias son, var kung i Juda [609-598 f.Kr.] till slutet på det 11:e året [586 f.Kr.] då Sidkia (hebr. Tsidqijaho), son till Josia, var kung i Juda, då Jerusalem blev bortfört [exilen till Babylon] i den 5:e månaden [den judiska månaden som heter av (juli/augusti) år 586 f.Kr., se 2 Kung 25:1-21; 2 Krön 36:4-8].

[De sista fem kungarna och deras regeringstid i Juda (det södra riket) var:

Josia (hebr. Joshijaho) (640-609 f.Kr.) – den siste gode kungen, se 2 Kung 22:1-23:31; 2 Krön 34-35

Jehoachaz (3 månader 609 f.Kr.) – 2 Kung 23:31-34

Jojakim (hebr. Jehojaqim) (609-598 f.Kr.) – 2 Kung 23:34-37; 2 Krön 36:4-8

Jojakin (hebr. Jehojachin) (3 månader 598-597 f.Kr.) – 2 Kung 24:8; 2 Krön 36:9

Sidkia (hebr. Tsidqijaho) (597-586 f.Kr.) – 2 Kung 24:18-20; 2 Krön 36:11-16

Hela perioden för Jeremias tjänst är 40 år och 6 månader – 18 år under Josia och två perioder på 11 år vardera för Jojakim och Sidkia. I den sammanfattande bibeltexten nämns inte de två korta perioderna på tre månader då Jehoachaz och Jojakin regerar.]

Jeremias kallelse

4 Då kom Herrens ord till mig [Jeremia, som betyder ”en som Gud har rest upp”], han sa:

5 ”Innan jag formade dig i moderlivet [Ps 139:13],

utvalde jag dig.

Innan du kom fram ur modersskötet,

avskilde (helgade) jag dig [till tjänst].

Till en profet för folken,

satte jag dig.”

6 Men jag svarade: ”Ack (åh nej), Herre Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk)! Jag kan inte tala [tillräckligt bra för att företräda dig], jag är för ung.”

[Det hebreiska ordet för ung (hebr. naar) används både för spädbarn (1 Sam 4:21) och för unga män (1 Mos 14:24). Med tanke på Jeremias långa tjänst är det troligt att han är omkring 20 år när han får kallelsen. Mänskligt sett är han ung och oerfaren.]

7 Då sa Herren (Jahveh) till mig:

”Säg inte att

du [bara] är en ungdom (hebr. naar), för överallt dit jag sänder dig

– ska du gå

och allt jag befaller dig säga

– det ska du tala.

8 Var inte rädd för dem (deras ansiktsuttryck),

för jag är med dig och beskyddar (räddar) dig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

9 Sedan räckte Herren ut sin hand, rörde vid min mun [för att helga den, se Jes 6:7] och sa till mig:

”Se, jag ska lägga mina ord i din mun.

10 Jag sätter dig i dag över folk och riken [som en profet som ska varna för framtida händelser och tala Guds ord], för att:

rycka upp [nationer och riken]

och bryta ner,

förgöra

och fördärva,

bygga upp

och plantera.”

Första synen

11 Därtill kom Herrens (Jahvehs) ord till mig och sa: ”Jeremia vad ser du?” Och jag svarade: ”Jag ser en gren av ett mandelträd (hebr. shaked).” 12 Då sa Herren (Jahveh) till mig: ”Du har sett gott, för jag vakar (hebr. shoqed) över mitt ord för att verkställa det.”

[Ordet för att vaka över (hebr. shoqed) delar rot med ordet för mandelträd (hebr. shaked) i vers 11. Det finns även en koppling till hur mandelns form liknar ett mänskligt öga. Gud vakar med sitt öga över sitt ord. Mandelträdet är också det första trädet som blommar på våren och är därför ett tecken på en ny vår och står som en symbol för det profetiska. Något som är speciellt är också att mandelträdet är det sista som tappar löven på hösten. Den sjuarmade ljusstaken i templet (menoran) som lyser på natten, har också inslag utformade som mandelblommor, se 2 Mos 25:33.]

Andra synen

13 Och Herrens (Jahvehs) ord kom en andra gång och sa: ”Vad ser du?” Och jag svarade: ”Jag ser en sjudande gryta och dess ansikte är från norr.”

14 Då sa Herren (Jahveh) till mig: ”Från norr ska ondskan komma över alla invånare i landet, 15 för jag ska kalla på alla familjer från kungarikena i norr”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

”och de ska komma och de ska ställa sina troner

vid ingången till Jerusalems portar

och mot alla dess murar runt omkring

och mot alla Juda städer.

16 Och jag ska uttala min dom mot dem över all deras ondska,

i det att de har övergett mig

och har offrat till andra gudar

och tillbett sina egna händers arbete.

17 Så gör dig nu redo [Jeremia] att agera (fäst upp kläderna)! Gå till dem [dina landsmän i Juda] och tala allt jag befaller dig att säga. Var inte rädd för deras uppsyn (hur deras ansiktsuttryck ser ut, när du talar Guds ord), då kommer jag att ge dig goda skäl att bli rädd för dem (då kommer de att håna och bryta ner dig). 18 För jag själv [Herren] gör dig i dag stark som en befäst stad, [förstärkt] med järnpelare och [omgärdad på varje sida av] kopparmurar. Så att du kan stå emot hela landet, mot Judas kungar, mot deras furstar, mot deras präster och allt folk på landsbygden. 19 De ska attackera dig, men de ska inte besegra dig, för jag ska vara med dig och rädda dig”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

2

Judas otrohet (2:1-3:5)

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 2 Gå och ropa i öronen på Jerusalem [dual-formen för öra används, dvs. ”ropa i båda öronen”; uttrycket förstärker att Jeremia ska tala så Jerusalems invånare verkligen hör och förstår allvaret i budskapet; men har även en underton att tala för döva öron] och säg:

”Så säger Herren (Jahveh):

Jag kommer ihåg nåden (den omsorgsfulla kärleken – hebr. chesed) i din ungdom,

kärleken i ditt äktenskap,

hur du gick efter mig i öknen,

i ett land som inte var besått.

3 Israel är Herrens (Jahvehs) helgade (avskilda) del,

hans förstlingsfrukt av skörden.

[Båda tillhör Herren, se 2 Mos 23:19; 3 Mos 23:10-14; 4 Mos 18:12-13; 5 Mos 26:1-11. Jerusalem är Guds ögonsten (Sak 2:8), se även 1 Mos 12:3; Rom 1:16.]

Alla som slukar den ska hållas skyldiga,

ondska ska drabba dem”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

4 Hör Herrens (Jahvehs) ord, Jakobs hus

och alla familjer av Israels hus.

5 Så säger Herren (Jahveh):

Vilken orättfärdighet har era fäder funnit i mig,

så att de har gått bort från mig

och har vandrat efter det som är fåfängt

och har blivit fåfänga?

6 De frågar inte: ”Var är Herren (Jahveh)

som förde oss upp ut ur Egyptens land,

som ledde oss genom öknen,

genom ett land – öde och med djupa hål [farliga sprickor och slukhål],

genom ett land – utan vatten och i dödsskugga [Ps 23:3],

genom ett land som ingen färdas genom och där ingen människa bor?”

7 Och jag förde er till ett land med fruktsamma fält

för att äta dess frukt och dess goda,

men när ni gick in vanhelgade ni mitt land

och gjorde min arvedel avskyvärd.

8 Prästerna frågade inte:

”Var är Herren (Jahveh)?” [Jfr vers 6.]

Och de som ansvarade för (förvaltade) min undervisning kände mig inte (var inte intimt förtrogna med mig),

och härskarna begick överträdelser mot mig.

Profeterna profeterade genom [fruktbarhetsguden] Baal [5 Mos 13:1-5]

och vandrade efter dessa ting [plural – avgudar] som inte kunde hjälpa dem.

9 Därför ska jag fortsätta gå till rätta med er,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ja, även era söners söner ska jag gå till rätta med.

10 Gå [väst] över till ketiternas öar [Cypern] och se [fråga om detta har hänt],

och sänd [någon österut] till Kedar [beduinstammarna i Syriens öken, se 1 Mos 25:13; Jer 49:28-29; Höga V 1:5] och [be dem] undersök noggrant,

och se om något sådant har skett där.

11 Har ett land [någonsin] bytt ut sina gudar?

[Nu kommer ett förtydligande:] Som [självklart] inte är några gudar.

Men mitt folk har bytt ut sin härlighet

mot det som inte är någon vinning.

12 Förundras ni himlar vid detta,

och bli fyllda av förfäran (bli fullständigt förbluffade),

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

13 För mitt folk har begått en dubbel synd (två onda saker),

de har övergett mig,

källan med levande vatten [Jer 17:13],

och grävt åt sig brunnar,

trasiga brunnar, som inte kan hålla något vatten.

[Ordet för brunnar (hebr. borot) upprepas två gånger i denna vers. Men det unika här är att ordet, förmodligen medvetet, är felstavat båda gångerna och innehåller ett alef som inte borde vara där. Det finns en judisk tradition kring detta som säger att ordet bor (singular av borot) är en brunn som får sitt vatten från yttre källor. Det betyder att den kan vara tom när det inte regnar eller andra vattenkällor fyller på den. Sedan finns ordet beer, som betyder källsprång. Det är en källa eller brunn som har sitt eget vatten och därför aldrig sinar. Genom att göra denna medvetna ”felstavning” anser rabbinerna att Jeremia med detta ord vill visa på att ni tror att ni har ett äkta källsprång, men ni bedrar er. Det är bara Guds undervisning som är livgivande och ni har övergett Torah, därför är era brunnar usla, ger inget friskt vatten.]

14 Är Israel en tjänare?

Är han en slav född i huset [2 Mos 21:4]? [Självklart inte, se vers 2-3]

Varför har han då blivit ett byte?

15 De unga lejonen har rutit över honom

och låtit sina röster höras

och de har gjort hans land öde,

hans städer ligger i spillror, utan invånare.

16 Även Nofs söner [folket i Memfis i Egypten] och Tachpanches

livnär sig på ditt huvuds krona.

[Israel blev förnedrade genom att ingå allianser med Egypten, se Jer 41:5; 48:37; 2 Sam 10:4; Jes 7:20; Hes 44:20.] 17 Är det inte detta som har orsakat dig detta,

att du har försakat Herren din Gud (Jahveh Elohim), när han ledde dig på vägen?

18 Och vad har du nu att göra på vägen till Egypten,

att dricka Shihors vatten [en gren av Nilens vatten]?

Eller vad har du att göra på vägen till Assyrien,

att dricka flodens [Eufrats] vatten?

19 Din egen ondska ska tillrättavisa (straffa) dig,

och dina felsteg ska förebrå dig.

Vet därför och se

att det är ett ont och bittert ting

att du har förkastat Herren din Gud (Jahveh Elohim),

inte heller finns vördnaden för mig i dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

20 För sedan evig tid har jag brutit ditt ok

och låtit dina bojor brista,

och du sa: ”Jag ska inte överträda.”

Men på varje hög kulle

och under varje lövat träd

har du lutat dig bakåt och utövat prostitution.

[Tillbett avgudar på kullarna, se 5 Mos 12:2; 1 Kung 14:13; 2 Kung 17:10; Jes 57:5; 65:7; Hes 6:12; 20:28; Hos 4:13.] 21 Jag har planterat dig som ett ädelt vin,

alltigenom en äkta art (sann säd).

Hur har du blivit för mig

ett främmande vildvin (en urartad planta)?

22 För fastän du tvättar dig med lut

och tar dig mycket tvål [Mal 3:2],

är dina synder inför mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

23 Hur kan du säga: ”Jag är inte orenad,

jag har inte gått efter baalerna”?

Se din väg i dalen,

vet vad du har gjort,

du är en snabb ung kamel

som sicksackar på sina vägar [utan att veta vart den är på väg],

24 en vildåsna van vid öknen,

som vädrar sina önskningar i vinden,

hennes lust, vem kan stoppa den?

Alla de [hanar] som söker henne ska inte trötta ut sig själva,

i hennes månad finner de henne.

25 Håll din fot borta från att bli skadad

och din strupe från törst,

men du säger: ”Det är lönlöst att försöka stoppa mig (finns inget hopp),

för jag älskar främlingar [främmande gudar]

och jag vill gå efter (följa) dem.”

26 Som tjuven skäms när han hittas (blir tagen på bar gärning)

så är Israels hus i skam,

de, deras kungar, deras furstar och

deras präster och deras profeter.

27 Vem säger till stocken: ”Du är min far”,

och till stenen: ”Du har fört fram oss”,

för de har vänt sina ryggar till mig

och inte sina ansikten,

men i svårigheternas tid ska de säga:

”Stå upp och rädda oss.”

28 Men var är dina gudar som du har gjort åt dig?

Låt dem stå upp om de kan rädda dig

i din tid av svårigheter [5 Mos 32:37-38; Jes 43:8-13; 44:6-23].

För så många som dina städer [lika talrika]

har dina gudar blivit, du Juda.

29 Varför ska ni tävla (strida) med mig?

Ni alla har begått överträdelser mot mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

30 Fåfängt har jag slagit era söner,

de tog inte emot någon tillrättavisning.

Ditt svärd har slukat dina profeter

som ett förgörande lejon [som sliter sitt byte i stycken, se Ps 7:3; 10:9; Jes 5:29].

31 Generation (detta släkte), se Herrens (Jahvehs) ord.

Har jag varit en öken för Israel

eller ett land av tjockt mörker?

Av vilken orsak säger mitt folk:

”Vi har brutit oss loss (vi vill vara fria att flacka omkring – hebr. rod),

vi kommer inte mera till dig!”

32 Kan en jungfru glömma sina smycken [sin utsmyckning, se Hes 16:11-12],

eller en brud sin utstyrsel?

Mitt folk har glömt mig

dagar utan siffror (som inte går att räkna).

33 Hur skicklig är du inte att hitta vägen (hur väl ordnar du inte din väg) för att söka kärlek!

Därför, även den onda kvinnan har du lärt dina vägar.

34 Även i dina kläder finner man blodet av oskyldiga fattiga själar,

du fann dem inte bryta sig in i era hus [där dödande då hade varit försvarbart, se 2 Mos 22:2].

På grund av allt detta 35 och du säger [ändå]:

”Jag är oskyldig,

hans vrede är säkerligen bortvänd från mig.”

Se jag ska döma er eftersom ni säger: ”Jag har inte syndat.”

36 Hur gör du dig inte billig [samma bildspråk som i vers 23]

för att ändra dina vägar!

Du ska även skämmas för Egypten

som du skäms för Assyrien.

37 Från honom ska du gå fram

med dina händer över ditt huvud,

för Herren (Jahveh) har förkastat dem som du sätter din tillit till,

och du ska inte ha någon framgång med dem.

3

1 Han säger:

Om en man förskjuter sin hustru

och hon går ifrån honom och blir en annan mans,

ska han återvända till henne igen?

Ska inte landet bli mycket förorenat? [5 Mos 24:1-4]

Men du har varit en prostituerad med många älskare

och ändå vill du återvända till mig [Hos 2:7],

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

2 Lyft upp dina ögon över de kala höjderna [Juda] och se!

Var har du inte legat [orenat dig med avgudar, se Jer 2:20]?

Vid vägarna har du suttit för dem [väntat på älskarna]

som en arab i vildmarken [kända för att råna förbipasserande karavaner, se Hos 6:9]

och du har förorenat landet

med din prostitution och din ondska.

3 Och regnskurarna har hållits tillbaka

och det har inte varit något sent regn [vårregn, före skörden, se 1 Kung 17:1],

ändå har du en prostituerads panna,

du vägrar att skämmas.

4 Har du inte vid denna tid ropat till mig:

Min Fader, du är min ungdoms vän?

5 Ska han hysa agg för alltid?

Ska han bevara (vakta, skydda) det till slutet?

Se, du har talat

men har gjort det onda som du kunnat (haft möjlighet till).

Trolösa Israel

6 Och Herren (Jahveh) sa till mig i kung Josias dagar: Har du sett det som det avfallna Israel gör? Hon går upp på varje högt berg och under varje lövrikt träd och där ägnar hon sig åt prostitution. 7 Och jag sa: Efter att hon har gjort alla dessa ting ska hon återvända till mig, men hon återvände inte. Och hennes förrädiska syster Juda såg det. 8 Och jag såg, eftersom Israel har tagit alla tillfällen att avfalla i äktenskapsbrott har jag förskjutit henne och gett henne skilsmässobrev. Likväl har inte hennes bedrägliga syster Juda fruktat, utan även hon har ägnat sig åt prostitution. 9 Och det skedde från hennes prostitution att landet förorenades, och hon begick äktenskapsbrott med stenar och med stockar. [Stenar och stockar är materialen som avgudar tillverkas av.] 10 Och trots allt detta har inte hennes bedrägliga syster Juda vänt om till mig med hela sitt hjärta, utan är kvar i lögn, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

11 Och Herren (Jahveh) sa till mig: Det avfälliga Israel har bevisat sig vara mer rättfärdigt än sin bedrägliga syster Juda. 12 Gå och förkunna dessa ord till norr och säg:

Återvänd, du avfälliga Israel, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

jag ska inte dölja mitt ansikte för dig,

eftersom jag är nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

jag ska inte hysa agg för evigt.

13 Men (först – hebr. ach) känn (förstå, inse) din synd [Ps 32:5; Ords 28:13]

som du har gjort mot Herren din Gud (Jahveh Elohim)

när du har vandrat hit och dit (förskingrat dina vägar) till främlingar [främmande gudar]

under varje lövrikt träd [där du utövat prostitution, se Jer 2:20], men inte har lyssnat till min röst,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

14 Återvänd, avfälliga söner, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), eftersom jag är er Herre (Adonai) och jag ska ta er, en från varje stad och två från varje familj och ska föra er till Sion. 15 Och jag ska ge er herdar efter mitt hjärta som ska föda er med kunskap och förståelse. 16 Och det ska ske när jag förökar dig och låter er bära frukt i landet, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då ska man inte längre säga: Herrens (Jahvehs) förbundsark och den ska inte stiga upp över hjärtat (komma i sinnet) och den ska inte kommas ihåg och inte saknas (besökas) och inte tillverkas igen. 17 På den tiden ska man kalla Jerusalem ”Herrens (Jahvehs) tron”, och alla folkslag ska samlas till den, till Herrens (Jahvehs) namn, till Jerusalem. Och man ska inte längre gå efter envisheten i sitt onda hjärta. 18 I de dagarna ska Juda hus gå med Israels hus och de ska komma tillsammans från landet i norr till landet som jag har gett som ett arv till deras fäder.

19 Och jag, jag säger:

Hur ska jag inte placera dig bland sönerna

och ge dig ett underbart land,

det bästa arvet bland folkslagen!

Och jag sa: Du ska kalla mig min Fader

och ska inte vända om från att följa mig.

20 Sannerligen, som en bedräglig hustru lämnar sin man,

så har ni agerat bedrägligt mot mig, ni Israels hus,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

21 En röst (lyssna)! På de kala höjderna hörs

en bedjande gråt från Israels söner,

eftersom de har förvrängt sina vägar,

de har glömt Herren sin Gud (Jahveh Elohim).

22 Återvänd, avfälliga söner,

jag ska bota er avfällighet.

Här är vi, vi kommer till dig

eftersom du är Herren vår Gud (Jahveh Elohim).

23 Sannerligen, till lögn (hebr. sheqer)

från kullarna [med avgudatempel] – tumultet (oljudet, mullret) på bergen.

[Kan syfta på många tillbedjare, många avgudar eller präster, se 5 Mos 23:17].

Sannerligen, i Herren vår Gud (Jahveh Elohim)

finns Israels frälsning.

24 Men skamfulla ting

har slukat fädernas möda (arbete) från vår ungdom,

deras småboskap och deras hjordar,

deras söner och deras döttrar.

25 Låt oss ligga ner i vår skam och låt vår förvirring täcka oss, eftersom vi har syndat mot Herren vår Gud (Jahveh Elohim), vi och våra fäder, från vår ungdom till denna dag, och vi har inte lyssnat till Herren vår Guds (Jahveh Elohims) röst.

4

1 Om du vill återvända, Israel,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

återvänd till mig

och om du vill slänga bort dina osmakliga ting från mina ögon

och inte vill vackla,

2 och vill avlägga ed: Herren (Jahveh) lever,

i sanning, i rätt och i rättfärdighet,

då ska länderna välsigna sig i honom

och i honom ska de ha sin ära.

Förödelse från norr

3 Därför säger Herren (Jahveh) så till Juda män och till Jerusalem:

Bryt åt er mark [som legat] i träda

och så inte bland törnen.

4 Omskär er till Herren (Jahveh) [3 Mos 12:3; 5 Mos 10:16; Jer 31:33; Rom 2:25-28]

och ta bort ert hjärtas förhud, ni Juda män och Jerusalems invånare,

för att inte mitt raseri ska dra fram som eld

och brinna så att ingen kan släcka från mitt ansikte,

för era onda gärningar.

5 Berätta i Juda och låt det höras i Jerusalem och säg:

Blås shofar i landet,

ropa högt och säg:

Samla (mobilisera) er och låt oss gå till de befästa städerna.

6 Res upp ett baner [i riktning] mot Sion. [Sätt upp en signalflagga för att leda dem som söker skydd till Jerusalem],

sök skydd (rädda dig), stå inte kvar,

eftersom jag ska låta ondska komma från norr [babylonierna, se Jer 1:13-14],

en stor förödelse.

7 Ett lejon har rest sig (stigit upp) från sitt snår

och en folkslagens fördärvare har gett sig iväg

och gått från sin plats till att göra landet öde,

så att dess städer blir ödelagda utan invånare.

8 Omgjorda dig därför med säcktyg,

klaga och gråt,

eftersom Herrens (Jahvehs) vrede

inte vänder bort från oss.

9 Och det ska ske på den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

att kungens och furstarnas hjärta ska svikta (de tappar modet)

och prästerna ska bli överraskade

och profeterna ska bli undrande. 10 Och jag sa: Ack (åh nej), Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), du har verkligen bedragit detta folk och Jerusalem och sagt: Ni ska ha frid (shalom), men svärdet har sträckts ut mot halsen (hebr. nefesh) [vårt liv hotas, se även Ps 69:2; 105:18; Ords 23:2; Jona 2:6]. 11 Vid den tiden ska det sägas till detta folk [Juda] och till Jerusalem, en brännande (torr) vind från kala höjder i öknen [ska svepa ner över] dottern mitt folks väg,

inte för att kasta eller för att rensa [säd]. 12 En vind för stark för detta ska komma till mig, nu ska jag även tala rättvisa med dem.

[Vinden syftar troligtvis på sirocco, en kraftig ökenvind som var för stark för att skilja agnarna från vetet, eftersom den förde bort både vetet och agnarna. Guds dom liknas vid denna vind som drabbar både goda och onda.]

13 Se, han kommer upp som moln

och hans vagnar är som virvelvinden,

hans hästar är smidigare än örnar.

Ve över oss!

Eftersom vi förgås.

14 Tvätta ditt hjärta från ondska, Jerusalem, så att du ska kunna räddas.

Hur länge ska dina ondskefulla tankar bo i dig?

15 En röst (lyssna) berättar från Dan

och olycka hörs från Efraims berg.

16 Återberätta (recitera) för folkslagen,

se, låt det höras över Jerusalem,

spejare kommer från ett fjärran land

och ger (låter höra) sina röster över Juda städer.

17 Som fältets väktare är de mot henne runtomkring,

eftersom hon har blivit upprorisk mot mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

18 Dina vägar och dina gärningar (handlingar)

har skapat dessa ting mot dig,

detta är din ondska,

den är bitter, den sträcker sig ända in i hjärtat.

19 [Jag sa:] Min buk! Min buk!

Jag vrider mig i smärta, mitt hjärtas kammare, mitt hjärta kvider i mig.

Jag kan inte tiga,

eftersom du har hört shofarens röst, min själ, larmet från krig (stridslarmet).

[Ordet för buk kan syfta på allt från enbart tarmarna till hela den nedre regionen, men även hela bålen. I denna vers kan man anta att hela kroppen är påverkad.]

20 Det ena fördärvet efter det andra förkunnas,

eftersom hela landet läggs öde (tillspilloges).

Plötsligt är mitt tält ödelagt,

mina tältdukar i ett ögonblick.

21 Hur länge ska jag se baner [fanor som bärs av armén i striden],

höra rösten av shofar?

22 Eftersom mitt folk är dårar,

de känner mig inte,

de är enfaldiga söner

och de saknar förstånd,

de är kloka i att göra ont,

men att göra gott saknar de kunskap om.

23 Jag ser jorden och se, den är öde och tom [1 Mos 1:2]

och till himlarna och där finns inget ljus.

24 Jag ser bergen och se,

de darrar och alla kullar rör sig fram och tillbaka.

25 Jag ser och se, ingen människa

och alla fåglar under himlarna har flytt.

26 Jag ser och se, de fruktbara fälten är öken

och alla dess städer är nedbrutna inför Herrens (Jahvehs) ansikte och inför hans brinnande vrede.

27 Därför säger Herren (Jahveh) så:

Hela landet ska bli öde,

men jag ska inte helt göra slut på det.

28 Över detta ska jorden sörja

och himlarna därovan bli svarta (mörka)

eftersom jag har talat det, det är min plan,

jag ska inte ändra mig och inte ta tillbaka den.

29 Från rösten (ljudet) av ryttare och bågskyttar

flyr hela staden,

de går in i snåren

och upp på klipporna,

alla städer är övergivna

och ingen man bor därinne.

30 Och du, som är ödelagd [Juda], vad gör du?

Varför klär du dig i scharlakan [dyrbara kläder]

och täcker dig med smycken av guld?

Varför gör du dina ögon stora med färg [sminkar dig]?

Fåfängt har du gjort dig tjusig,

dina älskare föraktar dig,

de söker din själ (ditt liv).

31 Eftersom jag har hört en röst som från en kvinna i födslosmärta,

ångesten som hos henne som föder sitt första barn,

dottern Sions röst, som flämtar efter luft,

som spretar med sina händer:

Ve över mig,

eftersom min själ förgås till dem som slaktar.

5

1 Spring hit och dit genom Jerusalems gator

och se och vet

och leta på dess rymliga platser (torg),

om du kan finna en man,

om det finns någon som gör rätt, som söker sanning (trofasthet)

och jag ska förlåta henne [staden].

2 Och om de säger, ”Herren (Jahveh) lever”,

svär de säkerligen falskt.

3 Herre (Jahveh), är inte dina ögon vända till sanning (trofasthet)?

Du har slagit dem, men de påverkades inte.

Du har förtärt dem, men de har vägrat att ta emot tillrättavisning,

de har gjort sina ansikten hårdare än klippan,

de har vägrat att vända om.

4 Och jag sa: Dessa är verkligen [andligt] fattiga,

de är dårar,

för de känner inte Herrens (Jahvehs) vägar

och inte Guds (Elohims) påbud (bindande juridiska beslut).

5 Jag ska själv gå till de stora [ledarna]

och tala med dem,

eftersom de inte känner Herrens (Jahvehs) vägar

och sin Guds (Elohims) påbud (bindande juridiska beslut).

Men de har alla brutit oket

och slitit av bojorna. [Jer 2:20]

6 Därför ska ett lejon från skogen slå dem,

en varg från öknen ska förgöra dem,

en leopard vakar (ligger på lur) vid deras städer,

alla som går ut därifrån slits i stycken,

eftersom deras överträdelser är många,

deras avfall har förökats.

7 Varför ska jag ursäkta dig?

Dina söner har övergett mig och avlagt ed till icke-gudar

och när jag gjort dem mätta

har de begått äktenskapsbrott

och samlat sig i skaror i de prostituerades hus.

8 De har blivit som välgödda hästar, lystna (brunstiga) hingstar,

varje man gnäggar efter sin grannes hustru. [Jer 3:6-10]

9 Ska jag inte straffa er för dessa ting?

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Och ska inte min själ hämnas på ett sådant folkslag som detta? [Frasen återkommer i vers 29.]

10 Gå upp på deras [Judas] vingårdsterrasser och fördärva [Jes 5:1-7],

men gör inte helt slut på dem [Jer 4:27],

ta bort hennes skott (vinrankor, nya grenar) [representerar människorna],

för de är inte Herrens (Jahvehs).

11 Eftersom Israels hus och Juda hus har agerat förrädiskt mot mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

12 De har ljugit om Herren (Jahveh)

och de har sagt: Det är inte han,

ondska ska inte komma över oss,

vi ska inte se svärd, inte hungersnöd.

13 Och profeterna ska bli till vind,

ordet är inte i dem.

Så ska det göras mot dem.

14 Därför säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot):

På grund av [eftersom ni beter er som strutsen] att ni talar dessa ord,

se, jag ska göra orden i er mun till eld

och detta folk till ved, och den (elden) ska sluka dem.

[Ordet jaan som används här betyder både ”på grund av”, ”eftersom” och ”att beakta”, men det delar också rot med ordet för struts och syftar därför även på strutsens beteende att sticka huvudet i sanden.]

15 Se, jag ska föra ett folkslag från långt bort över er [från Babylon, se Jer 4:16], Israels hus,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Det är ett tåligt folkslag,

det är ett gammalt folkslag,

ett folkslag vars språk du inte känner

och du förstår inte vad de talar.

16 Deras koger är en öppen grav,

de är alla mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft).

17 Och de ska äta upp din skörd och ditt bröd,

de ska sluka dina söner och dina döttrar,

de ska äta upp din småboskap och dina hjordar,

de ska äta upp ditt vin och dina fikonträd,

de ska slå dina befästa städer, som du litar på,

med svärd.

18 Men inte ens i de dagarna, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ska jag fullständigt göra slut på (helt utplåna) dig. [Se vers 10; Jer 4:27] 19 Och det ska ske eftersom ni säger: Varför har Herren vår Gud (Jahveh Elohim) gjort allt detta mot oss? Och du ska säga till dem: Så som ni har övergett mig och tjänat främmande gudar i landet, så ska ni tjäna främlingar i ett land som inte är ert.

20 Berätta detta i Jakobs hus och låt det höras i Juda och säg:

21 Hör detta, jag ber er, dåraktiga folk utan förståelse,

som har ögon men ser inte,

som har öron men hör inte [Ps 115:6; 135:17]:

22 Fruktar (vördar) ni inte mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh)?

Ska ni inte darra inför mitt ansikte?

Vem har lagt sanden vid havets strand,

en evig förordning (ordagrant ”saker inristat”) som inte förändras?

Trots att vågorna slår in [över stranden] kan de inte besegra den [skölja bort sanden].

De ryter men de kan inte komma förbi [ta sig upp på och passera innanför stranden].

23 Men detta folk har ett upproriskt och rebelliskt hjärta,

de har gjort uppror och gått sin väg.

24 Och de säger inte i sina hjärtan:

Låt oss nu vörda (frukta) Herren vår Gud (Jahveh Elohim) [Ords 1:7; 9:10]

som ger tidigt regn (höstregn) och sent regn (vårregn) i sin tid,

som håller (vaktar, skyddar, bevarar) åt oss de bestämda skördeveckorna.

25 Era synder har vänt bort dessa ting

och era överträdelser har undanhållit det goda från er.

26 Eftersom bland mitt folk finns onda män, de spionerar,

som fågelfångare ligger de på lur, de sätter ut en fälla, de fångar män.

27 Som en bur är full av fåglar,

så är deras hus fulla av bedrägeri,

därför har de blivit stora och rika.

28 De har blivit tjocka,

de är välmående,

de överflödar i ondskans gärningar,

de försvarar inte de behövande,

inte de faderlösa till att göra dem framgångsrika,

och den fattige får inte rätt i domen.

29 Ska jag inte straffa er för dessa ting?

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Och ska inte min själ hämnas på ett sådant folkslag som detta? [Samma fras återfinns i vers 9 och ramar in.]

30 Ödeläggelse och skräck

kommer att ske i landet.

31 Profeterna profeterar i lögnens tjänst [5 Mos 18:14-22]

och prästerna styr efter deras hand (direktiv)

och mitt folk älskar att ha det så.

Vad ska de då göra efter detta?

6

Jerusalem belägrat

1 Sök skydd, Benjamins söner,

[fly] bort från Jerusalems mitt!

Och blås shofar i Tekoa [16 km söder om Jerusalem]

och lyft upp en varningssignal (tänd en fyrbåk) över Beit-Kerem [6 km söder om Jerusalem],

eftersom ondska blickar ut [hotar] från norr [Babylon]

med stor förödelse.

2 Den attraktiva (behagliga, vackra) och eftergivna (känsliga, ömtåliga)

ska jag hugga av, dottern Sion.

3 Herdarna med sina hjordar kommer till henne,

de slår ner sina tält runt omkring henne,

var man betar vid sin hand.

4 Förbered en strid mot henne,

stig upp och låt oss gå upp vid middagstid.

Ve till oss, för dagen avtar,

eftermiddagens skuggor blir längre.

5 Stig upp och låt oss gå upp på natten

och låt oss ödelägga hennes palats.

6 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) så:

Hugg ner hennes träd

och kasta upp en belägringsvall mot Jerusalem.

Detta är staden som ska straffas,

överallt finns förtryck i hennes mitt.

7 Som en cistern svallar med sitt vatten,

så svallar hon med ondska.

Våld och fördärv hörs i henne.

Framför mig är sjukdom och sår.

8 Låt dig tillrättavisas, Jerusalem,

för att inte min själ ska bli avskärmad från dig,

för att jag inte ska göra dig öde,

ett land utan invånare.

9 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Man ska verkligen samla

som druvor kvarlevan av Israel.

Vänd din hand som en druvplockare

över skotten (de nya grenarna).

10 Till vem ska jag tala och ge varning

så att de lyssnar?

Se, deras öra är trögt (stängt)

och de kan inte vara uppmärksamma.

Se, Herrens (Jahvehs) ord har blivit till dem en förebråelse,

de har inget behag (kärlek till, glädje) i det.

11 Därför är jag fylld av Herrens (Jahvehs) vrede,

jag är trött på hålla igen,

häll ut den över dibarnen på gatan

och över samlingen av unga män,

eftersom även mannen med sin hustru ska bli fångad,

den gamle med den som är full av dagar (har fyllt sina dagars mått).

12 Och deras hus ska överlämnas till andra,

tillsammans med deras fält och deras hustrur,

för jag ska sträcka ut min hand över landets invånare,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

13 Eftersom från den minste av dem till den störste av dem

är alla giriga efter vinning,

och från profeten till prästen

ägnar sig alla åt lögn (falskhet).

14 Och de har helat mitt folks skada lätt (inte tagit den på allvar) och sagt:

Frid, frid (hebr. shalom shalom; dubbel frid, ro, helhet – fullständig harmoni),

men där finns ingen frid (shalom).

15 De ska skämmas eftersom de har gjort det avskyvärda,

men de skäms inte,

de vet inte hur man rodnar.

Därför ska de falla bland dem som faller,

på den tiden, då jag straffar dem som ska snubbla,

säger Herren (Jahveh).

16 Så säger Herren (Jahveh):

Stå vid vägarna

och se och fråga efter de gamla stigarna,

där den goda vägen är, och vandra på den

och ni ska finna vila för era själar.

Men de säger: ”Vi vill inte vandra på den.”

17 Och jag har satt väktare över er:

Var uppmärksamma på shofarens röst.

Men de säger:

”Vi vill inte vara uppmärksamma.”

18 Därför lyssna, folkslag,

och vet, församling,

vem som är emot dem.

19 Hör, jord!

Se, jag ska föra ondska över detta folk,

frukten av deras tankar

eftersom de inte har varit uppmärksamma

på mina ord

och på min undervisning.

De har förkastat den.

20 Till vilken nytta är för mig rökelsen som kommer från Sheva

och den söta vassen från avlägsna länder?

Era brännoffer ger ingen nåd (villkorad nåd – hebr. ratson),

och era offer behagar mig inte.

21 Därför, så säger Herren (Jahveh):

Se, jag ska lägga snubbelstenar framför detta folk

och fäderna och sönerna tillsammans ska snubbla på dem,

grannen och hans vän, och de ska förgås.

22 Så säger Herren (Jahveh):

Se, ett folk kommer från norr

och ett stort folkslag ska resas upp från jordens yttersta hörn.

23 De bär båge och sabel (kortare böjt svärd – hebr. kidon)

de är grymma och utan förbarmande.

Med ett larm likt havets dån drar de fram till häst,

rustade för strid mot dig, arma Sion. [Jfr Jer 50:41-42 där samma ord riktas mot Babylon.]

24 Vi har hört ryktet om det [folket från norr],

våra händer blir svaga,

ångest har tagit sitt grepp om oss

och smärta som hos en födande kvinna.

25 Vandra inte ut på fältet

och gå inte på vägen,

eftersom fiendens svärd är där,

skräck på alla sidor.

26 Dotter mitt folk [dyrt älskat som en dotter, jfr Jer 4:11],

omgjorda dig med säcktyg och rulla dig i aska.

Sörj som för den ende sonen,

den allra bittraste klagan,

eftersom fördärvaren plötsligt

har kommit över oss.

27 En proberare (en som utvärderar metaller; ett torn – hebr. bachon)

har jag gett bland mitt folk,

ett fäste,

och du ska pröva (hebr. bachan) deras vägar.

[En proberare prövar metaller och bestämmer deras kvalité, om de håller måttet och kan godkännas. En annan vokalisering ger också betydelsen ”torn”. Ordet har samma rot som verbet pröva. Substantivet proberare används endast här, verbet pröva används 29 gånger.]

28 Alla är giriga upprorsmakare, går omkring med skvaller, de är koppar och järn. Alla agerar bedrägligt.

29 Bälgarna arbetar (blåser) frenetiskt

för att elden ska kunna rena blyet,

men gjutaren arbetar fåfängt,

ondskan separeras (avskiljs) inte.

30 Föraktat silver ska man kalla dem,

eftersom Herren (Jahveh) har förskjutit dem.

7

Falsk religion

1 Ordet kom till Jeremia från Herren (Jahveh), han sa:

2 Ställ dig i porten till Herrens (Jahvehs) hus [templet i Jerusalem]. Där ska du ropa ut detta budskap:

[Jeremias namn betyder ”Herren är upphöjd” eller ”Herren uppreser”. Året är 609 f.Kr. och det är antagligen under någon av de tre stora pilgrimshögtiderna då många är i Jerusalem han får denna uppmaning. Här mellan den inre och yttre tempelplatsen får Jeremia leverera ett av sina svåraste men viktigaste budskap.]

Hör Herrens (Jahvehs) ord, ni alla från Juda som går in genom dessa portar för att tillbe Herren (Jahveh)!

[Budskapet är till det södra riket, Juda. Det norra riket, Israel, har redan fallit på grund av sin synd och folket är spritt i Assyrien.]

3 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

Israels Gud (Elohim):

Ändra era vägar och era gärningar (gör en radikal förändring i era liv; gör gott),

så ska jag bo bland er på denna plats [i templet och i landet Israel].

4 Sluta att sätta er förtröstan på lögnaktigt tal [från de falska profeterna] som säger:

”Detta är Herrens (Jahvehs) tempel,

Herrens (Jahvehs) tempel,

Herrens (Jahvehs) tempel.” [Som om templet och byggnaderna i sig skulle beskydda Jerusalem.]

5 Nej, bara om ni verkligen ändrar (gör gott, gott – hebr. jatav jatav) era vägar (ert liv) och era gärningar [vers 3].

Om ni dömer rättvist mellan en man och hans medmänniska (granne),

6 inte förtrycker invandraren, den faderlöse och änkan,

inte låter oskyldigt blod flyta på denna plats [i Jerusalem]

och inte skadar er själva genom att följa andra gudar.

7 Om ni slutar med allt detta [och börjar leva efter budorden, se 2 Mos 20:13],

då ska jag bo bland er på denna plats,

i det land som jag gav åt era fäder från urminnes tid och för all framtid.

8 Se, ni litar på lögnens ord som inte kan gagna er.

9 Ska ni stjäla, mörda och begå äktenskapsbrott och avlägga falska eder och offra till Baal och vandra efter andra gudar som ni inte känner, 10 och komma och stå inför mitt ansikte i detta hus, där mitt namn åkallas, och säga: Vi är befriade, när ni gör alla dessa styggelser? 11 Har detta hus, där mitt namn åkallas blivit en rövarkula i era ögon? [Mark 11:17; Luk 19:46] Se, även jag, jag har sett det, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

12 Gå nu, jag ber dig [Israel], till min plats som var i Shilo [4 mil norr om Jerusalem], där jag först lät mitt namn bo [där tabernaklet stod i 300 år], och se vad jag har gjort med det för mitt folk Israels ondska. 13 Och nu när ni [folket i Juda] har gjort alla dessa ting [samma eller värre än Israel i norr när tabernaklet stod i Shilo], förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), steg jag upp tidigt [metafor för engagemang och hängivenhet] och talade till er [gång på gång], men ni lyssnade inte, och jag kallade på er men ni svarade inte, 14 därför ska jag göra mot detta hus, där mitt namn åkallas, som ni litar på, och mot denna plats, som jag gav till er och till era fäder, som jag har gjort med Shilo. 15 Och jag ska kasta bort er från mina ögon, så som jag har kastat bort alla era bröder, hela Efraims säd.

16 Och du, be inte för detta folk, lyft inte upp något rop eller vädjan för dem, för inte deras talan hos mig, eftersom jag inte kommer att lyssna på dig. 17 Ser du inte vad de gör i Juda städer och på Jerusalems gator? 18 Sönerna samlar ved och fäderna tänder eld och kvinnorna knådar deg för att göra brödkakor till himmelens drottning och för att hälla ut drickoffer till andra gudar, så att de provocerar mig. 19 Provocerar de mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), provocerar de inte sig själva, till sin egen skam (sina egna ansiktens förvirring)?

20 Därför, så säger Herren (Jahveh): Se, min vrede och mitt raseri ska hällas ut över denna plats, över människor och över djur och över fältets träd och över landets frukt, och den ska brinna och inte kunna släckas.

21 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Addera (lägg till) era brännoffer till era offer och ät köttet.

[Brännoffret skulle brännas helt och inget skulle ätas (3 Mos 1:3-9). De övriga offren ska brännas delvis medan valda delar skulle ätas. Med sarkasm säger Herren att han inte bryr sig om offren, det gör inte längre någon skillnad till den ondska som redan görs, se 1 Sam 15:22; Ords 15:8; Jes 1:11-13; Hos 6:6; Amos 4:4-5; 5:21-22; Mika 6:6-8; Matt 23:23.]

22 För jag talade inte till era fäder och befallde dem inte när (den dag – hebr. bejom) jag förde dem ut ur Egyptens land angående brännoffer och offer, 23 men dessa ting befallde jag dem och sa: Lyssna till min röst och jag ska vara er Gud (Elohim) och ni ska vara mitt folk och vandra på alla de vägar som jag befaller er, för att det ska gå väl för er. 24 Men de lyssnade inte och vände inte sina öron [för att höra noggrant], men vandrade i sina egna råd, i sina hjärtans envishet och gick baklänges, inte framåt. 25 Ända sedan dagen då era fäder kom ut från Egypten till denna dag, och fast jag har sänt alla mina tjänare profeterna, sänt dem tidigt på morgonen [gång på gång, se även vers 13] 26 har de inte lyssnat till mig, inte vänt sina öron [för att höra], men gjort sina nackar styva. De har varit värre än sina fäder.

27 Och du ska tala till dem alla dessa ord, men de ska inte lyssna till dig. Och du ska kalla på dem, men de ska inte svara dig. 28 Och du ska säga till dem: Detta är folket som inte lyssnar till Herren sin Guds (Jahveh Elohims) röst, inte tar emot tillrättavisning. Sanningen (trofastheten) är borta och är avhuggen från deras mun. 29 Klipp av ditt hår och kasta bort det och stäm upp en klagosång på de kala höjderna [de höga kullarna utan vegetation], för Herren (Jahveh) har förskjutit och övergett sin vredes släkte (generation).

30 Eftersom Juda söner har gjort det som är ont i mina ögon, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), de har placerat sina osmakliga ting i huset över vilket mitt namn är uppkallat, till att vanhelga det. 31 Och de har byggt Tofets höga platser som är i Hinnoms sons dal, till att bränna sina söner och sina döttrar i eld, vilket jag inte har befallt och det har inte funnits i mitt sinne. 32 Därför, se, dagarna kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då denna plats inte mer ska heta Tofet, Hinnoms söners dal, utan Slaktdalen. Och man ska begrava i Tofet i brist på plats. [Jer 19:6] 33 Och kropparna av detta folk ska bli mat till himlarnas fåglar och till markens djur, och ingen ska skrämma bort dem. 34 Och jag ska få att tystna från Juda städer och från Jerusalems gator, rösten av fröjd och rösten av jubel, brudgummens röst och brudens röst, för landet ska vara öde. [Jer 16:9; 25:10]

8

1 Vid den tiden, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ska de föra ut Juda kungs ben och furstarnas ben och prästernas ben och profeternas ben och Jerusalems invånares ben från deras gravar, 2 och de ska sprida dem framför solen och månen och himlarnas härskaror (stjärnorna) som de har älskat och som de har tjänat och efter vilka de har vandrat och som de har sökt och som de har tillbett. De ska inte bli samlade och inte begravda, de ska vara som dynga på jordens ansikte (yta). 3 Döden ska väljas hellre än livet av alla som återstår, som är kvar av denna onda familj, som är kvar på alla de platser dit jag har drivit dem, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

4 Och du ska säga till dem: Så säger Herren (Jahveh):

Faller någon utan att resa sig igen?

Vänder inte den som är på fel väg och går tillbaka?

5 Varför avfaller detta Jerusalems folk med ett oupphörligt avfall?

De håller fast vid svek, de vägrar att vända om.

6 Jag är uppmärksam och lyssnar,

men de talar inte rätt,

ingen finns som ångrar sig över sin ondska

och säger: Vad har jag gjort?

Varje man vänder bort åt sitt eget håll,

som en häst som rusar huvudstupa in i striden.

7 Även storken under himlen

vet sin bestämda tid,

och turturduvan och tornseglaren och svalan

håller (vaktar, skyddar, bevarar) tiden då de ska röra sig [migrera],

men mitt folk känner inte till

Herrens (Jahvehs) påbud (bindande juridiska beslut).

[Dessa flyttfåglar vet när det är dags att flytta till den rätta platsen vid den rätta tiden.]

8 Hur kan ni säga: Vi är visa (kloka)

och Herrens (Jahvehs) undervisning är med oss?

Ve! Se till lögn används

skrivarnas penna – lögn.

9 De visa (kloka) skäms,

de är bestörta och fångade.

Se, Herrens (Jahvehs) ord har de förkastat

och vilken vishet har de (finns i dem)?

10 Därför ska jag ge deras hustrur till andra

och deras fält till dem som ska besätta dem,

från den minste till den störste,

alla är giriga efter vinning,

från profeten till prästen,

alla gör lögn (agerar lögnaktigt).

11 Och de har tagit lätt på helandet av dottern

mitt folks skada

och sagt: Frid, frid (hebr. shalom shalom; dubbel frid, ro, helhet – fullständig harmoni),

där det inte finns någon frid. [Jer 6:14]

12 De ska komma på skam eftersom de har begått styggelser,

de skäms inte och de vet inte hur man rodnar.

Därför ska de falla bland dem som faller,

i sin besökelsetid ska de snubbla,

säger Herren (Jahveh).

13 Jag ska helt sluka dem,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

där finns inga druvor på vinstocken,

inga fikon på fikonträdet

och löven har vissnat

och jag ger till dem deras överträdelser.

14 Varför sitter vi här?

Låt oss samlas

och vandra in i de befästa städerna

och låt oss bli avhuggna där,

eftersom Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har huggit av oss

och gett oss galla att dricka,

eftersom vi har syndat mot Herren (Jahveh).

15 Förväntade frid (shalom),

men inget gott,

tid till läkedom,

men se skräck [kommer].

16 Frustandet från hans hästar

hörs från Dan,

vid ljudet av gnäggandet från hans starka,

darrar hela landet,

och de kommer och har slukat landet

och allt som är (finns) i det,

staden och dem som bor i den.

17 För se, jag ska sända ormar [4 Mos 21:6], basilisker (giftiga ormar), ibland er,

vilka inte ska låta sig tjusas

och de ska bita er,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

18 Jag tröstar mig över sorgen,

över mig är mitt hjärta svagt.

19 Se, en röst, dottern mitt folk ropar

från ett land långt borta:

Är inte Herren (Jahveh) i Sion?

Är inte kungen i henne?

Varför har de provocerat mig med sina skurna avgudar

och med främmande fåfänga?

20 Skörden är förbi

och sommaren är slut

och vi är inte frälsta (räddade).

21 Över dottern mitt folks smärta (benbrott, lidande) är jag krossad med vånda,

jag är aska, förskräckelse har mig i sitt grepp.

22 Finns det ingen balsam i Gilead? Finns det ingen läkare där? Varför är inte dottern mitt folks hälsa återställd?

9

1 O att mitt huvud vore vatten

och mina ögon en fontän av tårar,

så att jag kan gråta dag och natt

för dottern mitt folks slagna (fallna).

2 Vem har gett mig i öknen

en vägfarares rastplats

så att jag kan lämna mitt folk

och gå ifrån dem!

För de är alla äktenskapsbrytare,

en samling av förrädiska förrädare.

3 Och de vrider sina tungor och böjer sig för lögn och de har vuxit sig stora i landet, men inte till sanning, utan de fortsätter från ondska till ondska och mig känner de inte, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

4 Varje man måste hålla (vakta, skydda, bevara) sig ifrån sin granne och inte lita på någon bror, för alla bröder agerar bedrägligt (subtilt) och varje granne går runt med skvaller.

5 Och var man förnedrar (hebr. talal) sin egen granne och sanning talar de inte. De har lärt sina tungor att tala lögn, de tröttar ut sig med att synda (förvränga).

6 De har sin boning mitt i sveket, genom svek vägrar de att känna mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

7 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) så:

Se, jag ska smälta dem och pröva dem (som metall prövas),

hur ska jag annars göra med dottern mitt folk?

8 Deras tunga är en vässad pil,

den talar bedrägligt,

en man talar frid (shalom) till sin granne med sin mun,

men i sitt hjärta ligger han i bakhåll för honom.

9 Ska jag inte straffa dem för dessa ting?

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Ska inte min själ hämnas

på ett sådant folk som detta?

10 Bergen ska ta upp en gråt och en klagan

och öknens betesmarker en klagosång

eftersom de är brända så att ingen går förbi.

Och de hör inte rösten av boskap,

både himlarnas fåglar och

markens djur har flytt, de är borta.

11 Och jag ska göra Jerusalem till en stenhög,

en boning för schakaler,

och jag ska göra Juda städer öde,

utan invånare.

12 Vem är en vis man så att han förstår detta? Och vem är han till vilken Herrens (Jahvehs) mun har talat och berättat om henne [Jerusalem]? Varför är detta land tillintetgjort och ödelagt som en öken så att ingen går förbi? 13 Och Herren (Jahveh) sa: De har övergett min undervisning som jag har gett framför dem och har inte lyssnat till min röst och inte vandrat efter den, 14 men har vandrat efter sina hjärtans envishet och efter baalerna som deras fäder lärt dem. 15 Därför säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), så: Se, jag ska mata dem, detta folk, med malört och ge dem galla att dricka. 16 Jag ska förskingra dem bland folkslagen, som varken de eller deras fäder har känt, och jag ska sända svärdet efter dem till dess jag har slukat dem.

17 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Betänk och kalla på de mässande (klagosjungande, sörjande – hebr. qinen) gråterskorna så att de kommer,

sänd efter de duktigaste kvinnorna [de mest erfarna professionella gråterskorna], så att de kommer.

18 Och låt dem skynda sig att ta upp klagandet över oss,

så att våra ögon kan flöda med tårar och våra ögonlock kan spruta med vatten.

19 Eftersom en klagande röst hörs från Sion:

Hur är vi inte tillintetgjorda!

Vi är mycket förvirrade

eftersom vi har övergett landet,

eftersom våra boningar har kastat ut oss.

20 Hör Herrens (Jahvehs) ord, ni kvinnor, och låt era öron ta emot hans muns ord.

Och undervisa era döttrar i klagan och var och en sin granne i klagosång. 21 Eftersom döden har kommit upp i våra fönster, den har kommit in i våra palats

till att hugga av våra små från gatorna och våra unga från de öppna platserna (torgen).

22 Tala! Så förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh):

Och kropparna av människor ska vara som dynga på det öppna fältet

och som en handfull efter skördemannen som ingen samlar ihop.

23 Så säger Herren (Jahveh):

Låt inte den vise ha sin ära i (skryta över, berömma sig över) sin vishet.

Låt inte den mäktige (inflytelserike, starke) ha sin ära i (skryta över, berömma sig över) sin styrka.

Låt inte den rike ha sin ära i (skryta över, berömma sig över) sin rikedom.

24 Utan låt den som söker ära, ha sin ära i detta [om någon ska skryta över eller berömma sig över något, låt det vara detta]:

Att han förstår och känner (har en personlig erfarenhet av) mig, att jag är Herren (Jahveh),

som här på jorden agerar (verkar) i:

kärlek (lojal trofast kärlek, nåd),

rätt (själva beslutsprocessen, dömer rättvist), och

rättfärdighet (renhet, kärlek, godhet, trofasthet, hjälp, fred, framgång och lycka),

för i detta har jag min glädje (tillfredställelse), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

25 Se, dagarna kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då jag ska straffa alla dem som är omskurna i deras oomskurenhet. 26 Över Egypten och över Juda och över Edom och över Ammons söner och över Moab och över alla som har klippt kanterna på sitt hår, som bor i öknen. [Den grekiska historikern Herodotus omnämner arabiska ökenfolk som klipper kanterna på sitt hår (se verket Historia, 3:8 – från 400-talet f.Kr.). Frisyren är ett yttre bevis på avgudadyrkan, se Jer 25:23; 49:32; 3 Mos 19:27; 5 Mos 14:1.] För alla folkslag är oomskurna, men hela Israels hus är oomskuret i hjärtat [Apg 7:51].

10

Gud och avgudar

1 Hör ordet som Herren (Jahveh) talar till er, Israels hus. 2 Så säger Herren (Jahveh):

Lär er inte (ordagrant: bli inte lärlingar till) folkslagens vägar,

bli inte förfärade av himlarnas tecken

eftersom folkslagen blir förfärade för dem.

3 För folkslagens sedvänjor är fåfänglighet,

eftersom det är ett träd som huggits från skogen,

arbetat av en skogshuggares hand med yxan.

4 De täcker det med silver och med guld

och fäster det med spikar och med hammare

för att det inte ska röra på sig.

5 De är som pelare i gurklandet (grönsakslandet)

och talar inte.

De måste bäras

eftersom de inte kan gå.

Var inte rädda för dem

för de kan inte göra [något] ont,

inte heller kan de göra gott.

6 [Men jag, Jeremia, säger:]

Det finns ingen, ingen enda som (bortom allt annat är) du, Herre (Jahveh),

du är stor,

stort och mäktigt är ditt namn.

7 Vem skulle inte frukta dig,

du folkens Konung?

Det tillhör dig [det är helt i sin ordning, du förtjänar respekt].

För bland folkens alla vise och i alla deras kungariken

finns ingen, nej ingen enda som du.

8 Men de [den här världens visa, se även Ps 115:8] är alla råa (brutala, känslokalla) och dåraktiga (förstockade),

tillrättavisningen (undervisningen – hebr. mosar) är fåfäng [plural – på alla sätt fåfäng] som en trästock [lika död, döv, tyst och stum].

9 Silver uthamrat till fat som hämtats från Tarshish

och guld från Ofaz,

hantverkares arbete och guldsmedens hand,

blått och purpur är deras kläder, de är skickligt gjorda.

10 Men Herren Gud (Jahveh Elohim) är sann,

han är levande Gud (Elohim) och evig Konung.

För hans vrede darrar jorden

och folkslagen kan inte stå ut med hans raseri (fradga i munnen).

______

11 [Här skiftar språket till arameiska.] Så ska ni säga dem:

Gudar [dessa avgudar]

som himlar

och jord

inte gjort (aram. laavadu), [ska]

tillintetgöras (aram. jevadul)

från jorden

och från under himlarna

dessa.

______

[Det är den enda arameiska versen i hela Jeremia vilket gör att den står ut (arameisk text förekommer bara i 269 verser i GT, se Esra 4:8-6:18; 7:12-26; Dan 2:4-7:28). Denna vers är den centrala och klimax i kontrasten mellan Herren och avgudar i vers 2-16. Gud är den levande Guden (vers 10) som skapat jorden och himlarna (vers 12), inga avgudar. Efter de tre inledande arameiska orden: ”Så ska ni säga dem”, följer tio ord som är strukturerade i en kiasm. Centralt finns även en arameisk ordlek med verben gjort/tillintetgöras som är snarlika i arameiskan. Detta förstärker hur dessa avgudar som inte har gjort någonting helt kommer att försvinna. Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska utplåna från under himlarna, se även 2 Mos 17:14; 5 Mos 9:14.]

12 Han som har gjort jorden med sin styrka och makt,

som har etablerat världen med sin vishet

och har spänt ut (expanderat) himlarna (universum) med sin kunskap (förståelse, insikt).

[Se även 2 Sam 22:10; Jer 51:15]

13 Till rösten av hans utgivande, ljudet (bruset) av [mäktiga] vatten i himlarna,

får han vattenångorna att stiga upp från jordens ändar.

Han gör blixtar till regnets tid

och för ut vindarna ur sina skattkammare (förvaringsrum).

14 Helt okänsliga (urskillningslösa som djur) är hela mänskligheten [alla människor som tillverkar eller tillber avgudar] – helt utan kunskap,

alla guldsmeder måste skämmas för sina skurna avgudabilder,

att hans gjutna avgudar är falska,

det finns ingen ande i dem (de kan inte andas).

15 De är fåfänglighet, ett inbillat arbete,

när deras besökelsetid kommer ska de förgås.

16 Jakobs del är inte som dessa,

för han är Skaparen av allt,

och Israel är hans arvedels stam,

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

[Vers 12-16 återkommer i Jer 51:15-19.]

Kommande förgörelse

17 Samla upp ditt gods från marken,

du som är kvar i belägringen.

18 Eftersom Herren (Jahveh) säger så:

Se, jag ska slunga ut invånarna från landet vid denna tid

och ska pressa dem så att de erfar det.

19 Ve till mig över min smärta!

Mitt sår är djupt (en allvarlig skada)

men jag säger: ”Detta är en sjukdom

och jag måste bära den.”

20 Mitt tält är fördärvat

och alla mina tältlinor är trasiga (avbrutna),

mina söner har gått ifrån mig och de finns inte,

det är ingen som längre sträcker mitt tält

och sätter upp mina tältdukar.

21 Eftersom herdarna har blivit råa (brutala)

och inte frågar Herren (Jahveh),

därför har de ingen framgång

och hela deras hjord är skingrad.

22 En röst, lyssna! Se, det kommer

och ett stort tumult från landet i norr

för att göra Juda städer öde,

en boplats för schakaler.

Jeremias bön

23 Herre (Jahveh), jag vet (känner väl till) att människans vägar inte är hans egna,

det är inte mannen som styr de steg som han vandrar.

24 Herre (Jahveh), tillrättavisa mig, i rättvisa –

inte i din brinnande näsa (vrede),

annars försvagas jag.

25 Häll ut din vrede över folkslagen

som inte känner dig

och över familjerna som inte kallar på ditt namn,

för de har uppslukat Jakob,

de har slukat honom och förtärt honom

och har ödelagt hans boning.

11

Förbundet är brutet

1 Detta ord kom till Jeremia från Herren (Jahveh). Han sa: 2 Hör förbundets ord och tala till Juda män och till Jerusalems invånare 3 och säg till dem: Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Förbannad (omintetgjord – hebr. aror) är den man som inte hör (aktivt lyssnar till) förbundets ord, 4 som jag befallde era fäder när (i de dagar då – hebr. bejom) jag förde dem ut från Egyptens land, ut från smältugnen, och sa: Lyssna till min röst [mina ord] och gör i enlighet med allt som jag befallt dig, så ska ni vara mitt folk och jag ska vara er Gud (Elohim), 5 för att jag ska stadfästa eden som jag avlade till era fäder, till att ge dem ett land som flyter av mjölk och honung, som det är idag.

Och jag svarade och sa: ”Amen (det är sant, låt det ske så), Herre (Jahveh).”

6 Och Herren (Jahveh) sa till mig: Förkunna alla dessa ord i Juda städer och på Jerusalems gator och säg: Lyssna till förbundets ord och gör dem. 7 Jag har ärligt varnat era fäder i de dagarna då jag förde dem ut från Egyptens land, ända till denna dag har jag varnat dem tidigt [gång på gång, se Jer 7:13, 25] och sagt: Lyssna till min röst! [Lyd mig!] 8 Men de lyssnade inte och böjde inte sina öron, utan vandrade varje man i sitt hjärtas envishet. Därför har jag fört över dem alla dessa förbundets ord som jag befallde dem att göra, men de har inte gjort dem.

9 Och Herren (Jahveh) sa till mig: En sammansvärjning har blivit funnen bland Juda män och bland Jerusalems invånare. 10 De har vänt tillbaka till sina fäders synder, de som vägrade att lyssna på mina ord, och de har gått efter andra gudar till att tjäna dem. Israels hus och Juda hus har brutit mitt förbund som jag skar med deras fäder. 11 Därför säger Herren (Jahveh) så: Se, jag ska föra ondska över dem som de inte ska kunna undfly och även om de ropar till mig ska jag inte lyssna till dem. 12 Och Juda städer och Jerusalems invånare ska gå och ropa till gudarna till vilka de offrat, men de ska inte rädda dem i all deras tid av nöd. 13 Efter antalet av dina städer, Juda, är dina gudar, och efter antalet av dina gator, Jerusalem, har du satt upp altaren till att vara skamliga föremål, altaren för att offra till Baal.

14 Och du, be inte för detta folk, lyft inte upp ett rop i bön för dem, för jag ska inte lyssna på dem på den tiden då de ropar till mig i sin nöd.

15 Vad har min älskade att göra i mitt hus

när jag ser att hon har framkallat oförskämdheter med många,

och det helgade köttet är borta från dig?

När du gör ont triumferar du.

16 Herren (Jahveh) gav dig namnet

”Ett lummigt olivträd, gott med god frukt”.

Till ljudet av stort tumult

har han tänt en eld över det och dess grenar är bortbrutna.

17 Och Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) som har planterat dig, har talat ondska över (mot) dig, på grund av Israels hus och Juda hus ondska, som de har gjort mot sig själva genom att väcka min vrede (provocera mig) med att offra till [avguden] Baal.

Mordhot mot Jeremia

18 Och Herren (Jahveh) har gett dem kunskap om det och jag vet det sedan du lät mig se deras gärningar. 19 Men jag var som ett fogligt lamm som leds till slakten och jag visste inte att de hade listiga rådslag mot mig:

Låt oss fördärva trädet med dess frukt

och låt oss hugga av honom från de levandes land

så att hans namn inte mer blir ihågkommet.

20 Och Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) som dömer rättvist,

prövar njurar och hjärta,

låt mig se din hämnd på dem,

för till dig har jag uppenbarat min sak. [Jer 20:12]

21 Därför säger Herren (Jahveh) så angående Anatots män som söker din själ (ditt liv) och säger: Du ska inte profetera i Herrens (Jahvehs) namn för att inte dö i vår hand. 22 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) så: Se, jag ska straffa dem, deras unga män ska dö för svärd, deras söner och döttrar ska dö av hungersnöd. 23 Och det ska inte finnas någon kvarleva av dem, för jag ska föra ondska över Anatots män, året för deras besökelsetid.

12

Jeremias klagan

1 Rättfärdig är du, Herre (Jahveh),

dock klandrar jag dig,

om dina domar vill jag tala med dig.

Varför har den ondes väg framgång?

Varför är alla trygga som handlar (agerar) förrädiskt?

2 Du har planterat dem, de har slagit rot, de växer,

de bär frukt.

Du är nära i deras mun

men långt från deras tyglar.

3 Men du, Herre (Jahveh), känner mig,

du ser mig och prövar mitt hjärta mot dig.

För ut dem som får till slakten

och gör dem redo för slaktens dag.

4 Hur länge ska landet sörja

och fältets alla grödor förtorka?

Från ondskan av dem som bor där är djuren förtärda

och fåglarna, eftersom de säger: ”Han ser inte vårt slut.”

Guds svar

5 Eftersom du har sprungit med fotfolket (soldaterna)

och de har tröttat ut dig,

hur kan du då tävla med hästarna?

Och i ett fredligt land har du varit trygg,

hur ska du göra i Jordans stolthet?

6 Eftersom även dina bröder och din fars hus,

även de har handlat bedrägligt med dig,

även de har ropat högt efter dig.

Tro dem inte

eftersom de talar fagra ord till dig.

7 Jag har övergett mitt hus,

jag har kastat bort mitt arv,

jag har gett det min själ (hela min varelse) älskar

i hennes fiendes hand.

8 Mitt arv har blivit för mig

som ett lejon i skogen,

hon har höjt sin röst mot mig,

därför hatar jag henne.

9 Är mitt arv för mig

en spräcklig rovfågel?

Är rovfåglarna mot henne runtomkring?

Kom, samla alla fältets djur,

för dem till förtäring.

10 Många herdar har fördärvat min vingård,

de har trampat ner min del under foten,

de har gett min dyrbara del

till en öde öken.

11 De har gjort det till en ödemark,

den sörjer över mig i ödslighet,

hela landet har blivit öde

eftersom ingen man har lagt det på sitt hjärta.

12 Över alla kala höjder [höga höjder utan vegetation] i öknen

har fördärvare kommit

eftersom Herrens (Jahvehs) svärd slukar

från den ena änden av landet till den andra änden av landet,

ingen fred (hebr. shalom) till allt kött.

13 De har sått vete och skördat törne,

de har försatt sig själva i smärta,

de gör ingen vinst,

skäms för er förtjänst för Herrens (Jahvehs) brinnande vrede.

14 Så säger Herren (Jahveh):

Över alla mina onda grannar, som rör arvet som jag har låtit mitt folk Israel ärva, se, jag ska rycka upp dem från deras land och ska rycka upp Juda hus ifrån dem. 15 Och det ska ske efter att jag har ryckt upp dem att jag ska visa dem nåd (barmhärtighet) och jag ska föra tillbaka dem, varje man till sitt arv och varje man till sitt land. 16 Och det ska ske att om de verkligen vill lära sig mitt folks vägar och avlägga ed i mitt namn, Herren (Jahveh) lever, som de tidigare lärde mitt folk att avlägga ed vid Baal, då ska de bli upprättade (uppbyggda) i mitten av mitt folk. 17 Men om de inte lyssnar, då ska jag rycka upp det folket, rycka upp och utrota det, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

13

Judas exil

1 Så säger Herren (Jahveh) till mig: ”Gå och ta dig en linnegördel och sätt den på dina länder och låt den inte komma i vatten.” 2 Och jag tog mig en linnegördel efter Herrens (Jahvehs) ord och satte den på mina länder.

3 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig en andra gång och han sa: 4 ”Ta gördeln som du har tagit dig, som är på dina länder och stig upp. Gå till Perata och göm den där i en klyfta i berget.” 5 Och jag gick och gömde den i Perata som Herren (Jahveh) befallt mig.

6 Och det skedde efter många dagar att Herren (Jahveh) sa till mig: ”Stig upp, gå till Perata och ta gördeln därifrån, som jag befallde dig att gömma där.” 7 Och jag gick till Perata och grävde och tog gördeln från platsen där jag hade gömt den. Och se, gördeln var fördärvad, den var inte duglig till något.

8 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 9 Så säger Herren (Jahveh): På detta sätt ska jag göra oduglig Juda stolthet och Jerusalems stora stolthet. 10 Detta onda folk som vägrar att lyssna till mina ord, som vandrar i sitt hjärtas envishet och har gått efter andra gudar till att tjäna dem och till att tillbe dem, det ska bli som denna gördel, som inte duger till någonting. 11 För som gördeln omsluter en mans höfter, så har jag låtit mig omslutas av hela Israels hus, och hela Juda hus, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), för att de ska vara ett folk åt mig och till ett namn och till en ära och till en härlighet. Men de vill inte lyssna.

Vinläglarna

12 Och du ska säga dessa ord till dem:

Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim):

”Varje krus är fyllt med vin.”

Och när de säger till dig:

”Vet vi inte att varje krus är fyllt med vin?”

13 Då ska du säga till dem:

Så säger Herren (Jahveh):

Se, jag ska fylla landets alla invånare, kungarna som sitter på Davids tron och prästerna och profeterna och alla Jerusalems invånare, med berusning.

14 Och jag ska slå dem en man mot hans bror och fäderna och sönerna tillsammans, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). Jag ska inte ha medömkan och inte skona och inte ha förbarmande, utan fullständigt förgöra dem.

Hot om fångenskap

15 Lyssna och ge era öron,

var inte stolta eftersom Herren (Jahveh) har talat.

16 Ge ära till Herren er Gud (Jahveh Elohim)

innan det blir mörkt

och innan er fot snubblar

i skymningen medan ni söker efter ljus,

han vänder det till dödens skugga

och gör ett tjockt mörker.

17 Och om ni inte lyssnar till det

kommer min själ att gråta över er stolthet i hemlighet

och mina ögon kommer att gråta och gråta

och rinna i tårar,

eftersom Herrens (Jahvehs) hjord har burits bort i fångenskap.

18 Säg till kungen och till drottningmodern:

”Sätt er ner lågt [ett uttryck för sorg eller ödmjukhet],

för era huvudens kronor har kommit ner,

era vackra kronor.”

19 Städerna i söder (Negev) är stängda

och där är ingen som öppnar dem,

hela Juda har burits bort i fångenskap,

det är fullständigt bortburet i fångenskap.

20 Lyft upp era ögon

och se dem som kommer från norr,

var är hjorden som gavs dig,

din vackra hjord?

21 Vad ska du säga eftersom de utses över dig,

dem du har fostrat åt dig [sätts] över dig, vännerna [blir] till ditt huvud?

Ska inte smärta övermanna dig,

som smärtan hos en kvinna i födslovånda?

22 Och om du säger i ditt hjärta:

”Varför har dessa ting drabbat mig?”

För myckenheten i dina synder

drogs dina kjolar upp

och din kropp (häl) skändades (blottades).

23 Kan en kushit [en etiopier som är mörkhyad] ändra sin hud

eller leoparden [ändra – ta bort sina svarta] sina fläckar?

Även ni kan göra det rätta,

som är vana att göra ont.

24 Därför ska jag förskingra dem

som agnarna som far iväg med öknens vindar.

25 Detta är din lott

som är utmätt åt dig från mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

eftersom du har glömt mig

och förlitat dig på lögn.

26 Därför ska jag dra upp dina kjolar över ditt ansikte,

så din skam ska bli synlig.

27 Dina äktenskapsbrott och ditt gnäggande,

din skamlösa prostitution,

på fältets kullar

har jag sett dina osmakliga handlingar.

Ve över dig, Jerusalem!

Du ska inte göras ren. När ska det någonsin ske?

14

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Jeremia angående torkan:

2 Juda sörjer och dess portar förtvinar,

de böjer sig ner i askan (det svarta) till

marken, och Jerusalems rop har stigit upp.

3 Deras ädla sänder sina ynglingar efter vatten,

de kommer till brunnarna men finner inget vatten,

deras kärl återvänder tomma,

de skäms och är förvirrade, de täcker sina huvuden.

4 Marken är sprucken

för det har inte kommit något regn i landet,

de som plöjer skäms,

de täcker sina huvuden.

5 Hinden kalvar på fältet och överger sin unge

eftersom det inte finns något gräs.

6 Och vildåsnan står på de kala höjderna [höga berg utan vegetation]

och flämtar efter luft som en schakal,

deras ögon sviker dem

eftersom det inte finns något bete.

7 Ve, våra ögon ser i oss (vittnar mot oss),

Herre (Jahveh), agera för ditt namns skull

för våra felsteg är många,

vi har syndat mot dig.

8 Israels hopp (hebr. miqveh),

vår frälsare i nöden,

varför skulle du vara en främling i landet,

som en vägfarare som går åt sidan för att stanna över natten?

9 Varför skulle du vara som en överrumplad man,

som en mäktig man som inte kan rädda?

Du, Herre (Jahveh), är i vår mitt och ditt namn är utropat över oss,

lämna oss inte!

10 Så säger Herren (Jahveh) till detta folk:

Trots det har de älskat att gå hit och dit

och inte avstått från sina steg,

och Herren (Jahveh) ska inte ge nåd (villkorad nåd – hebr. ratsa).

Nu ska han komma ihåg deras synder

och straffa deras överträdelser.

11 Och Herren (Jahveh) sa till mig: Be inte för detta folk, för deras goda [deras välgång].

12 När de fastar ska jag inte höra deras rop och när de offrar brännoffer och matoffer ska jag inte ge nåd (villkorad nåd – hebr. ratsa), utan jag ska sluka dem genom svärdet och genom hungersnöd och genom pest.

13 Och jag sa: ”Ack, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), se, profeterna säger till dem: Ni ska inte se svärdet och hungersnöd ska inte drabba er eftersom jag ska ge varaktig (stabil) fred [frid som står fast, är sanning – hebr. shalom emet] på denna plats.” 14 Och Herren (Jahveh) sa till mig: Profeterna profeterar lögn i mitt namn, jag sände dem inte, jag har inte befallt dem, inte talat till dem, de profeterar till er en lögnaktig syn och spådom och ting som är intet och deras egna hjärtans bedräglighet. 15 Därför säger Herren (Jahveh) så om dessa profeter som profeterar i mitt namn, fast jag inte har sänt dem, de som säger att svärd och hungersnöd inte ska komma i detta land – genom svärd och hungersnöd ska dessa profeter bli förgås. 16 Och folket till vilka de profeterar ska kastas ut på Jerusalems gator på grund av hungersnöden och svärdet, och de ska inte ha någon som begraver dem, deras hustrur och deras söner och deras döttrar, för jag ska hälla ut deras ondska över dem.

17 Och du ska säga dessa ord till dem:

Låt mina ögon fälla tårar

natt och dag och låt dem inte torka,

för jungfrun, dottern mitt folk, är bruten med ett stort brott

med ett mycket allvarligt sår.

18 Om jag vandrar ut på fältet

ser jag de slagna med svärdet.

Och om jag går in i staden

ser jag dem som är sjuka av hungersnöd.

Ja, eftersom även profeten och prästen

har gått till ett land som de inte känner.

19 Har du helt förskjutit Juda?

Har din själ (hela din varelse) avskytt Sion?

Varför har du slagit oss

så att det inte finns någon läkedom för oss?

Vi väntar (hoppas) på frid (fred; helhet på alla områden – hebr. shalom),

men inget gott kommer

och efter en tid av helande,

men se, terror.

20 Herre (Jahveh), vi känner (är förtrogna med) vår ondska,

våra fäders synd, för vi har syndat mot dig.

21 Förakta oss inte för ditt namns skull,

vanära inte din härlighets tron.

Kom ihåg:

Bryt inte ditt förbund med oss.

22 Finns det någon bland folkslagens de fåfänga [tomma avgudar] som kan åstadkomma regn?

Eller kan himlarna ge regnskurar?

Är det inte du, Herre (Jahveh) vår Gud (Elohim)? Så vi väntar på (hoppas, binder oss sig samman med – hebr. qavah) dig

för du har gjort alla dessa ting.

15

1 Och Herren (Jahveh) sa till mig [Jeremia]: Trots att Mose och Samuel stod inför mitt ansikte, kan inte min själ vara vänd mot detta folk, kasta bort dem från mitt ansikte och låt dem vandra iväg. 2 Och det ska ske när de säger till dig: Vart ska vi vandra iväg? Då ska du säga till dem: Så säger Herren (Jahveh):

De som är ämnade för död till döden

och de som är ämnade för svärd till svärdet

och de som är ämnade för hungersnöd till hungersnöden

och de som är ämnade för fångenskap till fångenskapen.

3 Och jag ska utse över dem fyra sorter, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh):

Svärdet till att slå,

hundarna till att släpa och

himlarnas fåglar och markens djur till att sluka och till att fördärva.

4 Och jag ska göra dem till en skräck bland alla jordens kungariken, på grund av Manasse, Hiskias (hebr. Chizqijahos) son, Juda kung, för det som han gjorde i Jerusalem.

5 [Herren ropade till mig:]

För vem ska ha medlidande med dig, Jerusalem?

Eller vem ska begråta dig?

Eller vem ska gå undan för att söka din välfärd?

6 Du själv har förskjutit mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

du har vänt mig ryggen,

därför sträcker jag ut min hand mot dig och förgör dig.

Jag är uttröttad av tröstande (att ömka, tycka synd om, ha medlidande).

7 [Herren beskriver nu för Jeremia (se vers 1) vad han ska göra med folket:]

Så jag blåste på (spred runt) dem med en vind (hebr. zara mizre)

i landets portar,

jag lät dem drabbas av missfall (berövade dem deras barn),

jag fördärvade mitt folk då de inte återvände från sina vägar.

8 Deras änkor blev inför mig fler

än havets sand [en ironisk hänvisning till 1 Mos 22:17; 32:12; 41:49],

jag för över dem (lät komma över dem), mot de unga männens mor,

en fördärvare mitt på dagen [då en attack är minst väntad, se Jer 6:4],

jag låter ångest och terror (plötslig skräck – hebr. behalah)

komma över henne plötsligt.

9 Hon som har burit sju [barn – en stor familj] tynade bort,

hennes själ slokade,

hennes sol har gått ned medan det ännu är dag,

hon skäms och är förvirrad

och återstoden av dem [folket] ska jag ge till svärdet

inför deras fiender,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

10 [Jeremias klagan:]

Ve till mig min mor, att du har fött mig,

en kivets man och en tvistens man till hela jorden!

Jag har inte lånat ut

och ingen har gett lån till mig,

likväl förbannar (tar lätt på – hebr. klal) mig varenda en av dem.

11 Herren (Jahveh) sa:

Om jag inte skulle frigöra dig till gott,

om jag inte skulle få fienden att vädja till dig i ondskans tid, i nödens tid.

12 Kan man [en människa, kanske syftar det på Jeremia] bryta sönder järn,

järn från norr [kan syfta på en fiende från norr, se Jer 1:14; 4:6; 6:1; 13:20], eller koppar?

13 Din styrka och dina skatter

ska jag ge till byte utan pris,

för alla dina överträdelser

inom alla dina gränser.

14 Och jag ska låta dig gå över med dina fiender

till ett land som du inte känner,

eftersom en eld har tänts i mina näsborrar

som ska brinna över dig.

15 Du vet, Herre (Jahveh),

kom ihåg mig och tänk på mig

och hämnas mig för mina förföljare,

ta inte bort mig, för du är långmodig.

Vet att för din skull har jag lidit hån.

16 Dina ord var funna och jag åt dem

och dina ord var för mig en glädje och mitt hjärtas fröjd,

eftersom ditt namn var utropat över mig,

Herre, Härskarornas Gud (Jahveh, Sebaot Elohim).

17 Jag har inte suttit i skrattande sällskap [hebr. sochaq betyder främst att skratta, le och roa sig, men kan även användas negativt om att håna/raljera],

jublade (dansade, triumferade) inte med dem.

Jag satt ensam på grund av din hand,

för du har fyllt mig med vrede (irritation).

18 Varför är min smärta oändlig

och mitt sår oläkligt, så att det vägrar att låta sig helas?

Vill du verkligen vara för mig som en sinande (bedräglig) bäck,

som vatten man inte kan lita på? [Job 6:15]

[Bilden som målas upp är ett ökenlandskap med en uttorkad flodbädd (en wadi) som bara undantagsvis blir vattenfylld efter ett kraftigt regn i de intilliggande bergslandskapen.]

19 Därför säger Herren (Jahveh) så:

Om du vänder om, så för jag dig tillbaka,

ska du stå inför mig.

Och om du för fram det dyrbara från det värdelösa

ska du bli som min mun.

Låt dem återvända till dig [de ska lyssna på dig],

men du ska inte återvända till dem [bli som dem].

20 Och för detta folk

ska jag göra dig till en befäst kopparmur,

och de ska strida mot dig

men de ska inte segra över dig,

för jag är med dig och räddar dig

och befriar dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

21 Och jag ska befria dig från den ondes hand

och jag ska återlösa dig från tyrannens hand.

16

Nödens dag

1 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Du ska inte ta dig en hustru, du ska inte ha söner och döttrar på denna plats. 3 Därför säger Herren (Jahveh) angående sönerna och angående döttrarna som är födda på denna plats och angående deras mödrar som har fött dem och angående deras fäder som har fött dem i detta land: 4 De ska dö av dödliga sjukdomar, de ska inte bli begråtna, de ska inte bli begravda. De ska bli som dynga på markens ansikte (yta), och de ska bli slukade av svärdet och av hungersnöd och deras kroppar ska bli mat till himlarnas fåglar och markens djur.

5 Därför säger Herren (Jahveh): Gå inte in i sorgehuset, gå inte till jämmer, begråt dem inte, för jag har tagit bort min frid (fred, välgång – hebr. shalom) från detta folk, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), nåden (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) och nåden (barmhärtighet – hebr. rachamim). [Här används två ord för nåd som Gud har tagit bort, både den kärleksfulla omsorgsnåden och den barmhärtiga, eviga nåden.] 6 Både stora och små ska dö i detta land. De ska inte bli begravda, ingen ska jämra sig över dem, inte klippa sig och inte göra sig skalliga för dem. 7 Man ska inte bryta bröd med dem i sorg till att trösta dem för de döda, man ska inte ge dem tröstens bägare att dricka för deras far eller deras mor.

8 Och du ska inte gå in i festhuset och sitta med dem till att äta och till att dricka. 9 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim) så: Se, jag ska få att tystna från denna plats, inför era ögon och i era dagar, rösten av glädje och rösten av fröjd, rösten av brudgum och rösten av brud.

10 När du berättar om allt detta för folket [Juda], alla dessa ord, då kommer de att fråga dig: Varför har Herren (Jahveh) talat all denna stora ondska mot oss? Och vad är vår synd? Och vad är vår överträdelse som vi har begått mot Herren vår Gud (Jahveh Elohim)? 11 Och du ska säga till dem: Som era fäder har övergett mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och har vandrat efter andra gudar och har tjänat dem och har tillbett dem och har övergett mig och inte hållit (vaktat, skyddat, bevarat) min undervisning, 12 och ni har gjort värre än era fäder, för se, ni vandrar varje man efter sitt hjärtas envishet så att ni inte lyssnar till mig. 13 Därför ska jag kasta ut er från detta land till ett land som ni inte känner, varken ni eller era fäder, och där ska ni tjäna andra gudar dag och natt, och jag ska inte ge er någon nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan).

14 Därför se, dagar kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då det inte mer ska sägas: Herren (Jahveh) lever, som förde upp Israels söner från Egyptens land, 15 utan istället: Herren (Jahveh) lever, som har fört ut Israels söner från landet i norr och från alla andra länder dit han fört dem. Och jag ska föra dem tillbaka till deras land som jag gav till deras fäder.

16 Se, jag ska sända många fiskare, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och de ska fiska dem och sedan ska jag sända många jägare och de ska jaga dem från varje berg och från varje kulle och ut ur klippans klyftor. 17 Eftersom mina ögon är över alla deras vägar kan de inte gömma sig för mitt ansikte och deras synder är inte dolda för mina ögon. 18 Och först ska jag dubbelt återgälda deras synder och överträdelser, för att de har vanhelgat mitt land. De har fyllt mitt arv med liken av sina osmakliga ting och sina styggelser.

19 Herre (Jahveh), min styrka och mitt fäste

och min tillflykt på nödens dag.

Till dig kommer folkslagen från jordens ändar

och ska säga:

Våra fäder har inte ärvt något annat än lögn,

fåfänga och värdelösa ting.

20 Ska en man göra sig själv gudar

som inte är några gudar?

21 Därför, se, jag ska få dem att veta (bli intimt förtrogna med),

den här gången ska jag få dem att lära känna (bli intimt förtrogna med)

min hand och min makt

och de ska veta (bli intimt förtrogna med)

att mitt namn är Herren (Jahveh).

[Ordet jada som används tre gånger i denna vers betyder både att veta, ha kunskap om och känna till. Men den viktigaste aspekten av ordet är att denna vetskap eller kunskap är av en mycket intim och förtrolig natur.]

17

1 Juda synd är skriven med en penna av järn

och med spetsen på en diamant,

den är graverad på hjärtats tavla

och på altarets horn.

2 Som deras söners märken

är deras altaren

och deras aseror [pålar för avgudadyrkan]

finns vid de lövrika träden på kullarna.

3 Fältens berg din styrka,

alla dina skatter ska jag plundra,

jag ska ge dina höga platser

för dina överträdelser i alla dina gränser.

4 Och du själv ska behöva avstå

från ditt arv som jag gav dig

och jag ska få dig att tjäna dina fiender

i landet som du inte känner,

för ni har tänt min vredes eld (tänt en eld i min näsa)

som brinner för alltid.

Sammanfattning

5 Så säger Herren (Jahveh):

Förbannad är den tappre stridsman (modige hjälte, mäktige krigare)

som förtröstar (sätter sitt hopp till, litar) på människor [hebr. adam – en bräcklig människa],

som söker sin styrka i det som är kött [det jordiska],

och vars hjärta vänder sig från Herren (Jahveh).

[Ordagrant ”gör kött till sin arm”, dvs. förlitar sig på sin egen viljestyrka, kraft och förmåga].

6 Han är som en torr växt (naken, fattig; en buske som aldrig bär frukt) i ödemarken,

och får aldrig uppleva det goda, även när det kommer.

Han ska bo på förbrända (torra) marker,

på saltjord där ingen kan leva.

7 [Som kontrast till vers 5-6:]

Välsignad är den tappre stridsman (modige hjälte, mäktige krigare)

som förtröstar (sätter sitt hopp till, litar) på Herren (Jahveh),

och vars förtröstan (hopp, beskydd, säkerhet) är Herren (Jahveh).

8 Han är som ett träd planterat vid vatten,

vars rötter sträcker sig mot floden.

Det har inget att frukta när hettan kommer,

dess löv är alltid gröna.

Det blir inte förskräckt om ett torrt år kommer,

och det upphör aldrig att bära frukt. [Ps 1:3]

9 Hjärtat är bedrägligt (lömskt, svekfullt), mer än allt annat,

dessutom obotligt sjukt [som ett sår som aldrig läker] –

vem kan [själv] förstå (vara intimt förtrogen med) det?

[Det hebreiska ordet för bedrägligt, aqov, kommer från samma rot som namnet Jakob som betyder häl/fotsteg/bakre del, se 1 Mos 25:26; Hos 12:3. Det används bara tre ggr i GT och beskriver ojämn mark (märkt av spår) i Jes 40:4 och blodiga fotsteg i Hos 6:8.]

10 Jag, Herren (Jahveh), tränger igenom (utforskar, granskar, genomsöker) hjärtat,

och prövar (undersöker) njurarna [människans inre tankar, moral och motiv]

just för att ge åt var och en [löna var man] efter hans vägar,

efter hans gärningars frukt [resultatet av hans handlande].

11 Som rapphönan som ruvar över äggen som hon inte har värpt,

så är den som blir rik men inte genom rätt,

mitt i hans dagar ska han lämna den (rikedomen)

och han slutar som en dåre.

12 Härlighetens tron, upphöjd från begynnelsen,

hans helgedoms plats.

13 Israels hopp (hebr. miqveh), Herren (Jahveh),

alla som överger dig ska skämmas,

de som lämnar dig ska bli skrivna på marken [och försvinna, i kontrast till för evigt i stenen, se Job 19:24; Joh 8:6],

eftersom de överger källan med livets vatten, Herren (Jahveh).

Jeremias tredje klagan

14 Hela (bota) mig, Herre (Jahveh), och jag ska bli helad (botad).

Fräls mig och jag ska bli frälst,

för du är min lovsång.

15 Se, de säger till mig:

”Var är Herrens (Jahvehs) ord?

Låt det fullbordas nu.”

16 Och jag har inte dragit mig undan från att vara en herde efter er,

och sorgens dag är inte min önskan,

du vet (är intimt förtrogen med) det,

det som kommer över mina läppar är framför ditt ansikte.

17 Var inte borta (sluta inte existera) från mig (som) en ruin,

du är min tillflykt på ondskans dag.

18 Låt dem skämmas som förföljer mig,

men låt inte mig skämmas.

Låt dem vara bestörta,

men låt inte mig bli bestört.

Låt ondskans dag drabba dem

och fördärva dem med dubbel förstörelse.

19 Så säger Herren (Jahveh) till mig:

Gå och ställ dig i folkets söners port, där Juda kungar kommer in och genom vilken de går ut och i alla Jerusalems portar, 20 och säg till dem: Hör (lyssna på) Herrens (Jahvehs) ord ni Juda kungar och hela Juda och alla Jerusalems invånare, som går in genom dessa portar. 21 Så säger Herren (Jahveh): Var noga med detta – det gäller era liv [ordagrant: håll/vakta/skydda för era själars skull] – bär inga bördor på sabbatsdagen, för inte in något genom Jerusalems portar, 22 för inte heller ut bördor från era hus på sabbatsdagen, och gör inget arbete, utan helga sabbatsdagen som jag har befallt era fäder. 23 Men ni lyssnar inte och lutar inte ert öra, utan gör era nackar styva så att ni inte kan höra eller ta emot tillrättavisning. 24 Men det ska ske om ni lyssnar lyssnande till mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och inte för in bördor genom portarna till staden på sabbatsdagen utan helgar sabbatsdagen och inte gör något arbete på den, 25 då ska i stadens portar komma in kungar och furstar och sitta på Davids tron, ridande på vagnar och hästar, de och deras furstar, Juda män och Jerusalems invånare, och denna stad ska vara bebodd för alltid. 26 Och de ska komma från Juda städer och från platser runt om Jerusalem och från Benjamins land och från Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] och från bergen och från söder, och ha med sig brännoffer och offer och matoffer och rökelse och ha med sig tacksägelseoffer till Herrens (Jahvehs) hus. 27 Men ni vill inte lyssna till mig, till att helga sabbatsdagen och inte bära bördor och gå in i Jerusalems portar på sabbatsdagen. Jag ska tända en eld i dess portar och den ska sluka Jerusalems palats och den ska inte släckas.

18

1 Ordet som kom till Jeremia (hebr. Jirmejahó) från Herren (Jahveh). Han [Herren] sa: 2 ”Stå upp och gå ner till krukmakarens hus. Där ska jag låta dig höra mina ord.”

3 Så jag gick ner till krukmakarens hus och såg hur han arbetade vid drejskivan. [Ordagrant ”arbetade han vid de två stenarna.” De två runda stenarna satt ihop, man snurrade på den undre med fötterna och arbetade med leran på den övre.] 4 Det hände ibland att kärlet som krukmakaren höll på att göra av leran misslyckades i hans hand [det blev något fel med materialet], då började han helt enkelt om och gjorde det till ett annat slags kärl som han såg att det passade till (lämpade sig för).

5 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig, han sa: 6 Som krukmakaren formar (skulpterar – hebr. jatsar), skulle inte jag kunna göra likadant (på samma sätt) med er, Israels hus, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh)? Som leran som formas i krukmakarens hand är ni i min hand, Israels hus.

7 I det ögonblick jag talar över ett folk och över ett kungarike – till att rycka upp (hebr. natash) och till att bryta ner (hebr. natats) och fördärva det,

8 men om folket vänder om från sin ondska, som föranleder att jag talat mot det,

då ändrar jag det onda som jag tänkte göra (hebr. chashav) mot dem.

9 I det ögonblick jag talar över ett folk och över ett kungarike – till att bygga upp (hebr. bana) och att plantera det (hebr. nata) [som leran i krukmakarens hand när han börjar om, se vers 4],

10 men om de gör det som är ont i mina ögon, så att de inte lyssnar till min röst,

då ändrar jag det goda som jag sagt som skulle gynna dem.

[Herren ångrar sig aldrig och kommer alltid att döma ondskan. Men när vi som gör det onda omvänder oss från den ondska som framkallar Herrens vrede, då tar han tillbaka den, inte för att han ångrar sig utan för att vi omvänder oss.]

11 Och nu, jag ber dig [Jeremia att profetera], säg till Juda män och till alla Jerusalems invånare, säg: Så säger Herren (Jahveh): Se, jag formar (skulpterar – hebr. jatsar) [samma ord som används om krukmakaren i vers 6] ondska mot er och lägger upp en plan mot er. Kom tillbaka, jag ber, var och en från sin onda väg och ändra era vägar [personliga vandringsväg; livsval] och era [onda] handlingar. 12 Men de säger: Det finns inget hopp (det är lönlöst), vi tänker fortsätta att följa (vandra efter) våra egna planer (tankar) och var och en göra efter sitt onda hjärtas envishet (lust).

13 Därför säger Herren (Jahveh) så:

Fråga, jag ber, bland folken,

vem har hört något sådant?

Något mycket fruktansvärt

har Israels jungfru gjort.

14 Faller Libanons snö från fältets klippa?

Eller har den stränga kylan fått vatten att flöda?

15 Eftersom mitt folk har glömt bort mig,

offrar de till fåfänga

och de snavar på sina vägar,

på de gamla stigarna,

till att vandra på sidovägarna,

på en väg som inte är röjd,

16 till att göra deras land till förvåning

och oavbrutet åtlöje.

Var och en som går förbi där

ska bli förvånad och skaka på huvudet.

17 Jag ska skingra dem

med en östanvind framför fienden.

Jag ska se på deras rygg och inte deras ansikte,

på dagen för deras olycka.

18 Och de säger: ”Kom, låt oss tänka ut onda planer mot Jeremia, för undervisning saknas inte från prästen, och råd från de visa och ord från profeten. Kom och låt oss slå honom med tungan och låt oss inte lyssna på något av hans ord.”

19 [Sedan sa Jeremia:] Herre (Jahveh), ge akt (lyssna) på mig

och lyssna till rösten på dem som tvistar med (strider mot) mig.

20 Ska ondska belönas med gott?

För de har grävt en grop för [att ta] mitt liv (min själ).

Kom ihåg hur jag stod inför ditt ansikte

för att tala gott till dem, till att vända bort din vrede från dem.

21 Därför, ge dina söner till hungersnöd

och slunga dem till svärdets kraft

och låt deras hustrur bli berövade sina barn och bli änkor

och låt deras män bli slagna av död

och deras unga män slagna av svärd i striden.

22 Låt ett rop höras från deras hus,

när du plötsligt för en armé över dem,

för de har grävt en grop för att fånga mig

och gömt en snara för min fot.

23 Herre (Jahveh), du känner

alla deras råd mot mig till att döda mig,

förlåt inte deras synd,

sudda inte ut deras synd från dina ögon,

utan låt dem stappla (stupa, falla) inför ditt ansikte

och gör mot dem som i tiden för din vrede.

19

1 Så säger Herren (Jahveh): Gå och ta en krukmakares lerkärl och ta från folkets äldste och från prästernas äldste 2 och gå ut till Hinnoms sons dal som är vid ingången till Charsits port, och förkunna där ordet som jag ska tala om för dig 3 och säg: Lyssna på Herrens (Jahvehs) ord, Juda kungar och Jerusalems invånare: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Se, jag ska föra ondska över denna plats, vemhelst som hör, hans öron ska pirra 4 eftersom de har övergett mig och har gjort denna plats främmande och har offrat på den till andra gudar, som varken deras fäder har känt eller Juda kungar, och har fyllt denna plats med oskyldigt blod 5 och har byggt Baals höga platser till att bränna sina söner i eld som brännoffer till [avguden] Baal, vilket jag inte har befallt, inte har talat och aldrig haft i mitt sinne. 6 Därför, se dagarna kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då denna plats inte mer ska heta Tofet, och Hinnoms söners dal, utan Slaktdalen. [Jer 7:32]

7 Och jag ska göra om intet Juda rådslag och Jerusalem på denna plats och jag ska få dem att falla för svärd framför sina fiender och från deras hand som söker deras själ (liv). Och deras döda kroppar ska jag ge som mat till himlarnas fåglar och till markens djur. 8 Och jag ska göra denna stad till en förvåning och en vissling, alla som går förbi ska bli förvånade och vissla över alla dess plågor. 9 Och jag ska låta dem äta köttet av deras söner och köttet av deras döttrar och varje man ska äta sin grannes kött genom belägring och ångest, varmed deras fiender och de som söker deras själar (liv) ska tränga dem.

10 Och du ska krossa lerkärlet inför ögonen på männen som går med dig, 11 och du ska säga till dem: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): På detta sätt ska jag krossa detta folk och denna stad, som man krossar en krukmakares kärl så att det inte kan lagas igen, och de ska begrava i Tofet i brist på plats att begrava. 12 Så ska jag göra med denna plats, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och med dess invånare. Jag ska göra denna stad som (lik) Tofet, 13 och Jerusalems hus och Juda kungars hus, som är vanhelgade, ska bli som Tofets plats, alla hus på vars tak de har offrat till himlarnas härskaror och har hällt ut drickoffer till andra gudar.

14 Och Jeremia kom från Tofet, dit Herren (Jahveh) hade sänt honom att profetera, och han stod på gården till Herrens (Jahvehs) hus och sa till hela folket: 15 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Se, jag ska föra över denna stad och över alla hennes städer, all den ondska som jag har talat mot den, eftersom de har gjort sina nackar styva, till att inte lyssna på mina ord.

20

Jeremia och prästen Pashchor

1 Och Pashchor, Immers son, prästen, som var överuppsyningsman (hebr. paqid) i Herrens (Jahvehs) hus, hörde Jeremia profetera dessa ord [plural]. 2 Och Pashchor slog Jeremia och satte honom i stocken som var i den övre Benjaminsporten som finns i Herrens (Jahvehs) hus. 3 Och det skedde på morgonen att Pashchor förde fram Jeremia från stocken. Och Jeremia sa till honom: Herren (Jahveh) har inte gett dig namnet Pashchor, utan ve! Magor Misaviv.

[Namnet Magor Misaviv betyder terror från alla sidor. Detta förolämpande namn står för två saker. Det beskriver ödet som väntar Pashchor och hans familj och hela den korrupta situationen som beskrivs i dessa verser. Men det beskriver även tragiken i templet som är Guds hem. En plats där frid och ro borde råda. Men istället är det just en terrorns plats där människor inte vågar riskera livet genom att göra eller säga något som inte passar ledarskapet.]

4 För så säger Herren (Jahveh): ”Se, jag ska göra (lämna över) dig till skräck för dig själv och för alla dina vänner [som du håller kära och som älskar dig] och de ska falla för sina fienders svärd och dina ögon ska se det. Och hela Juda ska jag ge i kungen av Babels (i den babyloniske kungens) hand och han ska föra bort dem till fångenskap i Babel och slå dem med svärd (svärdet). 5 Och jag ska ge hela denna stads rikedom och allt som produceras och alla Juda kungars rikedomar ska jag ge i deras fienders hand som ska ödelägga dem och ta dem och bära dem till Babel. 6 Och du Pashchor och alla som bor i ditt hus ska gå i fångenskap och du ska komma till Babel och där ska du dö, du och alla dina vänner till vilka du har profeterat lögn.”

Jeremia klagar över hur budskapet tas emot

7 Herre (Jahveh),

du övertalade mig [Jeremia],

och jag lät mig övertalas.

Du grep mig

och blev mig övermäktig.

[Du var starkare än min egen vilja, din helige Ande övervann min rädsla.]

Jag har blivit till ett ständigt åtlöje,

alla hånar mig,

8 eftersom varje gång jag talar [får ett profetiskt budskap] måste jag ropa:

”Våld och förtryck kommer!” [Ett budskap om dom, som ännu inte gått i uppfyllelse.]

Herrens ord vållar mig spott och spe hela dagen.

[Han ansågs vara en falsk profet i folks ögon.]

9 Ibland tänker jag:

”Jag ska inte nämna [Herrens namn] eller tala [profetera] i hans namn”,

men då blir hans budskap som en eld instängd inom mig (i mina ben).

Jag försökte hålla tillbaka (uthärda) det, men kunde inte hålla inne det längre.

10 [Anledningen till att jag ville hålla inne Guds ord var att:]

Jag har hört många som förtalar mig [jag har hört hur man viskar om mig, jfr Ps 31:12] – skräck runt omkring (fruktan omger mig).

”Ange (berätta, informera om honom – hebr. nagad), låt oss ange honom (offentligt fördöma honom – hebr. nagad)!”

Alla människor som gett fridshälsningar (så kallade vänner; ordagrant: bräckliga människor av min shalom) [Jer 38:22]

vaktar (bevakar) [nu] mig om något ska få mig att stappla (få mig på fall). De säger:

”Kanske låter han lura sig att göra fel,

så att vi [får övertaget och] kan få vår hämnd på honom.”

11 Men Herren är med mig som en mäktig hjälte (fruktansvärd krigsman),

därför ska mina fiender misslyckas (komma på fall), de ska inte segra över mig.

De ska komma på skam, eftersom de var ovisa (de misslyckades med sina planer).

Deras skam ska aldrig glömmas.

12 Och Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

som prövar en rättfärdig ser njurar och hjärta,

låt mig se din hämnd på dem,

för till dig har jag uppenbarat min sak. [Jer 11:20]

13 Sjung till Herren (Jahveh),

prisa Herren (Jahveh)

eftersom han har befriat den fattiges själ

från illgärningsmännens hand.

14 Förbannad (helt omintetgjord – hebr. aror) är dagen jag föddes [även Job förbannar sin födelsedag, se Job 3:1],

dagen då min mor födde mig, låt den inte vara välsignad.

15 Förbannad (helt omintetgjord – hebr. aror) är mannen

som kom med nyheten till min far och sa:

”Ett gossebarn är fött till dig”,

för att göra honom mycket glad.

16 Och låt den mannen bli som städerna

som Herren (Jahveh) omstörtar och ångra inte [1 Mos 18],

och låt honom höra ropet på morgonen

och larmet vid middagstid,

17 Eftersom han inte slog mig från livmodern [innan jag var född]

och lät min mors livmoder bli min grav

– och hennes livmoder evigt havande. [Klag 4:1-3; Job 3:10]

18 Varför kom jag fram (föddes jag) från livmodern

för att se arbete och sorg

så att mina dagar uppslukas av skam?

21

Samling med daterade budskap (kap 21-29)

Budskap till Juda regenter

Sydrikets siste regent – Sidkia

[Nu följer en samling budskap som har med information om tidpunkt och kung. För första gången i boken nämns specifika kungar i Juda. Sektionerna innehåller Jeremias budskap och också kungens reaktion. Att den siste kungen, Sidkia, nämns först visar att det inte är en kronologisk ordning.]

1 Ordet som kom till Jeremia från Herren (Jahveh) när kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) [Sydrikets 20:e regent – den siste] sände till honom Pashchor, Malkijahs son, och Sefanja (hebr. Tsefanjaho), Maasejas son, prästen, och sa: 2 Fråga (undersök och se efter), jag ber dig, Herren (Jahveh) för vår räkning eftersom Nebukadnessar, Babels kung, strider mot oss, kanhända ska Herren (Jahveh) agera med oss i enlighet med alla hans underbara gärningar så att han [Nebukadnessar] går upp från (lämnar) oss.

3 Och Jeremia sa till dem: Så ska ni säga till Sidkia (hebr. Tsidqijaho): 4 Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Se, jag ska vända tillbaka (vrida loss) stridsvapnen som är i era händer, med vilka ni strider mot Babels kung och mot kaldéerna som belägrar er utanför murarna och jag ska samla dem i mitten av denna stad. 5 Och jag ska själv strida mot er med utsträckt hand och med stark arm och i ilska och i raseri och i stor vrede. 6 Och jag ska slå invånarna i denna stad, både människa och djur, de ska dö av en stor pest. 7 Och därefter, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ska jag ge Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, och hans tjänare och folket, de som är kvar i denna stad från pesten, från svärdet och från hungersnöden, i Nebukadnessars, Babels kungs, hand och i händerna på era fiender och i händerna på dem som söker era själar (liv), och han ska slå dem med svärdsegg, han ska inte skona dem, inte ha medlidande, inte ha förbarmande.

8 Och till detta folk ska du säga: Så säger Herren (Jahveh): Se jag ska ställa framför er livets väg och dödens väg. [5 Mos 30:15, 19] 9 Den som förblir i staden ska dö för svärd och av hungersnöd och av pest, men den som går ut och går över (avfaller) till kaldéerna som belägrar er, han ska leva och hans själ (liv) ska för honom vara som ett byte. 10 Eftersom jag har vänt mitt ansikte mot denna stad till ont och inte till gott, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ska den bli given i Babels kungs hand och han ska bränna den i eld.

Sydrikets regenter

11 Och till Juda kungs hus: Hör Herrens (Jahvehs) ord:

12 Davids hus: Så säger Herren (Jahveh): Verkställ domar på morgonen och befria bytet ur förtryckarens hand, annars går mitt raseri fram som en eld och bränner det så att ingen kan släcka, på grund av era onda gärningar.

13 Se, jag är emot er, dalens invånare och slättens klippa,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Ni som säger: ”Vem ska komma ner mot oss?” Eller: ”Vem ska komma in i vår boning?”

14 Och jag ska straffa dig efter dina gärningars frukt,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och jag ska tända en eld i hennes skog

och den ska sluka allt runt omkring henne.

22

Sydrikets 18:e regent – Jojakim

1 Så Herren sa [till mig Jeremia]: Gå ner [från templet, som ligger på högre höjd] till Juda kungs palats [i Jerusalem] och tala där detta ord: 2 Säg: Lyssna, du Juda kung [troligtvis Jojakim, Sydrikets 18:e regent], som sitter på Davids tron. Du och ditt hov och ditt folk, de som går in genom dessa portar, måste lyssna till vad Herrens (Jahvehs) ord säger. 3 Så säger Herren (Jahveh):

Döm rättfärdiga domar.

Befria dem som plundras av förtryckare.

Utnyttja inte och var inte hård mot (misshandla och kränk inte) invandraren, de faderlösa och änkan [de svagaste i samhället].

Spill inte oskyldigt blod på denna plats.

4 Om ni är noggranna med att följa denna befallning, ska kungar som sitter på Davids tron och som har hästar och vagnar, fortsätta att färdas genom portarna på detta palats, följda av sitt hov och sitt folk. 5 Men om ni inte lyssnar till dessa ord, avlägger jag en ed vid mig själv, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), att detta hus ska bli en ödeplats.

6 Så säger Herren (Jahveh) om Juda kungs hus: Du är som Gilead för mig, Libanons huvud, likväl ska jag med säkerhet göra dig till en öken, städer som är obebodda.

7 Och jag ska förbereda fördärvare mot dig, varje man med sitt vapen, och de ska hugga ner dina utvalda cedrar och kasta dem i elden.

8 Och många folkslag ska gå förbi denna stad och de ska säga varje man till sin granne: ”Varför har Herren (Jahveh) gjort detta mot denna stora stad?” 9 Och man ska svara: ”Eftersom de övergav Herren deras Guds (Jahveh Elohims) förbund och tillbad andra gudar och tjänade dem.”

10 Gråt inte för de döda, sörj honom inte,

utan gråt ljudligt för honom som går iväg,

för han ska inte mer återvända,

inte se landet där han föddes.

[De döda syftar på Sydrikets kung Jehoachaz som dog 609 f.Kr. i ett slag mot Egypten. Den som går iväg är Jochanan som skickades i exil till Egypten av farao Necho.]

Shallum – Nordrikets 15:e kung

11 Så säger Herren (Jahveh) till Shallum, Josias (hebr. Joshijahos) son, Juda kung, som regerade i Joshijahos sin fars ställe och som gick ut från denna plats: Han ska inte mer återvända hit, 12 utan på den plats dit han blir ledd i fångenskap, där ska han dö och han ska inte mer se detta land.

Sydrikets 18:e regent – Jojakim

13 Ve över honom som bygger sitt hus i orättfärdighet

och sina kammare genom orättvisa,

som använder sin grannes tjänster

utan ersättning och inte ger honom hans lön.

14 Som säger: ”Jag ska bygga mig ett stort hus

och rymliga rum”

och hugger ut åt sig fönster

och gör dess tak med cederträ och målar med cinnober (en röd färg).

15 Ska du regera [som kung],

eftersom du strävar efter att utmärka dig med cederträ?

Din far [Josia] åt och drack och gjorde det som var rätt och rättfärdigt,

varpå det var väl med honom.

16 Han dömde i de fattigas och behövandes sak

och det var väl.

Är inte detta att känna (vara intimt förtrogen med) mig?

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

17 Men du har inte ögon och hjärta

för annat än din girighet

och till utgjutandet av oskyldigt blod,

och till förtryck och över våld – till att göra det.

18 Därför säger Herren (Jahveh) så angående Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias son, Juda kung:

De ska inte sörja över honom:

”Ve, min bror!” Eller: ”Ve, min syster!”

De ska inte sörja över honom:

”Ve, herre!” Eller: ”Ve hans ära!”

19 Han ska bli begravd med en åsnas begravning,

släpad och bortkastad bortom Jerusalems portar.

20 Gå upp till Libanon [i norr längs vid kusten] och ropa

och lyft upp din röst i Bashan [Golanhöjderna i norr]

och ropa från Avarim [i öst – Avarim är bergskedjan nordost om Döda havet med toppen Nebo där Mose fick se löfteslandet, se 5 Mos 32:49],

eftersom alla dina älskare är fördärvade.

21 Jag talar till dig i din rikedom,

men du säger: ”Jag vill inte lyssna.”

Detta har varit ditt sätt sedan din ungdom,

att du inte lyssnar till min röst.

22 En vind [metafor för Guds dom] ska valla (hebr. raah) [föra bort] alla dina vallare (herdar – hebr. raah)

och dina älskare ska gå i fångenskap,

då ska du med säkerhet skämmas

och bli förvirrad av all din ondska (hebr. raah).

23 Du som bor på ett Libanon,

som bygger ditt bo i cedrarna,

hur ska du inte jämra dig (stöna av smärta) när smärtorna kommer över dig,

som hos en föderska!

[Jerusalems kung i sitt palats liknas vid en fågel som har sitt trygga näste i Libanons ståtliga cedrar, se även vers 6-7 och Ob 1:3-4.]

Konjahos (Jojakins) öde

24 Jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). Trots att Konjaho [kortform för Jojakin (hebr. Jehojachin), Sydrikets 19:e regent, se 1 Krön 3:1], Jojakims (hebr. Jehojaqims) son, var signetringen på min högra hand ska jag rycka bort honom därifrån, 25 och jag ska ge dig i deras hand som söker din själ (ditt liv) och i handen på dem som du är rädd för, i Nebukadnessars, Babels kungs, hand och i kaldéernas hand. 26 Och jag ska kasta ut dig och din mor som födde dig, till ett annat land där ni inte föddes och där ska ni dö. 27 Men till landet som de längtar efter att återvända, dit ska de inte återvända.

28 Är den mannen Konjaho en föraktad avgud som man slår i bitar?

Är han ett kärl (redskap, en figurin) till ingen nytta (utan skönhet)?

Varför är de utkastade, han och hans säd,

och utkastade till landet som de inte känner?

29 Land, land, land

– hör Herrens (Jahvehs) ord!

30 Så säger Herren (Jahveh):

Skriv åt dig denne man barnlös,

en man som inte har framgång i sina dagar,

ingen av hans säd ska ha framgång,

sitta på Davids tron eller regera vidare i Juda.

23

1 Ve över herdarna som fördärvar och förskingrar fåren på min betesmark, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 2 Därför säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), så mot herdarna som vallar mitt folk [vars uppdrag var att leda folket till goda betesmarker och friskt vatten]: Ni har förskingrat min flock och drivit bort dem och har inte tagit hand om dem. Se, jag ska besöka er för era onda gärningar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 3 Jag ska själv samla dem som finns kvar av mina får från alla de länder dit jag drivit dem. Jag ska föra hem dem till deras egna betesmarker (sitt hem, sin egen fårfålla), och de ska bli fruktsamma och föröka sig. 4 Jag ska resa upp [nya ansvarstagande] herdar som föder (beskyddar, vallar) dem, och mina får ska inte längre frukta eller vara förskräckta. Inget av dem ska saknas (eller gå förlorad), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

[Serubbabel, Esra och Nehemja var goda herdar som kom, men Messias är den som helt uppfyllde denna profetia.]

5 Se, de dagar kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren,

då jag ska låta en rättfärdig gren växa upp (skjuta skott) åt David [en arvinge i hans kungliga släkt].

Han ska regera som kung och handla vist,

och ska utföra (skapa) rätt och rättfärdighet i landet.

6 I hans dagar ska Juda bli frälst (räddat)

och Israel ska bli en trygg plats att bo på igen.

Namnet han kommer att få är:

”Herren vår rättfärdighet (hebr. Jahveh Tsidqeno)”.

[I Gamla testamentet framträder profetiorna om Jesus tydligt. Här i Jeremia kallas han skottet från ”Kung David”, i Sak 3:8 benämns han som skottet ”min tjänare”, i Sak 6:12 skottet ”en man”, och sist i Jes 4:2 ”Herrens rotskott”. Detta överensstämmer med de fyra sätt som evangelierna beskriver Jesus.

Matteus – kung Jesus,

Markus – tjänaren Jesus,

Lukas – Människosonen Jesus,

Johannes – Jesus Guds Son.]

7 Se, dagar ska komma, förkunnar (säger, proklamerar) Herren, då man inte mer ska säga: ”Så sant Herren lever, han som förde Israels barn ut ur [slaveriet i] Egyptens land”, 8 utan: ”Så sant Herren lever, han som förde avkomlingar från Israels hus ut ur landet i norr och hämtade dem ur alla andra länder dit jag hade drivit bort dem.” Sedan ska de få bo [tryggt] i sitt land.

9 Angående profeterna. Mitt hjärta är krossat i mig, alla mina ben darrar, jag är lik en berusad man och lik en man som behärskas av vinet, på grund av Herren (Jahveh) och på grund av hans heliga ord. 10 Eftersom landet är fullt av äktenskapsbrytare. På grund av förbannelser sörjer landet. Öknens betesmarker är uttorkade och deras utstakade väg är ond och deras styrka är inte rak (rätt). 11 För både präst och profet är ogudaktiga, ja, i mitt hus har jag funnit deras ondska, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 12 Därför ska deras väg bli för dem som en hal plats i mörkret, de ska stöta sig och falla där, för jag ska föra ondska över dem i deras besökelseår, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

13 Och jag har sett något osmakligt [hebr. tiflah – utan salt Job 1:22; 6:6; Kol 4:6]

hos Samariens profeter,

de profeterar genom Baal

och får mitt folk Israel att vackla (gå fel, irra bort sig, hamna i en återvändsgränd).

14 Och i Jerusalems profeter

har jag sett fruktansvärda ting,

de begår äktenskapsbrott och vandrar i lögn

och de sträcker ut sin hand till våldsverkare

så att ingen återvänder från sin ondska.

De har alla blivit för mig som Sodom

och dess invånare som Gomorras.

15 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) så angående profeterna:

Se, jag ska mätta dem med malört

och låta dem dricka gallans vatten,

för från Jerusalems profeter

har ogudaktighet gått ut över hela landet.

16 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Lyssna inte till profeternas ord som profeterar för er, de leder er in i fåfänga,

de talar syner från sina egna hjärtan och inte från Herrens (Jahvehs) mun.

17 De säger oavbrutet (ordagrant: säger, säger) till dem som föraktar mig:

Herren (Jahveh) har talat att ni ska ha fred (frid, det ska gå er väl – hebr. shalom),

och till alla som vandrar i sitt eget hjärtas envishet säger de:

Ingen ondska ska drabba dig.

18 För vem har stått i Herrens (Jahvehs) råd

så att han skulle förnimma och höra hans ord?

Vem har varit uppmärksam till hans ord

och lyssnat på det?

19 Se, en Herrens (Jahvehs) storm

har gått ut i raseri,

en virvelstorm, den ska virvla (blåsa, snurra)

över de ondas huvuden.

20 Herrens (Jahvehs) vrede ska inte återvända

förrän den har verkställt (uträttat)

och till dess han har fullbordat sitt hjärtas syften.

I (vid) dagarnas slut

ska ni betrakta (anse) det som perfekt (förstå, inse visheten). [Jer 30:24]

Förväxla inte egna drömmar med verkliga profetior

21 Jag har inte sänt dessa profeter, likväl springer de. Jag har inte talat till dem, likväl profeterar de. 22 Och om de hade stått i mitt råd, låt dem få mitt folk att höra mina ord och omvända dem från deras onda vägar och från deras onda handlingar.

23 Är jag bara en Gud på nära håll,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och inte en Gud långt borta?

[Gud är inte bara någon lokal avgud som Baal, Mot eller Yam som tillbads på en specifik plats, utan en Gud som finns överallt, både långt borta och nära.]

24 Tror ni verkligen att någon kan gömma sig på ett hemligt ställe så jag inte skulle kunna se honom?

säger Herren (Jahveh).

Vet ni inte jag är den som uppfyller himlar och jord [att jag finns överallt, se Ps 139:7-12]?

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

25 Jag har hört [säger Herren] vad profeterna har sagt, de som profeterar lögner i mitt namn, de säger gång på gång: ”Jag har haft en dröm, jag har haft en dröm.” 26 Hur länge [måste jag stå ut med dem]? Dessa profeter profeterar bara lögner, de profeterar bara egna fantasier från sina hjärtan (sitt inre). 27 Hur länge ska de medvetet försöka få mitt folk att glömma mitt namn (vem jag är, vad jag står för) genom de drömmar de återberättar för varandra? Det är lika illa som när deras förfäder glömde mitt namn genom att tillbe guden Baal.

28 Låt den profet som haft en dröm återberätta (relatera till) sin dröm. Låt den som tagit emot mitt ord tala det troget (precis som det blev givet; ordagrant: tala sanning). De [mänskliga drömmarna] är som halm [som blåser bort med vinden] och kan inte jämföras med säd [som är Guds ord och som ger liv]. Jag, Herren (Jahveh), förkunnar (säger, proklamerar) detta. 29 Är inte mitt ord (budskap) som en eld [som förädlar metallen], förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), som en slägga som krossar klippan?

30 Därför, se, jag är emot profeterna, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), som stjäl mina ord varje man från sin granne. 31 Se, jag är emot profeterna, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), som använder sina tungor och säger: Han har sagt. 32 Betänk att jag är emot dem som profeterar lögnaktiga drömmar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och räknar dem och låter mitt folk vandra bort (gå fel, irra bort sig, hamna i en återvändsgränd) i deras lögner och i deras hänsynslöshet. Jag har inte sänt dem och inte befallt dem. Vinningen är ingen vinning (är till ingen nytta) för detta folk, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

33 Och när detta folk eller profeten eller prästen frågar dig och säger: Vilket är Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda – hebr. masa)? Då ska du säga till dem: Vilket budskap (profetord, börda)? Jag ska kasta ut er, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 34 Och profeten och prästen och folket som säger: Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda) – jag ska hemsöka den mannen och hans hus.

35 Eftersom ni säger varje man till sin granne och varje man till sin bror: ”Vad har Herren (Jahveh) svarat?” Och: ”Vad har Herren (Jahveh) talat?” 36 Och Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda) ska inte mer nämnas, för varje mans ord ska vara hans eget budskap (profetord, börda), och ni kommer att förvränga den levande Gudens (Elohims) ord, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), vår Gud (Elohim). 37 Så ska du säga till profeten: ”Vad har Herren (Jahveh) svarat dig?” Och: ”Vad har Herren (Jahveh) talat?” 38 Och om han säger: ”Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda)”, därför säger Herren (Jahveh) så: Eftersom ni säger detta ord ”Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda)” och jag har sänt till er och sagt: Ni ska inte säga ”Herrens (Jahvehs) budskap (profetord, börda)”, 39 därför se, jag ska fullständigt bryta ner er och jag ska kasta ut er och staden, som jag gav till era fäder, bort från mitt ansikte, 40 och jag ska föra en evig förebråelse över er och en evig skam som inte ska glömmas bort.

24

Två korgar

1 Herren (Jahveh) visade mig och se, två korgar med fikon stod framför Herrens (Jahvehs) tempel efter det att Nebukadnessar, Babels kung, hade burit i fångenskap Jekonja (hebr. Jechonjaho) [här varierar stavningen som annars är Jechonjah, se Jer 27:20], Jojakims (hebr. Jehojaqims) son, Juda kung och Judas furstar med hantverkarna och smederna från Jerusalem, och hade fört dem till Babel. 2 En korg hade mycket goda fikon som fikonen från den första skörden [fikon kan skördas upp till fyra gånger under samma säsong] och den andra korgen hade mycket dåliga fikon som inte kunde ätas, så dåliga var de.

3 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Vad ser du Jeremia?”

Och jag svarade: ”Fikon, de goda fikonen är mycket goda och de dåliga fikonen är mycket dåliga, så att man inte kan äta dem, så dåliga är de.”

4 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig, han sa: 5 ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): ’Som dessa goda fikon [i den ena korgen] så betraktar jag Judas fångar som jag har sänt bort från denna plats till kaldéernas land [Babylon] – som något gott (hebr. tovah). 6 Och jag ska låta mitt öga vaka över dem med godhet (välvilja – hebr. tovah) och jag ska föra dem tillbaka till detta land. Jag ska bygga upp dem och inte riva ner dem och jag ska plantera dem och inte rycka upp dem. [Jer 1:10] 7 Och jag ska ge dem ett hjärta till att känna (vara intimt förtrogna med) mig, att jag är Herren (Jahveh), och de ska vara mitt folk och jag ska vara deras Gud (Elohim), för de ska återvända till mig av hela sitt hjärta.

8 Och som de dåliga fikonen, som inte kan ätas för att de är så dåliga, sannerligen så säger Herren (Jahveh): Så ska jag göra med Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung och hans furstar och återstoden av Jerusalem som är kvar i detta land och de som vistas i Egypten. 9 Jag ska göra dem till en skräck bland alla jordens kungariken till ondska, till skam och till ordspråk, till hån och till förbannelse på alla platser som jag driver bort dem till. 10 Och jag ska sända svärdet och hungersnöden och pesten ibland dem till dess de förtärs från marken som jag gav till dem och till deras fäder.’ ”

25

Sjuttio år av babyloniskt styre

[Händelserna i detta kapitel föregår det som sker i kapitel 24.]

1 Ordet som kom till Jeremia angående hela Juda folk i Jojakims (hebr. Jehojaqims), Josias (hebr. Joshijahos) sons, Juda kungs, fjärde år som var Nebukadnessars, Babels kungs, första år [vilket motsvarar 605 f.Kr.], 2 som Jeremia, profeten, talade till hela Juda folk och till alla Jerusalems invånare, han sa: 3 Från det 13:e året till Josia, Amons son, Juda kung, till denna dag, dessa 23 år har Herrens (Jahvehs) ord kommit till mig och jag har talat till er, talat tidigt [gång på gång, se Jer 7:13, 25; 11:7], men ni har inte lyssnat.

4 Och Herren (Jahveh) har sänt er alla sina tjänare profeterna, sänt dem tidigt [gång på gång, se vers 3] – men ni har inte lyssnat, inte lutat era öron till att höra – 5 och sagt: Återvänd nu var och en från sin onda väg och från era onda gärningar (handlingar) och bo i landet som Herren (Jahveh) har gett till er och till era fäder till evig tid, 6 och gå inte efter andra gudar till att tjäna dem och till att tillbe dem, och provocera mig inte med era händers arbete, så ska jag inte skada (straffa) er.

7 Men ni har inte lyssnat till mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), utan ni provocerar mig med era händers verk till er egen olycka.

8 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) så: Eftersom ni inte har lyssnat till mina ord, 9 se, jag ska sända och ta alla familjer i norr, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och jag ska sända till Nebukadnessar, Babels kung, min tjänare, och ska föra dem mot detta land och mot dess invånare och mot alla folkslag runtomkring, och jag ska fullständigt förgöra dem och göra dem till en förvåning och en vissling och evig ödeläggelse. 10 Och jag ska få att upphöra bland dem:

rösten av fröjd och rösten av jubel,

brudgummens röst och brudens röst,

rösten av kvarnstenar och lampans ljus.

11 Och hela landet ska bli öde och tillspillogivet, och dessa folkslag ska tjäna Babels kung i 70 år.

12 Och det ska ske när de 70 åren har gått (är uppfyllda) att jag ska straffa Babels kung och folket där, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh) – för deras synd. Och kaldéernas land ska jag göra till en evig ödeplats. 13 Och jag ska föra upp över landet alla mina ord som jag har talat mot det, allt som är skrivet i denna bok som Jeremia har profeterat mot alla folkslag. 14 Eftersom många folkslag och stora kungar även har gjort slavar av dem, och jag ska vedergälla dem efter deras gärningar och efter deras händers arbete.

Vredesskålen

15 Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), till mig: Ta denna bägare med vredens vin från min hand och låt alla folkslag, till vilka jag har sänt dig, dricka den. [Jes 51:17-22; Upp 16:19; 18:6] 16 Och de ska bli berusade och ragla hit och dit och bli som dårar på grund av svärdet som jag ska sända bland dem.

17 Och jag tog bägaren från Herrens (Jahvehs) hand och fick alla folkslag att dricka, till vilka Herren (Jahveh) hade sänt mig, 18 Jerusalem och Juda städer och dess kungar och dess furstar, till att göra dem till en förskräckelse, en förvåning, en vissling och en förbannelse (ta lätt på – hebr. qlalah), så som de är idag. 19 Farao, Egyptens kung och hans tjänare och hans furstar och hela hans folk, 20 och alla blandade folk och alla kungar från Us (hebr. Ots) land [Job 1:1] och alla kungar från filistéernas land och Ashqelon och Gaza och Ekron och kvarlevan från Ashdod, 21 Edom och Moab och Ammons söner, 22 och alla kungar i Tyros och alla kungar i Sidon och alla kungarna i kustlandet (ön) [singular – kan syfta på Kreta] bortom havet [Medelhavet], 23 Dedan och Tema och Boz och alla som har hörnen på sitt hår avklippt, 24 och alla Aravas kungar och alla kungar från det blandade folket som bor i öknen 25 och alla Zimris kungar och alla Elams kungar och alla Mediens kungar, 26 och alla kungar från norr, långt bort och nära, den ene med den andre, och alla världens kungariken som finns på jordens ansikte (yta). Och Sheshachs [Babylons] kung ska dricka efter dem.

[Namnet Sheshach är ett kryptogram, se även Jer 51:41. Metoden för att kryptera som används är speglade bokstäver och var vanlig på den här tiden. Varje bokstav byts ut mot motsvarande bokstav från andra änden av alfabetet. På svenska skulle det bli innebära att A byts ut mot Ö, B med Ä, C med Å osv. Ett annat exempel finns i Jes 51:2 där Babylon byts ut mot Lev-Qamaj. Det är inte helt klart varför Jeremia använder denna kodning. I vers 8-14 används namnet Babylon i klartext, så det är inte av rädsla för sitt liv att nämna Babylon som han försöker dölja namnet.]

27 Och du ska säga till dem: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Drick och bli berusade och spy (kräks) och ramla och stå inte upp igen på grund av svärdet som jag ska sända bland er. 28 Och det ska ske, om de vägrar att ta bägaren från din hand, då ska du säga till dem: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Du måste absolut dricka. 29 Eftersom se, i staden där man åkallar mitt namn ska jag påbörja ödeläggelse och skulle ni vara helt rena (utan skuld, skuldfria, bli utan bestraffning)? Ni är inte rena (skuldfria) för jag ska kalla på svärdet över alla jordens invånare förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

30 Och du, profetera mot dem med alla dessa ord och säg till dem:

Herren (Jahveh) ryter från höjden

och upphäver sin röst från sin heliga boning.

Han ger sin röst till ett mäktigt rytande över sin hjord,

han ropar (sjunger – hebr. anah) som druvtrampare mot alla jordens invånare.

[Det var vanligt att man hjälptes åt med att trampa druvorna efter skörden. Detta gjordes ofta med en taktfast sång. Men även ljudligt då det också var ett uttryck för glädje mitt i arbetet. Det hebreiska ordet anah som används här har flera betydelser, men bland dem både att ropa och att sjunga.]

31 Ett oväsen kommer till jordens ändar

eftersom Herren (Jahveh) har sak med folkslagen,

han har avräkning med allt kött

som med de onda, han ger dem till svärdet,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

32 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Se, ondska ska vandra från folkslag till folkslag

och en stor storm ska resas upp från jordens yttersta gräns.

33 Och de som är slagna av Herren (Jahveh) ska på den dagen finnas från den ena änden av jorden till den andra änden av jorden, de ska inte bli sörjda, inte hopsamlade, inte begravda. De ska vara som dynga på markens ansikte (jordens yta).

34 Jämra er, ni herdar och gråt

och rulla er [på marken i aska, se Jer 6:26], ni flockens ledare,

för dagen för er slakt har kommit i fullhet (full mognad)

och jag ska bryta er i bitar och ni ska falla som ett dyrbart redskap.

35 Och herdarna ska inte ha någon väg att fly,

inte flockens ledare någon möjlighet att undkomma.

36 En röst! Herdarnas rop

och jämret från flockens ledare.

Eftersom Herren (Jahveh) har tillspillogett deras betesmark.

37 Och den fridsamma flocken har bringats till tystnad

inför Herrens (Jahvehs) brinnande vrede.

38 Han har övergett sin lya som ett ungt lejon

eftersom deras land har blivit ödelagt inför hans brinnande raseri och inför hans brinnande vrede.

26

Predikan i templet – Jeremia grips

[Budskapet kommer kronologiskt före kapitel 25. Mellan kapitel 26-45 är texten skriven i tredje person. Jeremias skrivare Baroch är troligtvis den som skriver, se Jer 36:4, 18, 32; 45:1-5]

1 I början av Jojakims (hebr. Jehojaqims), Josias (hebr. Joshijahos) sons, Juda kungs, regering [609/608 f.Kr.] kom detta ord från Herren (Jahveh), han sa: 2 Så säger Herren (Jahveh): Stå på gården i Herrens (Jahvehs) hus och tala alla dessa ord till Juda städer som kommer för att tillbe i Herrens (Jahvehs) hus, alla de ord som jag befaller dig att tala till dem, förminska inte ett enda ord. 3 Kanhända ska de lyssna och omvända sig, varje man från sin onda väg, så att jag kan ändra mig om det onda som jag har för avsikt att göra mot dem på grund av deras onda gärningar. 4 Och du ska säga till dem: Så säger Herren (Jahveh): Om ni inte lyssnar till mig, till att vandra i min undervisning som jag har gett inför era ansikten, 5 till att lyssna till mina tjänare profeternas ord som jag har sänt till er, sänt dem tidigt [gång på gång, se Jer 25:4], men ni har inte lyssnat. 6 Då ska jag göra detta hus som Shilo och jag ska göra denna stad till en förbannelse (ta lätt på – hebr. qlalah) för jordens alla folkslag.

7 Och prästerna och profeterna och hela folket hörde Jeremia tala dessa ord i Herrens (Jahvehs) hus. 8 Och det skedde när Jeremia slutat att tala allt det som Herren (Jahveh) befallt honom att tala till hela folket, att prästerna och profeterna och hela folket tog tag i honom och sa: ”Du ska döden dö. 9 Varför har du profeterat i Herrens (Jahvehs) namn och sagt: Detta hus ska bli som Shilo och denna stad ska bli öde, utan invånare?” Och hela folket samlades mot Jeremia i Herrens (Jahvehs) hus.

10 Och Juda furstar hörde dessa ting och kom upp från kungens hus till Herrens (Jahvehs) hus och de satt i ingången till den nya porten i Herrens (Jahvehs) hus. 11 Och prästerna och profeterna talade till furstarna och hela folket och sa: ”Denne man förtjänar döden, för han profeterar mot denna stad som ni har hört med era öron.”

12 Och Jeremia talade till alla furstar och till hela folket och sa: ”Herren (Jahveh) sände mig till att profetera mot detta hus och mot denna stad, alla de ord som ni har hört. 13 Och nu, ändra (rätta till, korrigera) era vägar och era förehavanden och lyssna till Herren er Guds (Jahveh Elohims) röst, och Herren (Jahveh) ska ändra det onda som han har talat över (mot) er. 14 Och jag, se, jag är i er hand. Gör med mig det som är gott och rätt i era ögon. 15 Vet bara med säkerhet att om ni dödar mig så drar ni oskyldigt blod över er själva och över denna stad och över dess invånare, för i sanning har Herren (Jahveh) sänt mig till er, till att tala alla dessa ord i era öron.”

16 Och furstarna och hela folket sa till prästerna och till profeterna: ”Denne man förtjänar inte döden, för han har talat till oss i Herren vår Guds (Jahveh Elohims) namn.”

17 Och några av landets äldste steg upp och talade till hela folkets församling och sa: 18 ”Mika [profeten som var samtida med Jesaja, se Mika 1:1; Jes 1:1] från Moreshet [staden Moreshet-Gat låg i bergsbygden, sydväst om Jerusalem] profeterade i Hiskias (hebr. Chizqijahos), Juda kungs, dagar [Sydrikets 13:e kung som regerade 715-686 f.Kr.] och han talade till hela Juda folk och sa: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Sion ska bli plöjt som ett fält

och Jerusalem ska bli en stenhög

och tempelberget som en hög skogsplats. [Mika 3:12]

19 Dödade Hiskia, Juda kung, och hela Juda honom? Fruktade han inte Herren (Jahveh) och bönföll inför Herrens (Jahvehs) ansikte, och Herren (Jahveh) ändrade sig om det onda som han hade talat över (mot) dem? Och vi kan dra stor ondska över våra egna själar.”

20 Och där fanns även en [annan] man som profeterade i Herrens (Jahvehs) namn, Orijaho, Shemajas son från Qirjat-Jearim, och han profeterade mot denna stad [Jerusalem] och mot detta land i enlighet med alla Jeremias ord. 21 När kung Jojakim (hebr. Jehojaqim) med alla sina mäktiga män och alla furstar hörde hans ord ville kungen döda honom, men Orijaho hörde det och han blev rädd och flydde och gick till Egypten, 22 Men kung Jojakim sände män till Egypten, Elnatan, Achbors son, och flera män med honom, till Egypten. [Den sista upprepningen av ”till Egypten” finns inte med i den grekiska översättningen, men hebreiskan betonar Egypten (hebr. Mitsrajim), vars ordagranna betydelse är dubbelt inträngd.] 23 Och de hämtade Orijaho från Egypten och förde honom till kung Jojakim som slog honom med svärdet och kastade hans döda kropp i folkets söners gravar.

24 Dock var Achiqams, Shafans sons, hand med Jeremia så att de inte lämnade honom i folkets hand till att döda honom.

27

Ett symboliskt ok (kap 27-29)

Varning till nationerna att tjäna Nebukadnessar

1 I början av Jojakims (hebr. Jehojaqims), Josias (hebr. Joshijahos) sons, Juda kungs, regering kom detta ord till Jeremia från Herren (Jahveh), han sa: 2 Så säger Herren (Jahveh) till mig: Gör dig rep och ok och lägg dem på din nacke, 3 och sänd dem till Edoms kung och till Moabs kung och till Ammons söners kung och till Tyros kung och till Sidons kung med budbärarnas hand som kom till Jerusalem till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, 4 och ge dem ett uppdrag till deras herre och säg: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Så ska ni säga till era herrar: 5 Jag har gjort jorden, människan och djuren som vistas på jordens ansikte (yta), med stor kraft och med min utsträckta arm, och jag ger den till den som syns rätt i mina ögon. 6 Och nu har jag gett alla dessa länder i Nebukadnessars, Babels kungs, hand, min tjänare, och fältens djur har jag också gett honom för att tjäna honom. 7 Och alla folkslag ska tjäna honom och hans son och hans sonson, till dess tiden för hans eget land har kommit, även det. Och till sin slav ska många folkslag och stora kungar göra honom.

8 Och det ska ske att folkslag och kungariken som inte vill tjäna Nebukadnessar, Babels kung och som inte vill ställa sina nackar under Babels kungs ok, det folkslaget ska jag besöka genom svärd och genom hungersnöd och genom pest, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), till dess jag har slukat dem med min hand. 9 Men ni, lyssna inte till era profeter, inte till era spåmän, inte till era drömmar, inte till era siare, inte till era trollkarlar som berättar för er och säger: Ni ska inte tjäna Babels kung, 10 för de profeterar lögn till er till att avlägsna er från ert land och att jag skulle driva ut er och ni skulle förgås. 11 Men det folkslag som för era nackar in under Babels kungs ok till att tjäna honom, det folkslaget ska jag låta bli kvar i sitt eget land, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och de ska plöja det och bo där.

Varning till kung Sidkia

12 Och jag ska tala till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, enligt alla dessa ord och säga: ”För in din nacke under Babels kungs ok och tjäna honom och hans folk och du ska leva. 13 Varför vill ni dö, du och ditt folk, genom svärd, genom hungersnöd och genom pest, som Herren (Jahveh) har talat angående folket som inte vill tjäna Babels kung? 14 Och lyssna inte till profeternas ord som berättar för er och säger: Ni ska inte tjäna Babels kung, för de profeterar lögn till er, 15 eftersom jag inte har sänt dem, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och de profeterar lögn i mitt namn, för att jag skulle driva ut er och låta er förgås, ni och profeterna som profeterar till er.”

Varning till prästerna och folket

16 Och till prästerna och till hela folket talar jag och säger: Så säger Herren (Jahveh): Lyssna inte till era profeters ord som profeterar till er och säger: Se, redskapen från Herrens (Jahvehs) hus ska snart komma tillbaka från Babel, för de profeterar lögn till er. 17 Lyssna inte till dem. Tjäna Babels kung och lev. Varför skulle denna stad bli öde? 18 Men om de är profeter och om Herrens (Jahvehs) ord är med dem, låt dem nu be till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) att redskapen som är kvar i Herrens (Jahvehs) hus och Juda kungs hus och i Jerusalem inte kommer till Babel. 19 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) angående pelarna och angående havet och angående fundamenten och angående återstoden av redskapen som är kvar i staden, 20 som Nebukadnessar, Babels kung, inte tog när han bar bort i fångenskap Jekonja (hebr. Jechonjaho), Jojakims (hebr. Jehojaqims) son, Juda kung, från Jerusalem till Babel och alla Juda och Jerusalems förnäma män. 21 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), angående redskapen som är kvar i Herrens (Jahvehs) hus och i Juda kungs hus och i Jerusalem: 22 De ska bäras bort till Babel och de ska bli kvar där till den dag då jag kommer ihåg dem, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och för upp dem och återställer dem till denna plats.

28

Falska profeten Chanaja

1 Och det skedde samma år i början av Sidkias (hebr. Tsidqijahos), Juda kungs, regering, i det 4:e året på den femte dagen i månaden, att Chanaja, Azzors son, profeten från Givon, sa till mig i Herrens (Jahvehs) hus i närvaro av prästerna och hela folket, han sa: 2 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), han säger: Jag har brutit oket från Babels kung. 3 Inom två fulla år ska jag föra tillbaka till denna plats alla redskap från Herrens (Jahvehs) hus som Nebukadnessar, Babels kung, förde bort från denna plats och bar dem till Babel. 4 Och jag ska föra tillbaka till denna plats Jekonja (hebr. Jechonjah), Jojakims (hebr. Jehojaqims) son, Juda kung, med alla Juda fångna som gick till Babel, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), för jag ska bryta oket från Babels kung.

5 Men profeten Jeremia talade till profeten Chananja, i prästernas närvaro och i hela folkets närvaro som stod i Herrens (Jahvehs) hus, 6 och profeten Jeremia sa: ”Amen! Herre (Jahveh) gör så! Må Herren (Jahveh) resa upp dina ord som du har profeterat och föra tillbaka redskapen från Herrens (Jahvehs) hus och alla dem som burits bort i fångenskap, från Babel till denna plats! 7 Men lyssna nu, jag ber dig, till dessa ord som jag talar i dina öron och i öronen på hela folket: 8 Profeterna som har varit före mig och före dig sedan lång tid, profeterade mot många länder och mot stora kungariken, om krig och om ondska och om pest. 9 Profeten som profeterar om fred (frid – hebr. shalom), när profetens ord uppfylls, då ska profeten bli känd, att Herren (Jahveh) verkligen har sänt honom.”

10 Och profeten Chananja tog av oket från profeten Jeremias nacke och bröt sönder det. 11 Och Chananja berättade i närvaro av allt folket och sa: ”Så säger Herren (Jahveh): På detta sätt ska jag inom två år bryta Nebukadnessars, Babels kungs, ok från nacken på alla hednafolk.” Och profeten Jeremia gick sin väg.

12 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia efter att profeten Chananja hade brutit oket från profeten Jeremias nacke, han sa: 13 Gå och berätta för Chananja och säg: Du har brutit sönder träoket men i dess ställe ska du göra ett ok av järn. 14 För så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Jag har lagt ett ok av järn på nacken till alla dessa folkslag för att de ska tjäna Nebukadnessar, Babels kung. De ska tjäna honom, och jag har även gett honom fältets djur.

15 Och profeten Jeremia sa till profeten Chananja: Lyssna nu Chananja, Herren (Jahveh) har inte sänt dig och du har fått detta folk att tro på en lögn. 16 Därför säger Herren (Jahveh) så: Se, jag ska sända bort dig från jordens ansikte. Detta år ska du dö eftersom orden som du har talat var en förvrängning mot Herren (Jahveh).

17 Och profeten Chananja dog samma år i den 7:e månaden [tishri – sept/okt].

29

Jeremias brev till de i fångenskap

1 Och detta är brevets ord som profeten Jeremia sände från Jerusalem till återstoden av fångarnas äldste och till prästerna och till profeterna och till hela folket som Nebukadnessar hade fört bort i fångenskap från Jerusalem till Babel, 2 efter att kung Jekonja (hebr. Jechonjah) och drottningmodern [troligtvis Nechushta, se 2 Kung 24:8] och ledarna och Juda furstar och Jerusalem och hantverkarna och smederna hade lämnat Jerusalem. 3 Han sände brevet med (genom handen av) Elasa, Shafans son, och Gemarja (hebr. Gemarjaho), Hilkias (hebr. Chilqijahos) son, som Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, sände till Babel, till Nebukadnessar, Babels kung. Han sa (skrev) till Babel:

______

4 

Brevet till Babylon

Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), till alla de deporterade fångar som jag har fört bort från Jerusalem till Babylon:

5 ”Bygg er hus

och bo i dem;

plantera trädgårdar

och ät frukten från dem.

6 Gift er och skaffa söner och döttrar;

hitta fruar åt era söner

och tillåt era döttrar att gifta sig så att de också kan få söner och döttrar.

Bli fler där,

inte färre!

7 Sök (arbeta aktivt för, träd fram inför Herren och fråga efter) det bästa (frid, fred, välgång – hebr. shalom)

för staden dit jag fört er i fångenskap, och be till [verka i förbön med] Herren (Jahveh) för den.

Går det väl för den,

går det väl för er (ordagrant: i dess shalom har ni shalom).”

[Har staden som svar på böner välsignats med hebr. shalom – frid, fred och välgång, får dess bedjande företrädare och talespersoner också ta del av den välsignelsen.]

8 För så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim):

”Låt inte era profeter och spåmän som är mitt bland er tjusa er (leda er vilse, bedra, lura och utnyttja er) och lyssna inte till de drömmar som ni [eller de falska profeterna/spåmännen] drömmer 9 för de profeterar lögn för er i mitt namn. Jag har inte sänt dem, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).”

[Dessa profeter och spåmän uppmanade israeliterna att göra uppror mot babylonierna, vilket inte var Guds plan, se Jer 27:9.]

10 För så säger Herren (Jahveh): ”När ordet för Babylon är uppfyllt – sjuttio år [troligtvis 609-539 f.Kr., se Jer 25:11] – ska jag ta mig an (besöka, mönstra, utse) er och uppfylla (resa upp) mitt goda ord (löfte) till er att föra er tillbaka till denna plats.”

11 För jag – jag vet (känner till; är intimt förtrogen med) de tankar (nyskapande idéer; planer) jag tänker [ut] (planerar, beräknar, utarbetar; ”väver samman”) för er, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

[nämligen] tankar av frid (fridens tankar; planer för välgång)

– inte [tankar och planer] av ondska (olycka, ofärd; av ondo) –

för att ge er en framtid och ett hopp!

[Endast Herren känner de syften han har – det gör inte de falska profeterna, se vers 8-9. Herren försäkrar att trots att de 70 åren av exil i Babylon måste fullbordas, se vers 10, så har han inte övergett sitt folk.]

12 När ni åkallar (kallar på) mig och kommer till mig i bön (går och ber till mig),

ska jag höra (så lyssnar jag till) er.

13 När ni söker (strävar, letar och frågar efter) mig,

ska ni finna (så finner ni) mig,

om ni frågar efter (träder fram inför; närmar er; söker) mig

av hela ert hjärta.

[Versen kan också översättas: Och ni har sökt mig, och ni har funnit mig, för ni har helhjärtat sökt upp mig; se även 5 Mos 4:29; Dan 9:4-19; Joel 2:12; Luk 11:9.]

14 Och jag ska låta er finna (när jag låter er komma fram till) mig [då blir jag tillgänglig för er],

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och jag ska föra er tillbaka från er fångenskap och samla er (jag återvänder till er fångenskap och samlar er)

från alla de folk och alla de orter dit jag har drivit bort (fördrivit, förvisat) er,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Jag ska låta er återvända (jag för er tillbaka)

till den plats som jag förde er bort från [berövade och avklädda lät er bortföras ifrån].

15 Eftersom ni har sagt: ”Herren (Jahveh) har rest upp profeter (har låtit profeter uppstå) åt oss i Babylon.” [5 Mos 18:18]

16 För så säger Herren (Jahveh) om kungen som sitter på Davids tron och om hela folket som bor i denna stad, era bröder som inte har gått med er i fångenskap. 17 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Se, jag ska sända över dem svärdet, hungersnöden och pesten och ska göra dem som usla fikon som man inte kan äta för att de är så dåliga. 18 Och jag ska jaga efter dem med svärdet, med hungersnöden och med pesten och ska göra dem till en skräck för jordens alla kungar, en förbannelse och en häpnad och en vissling och en förebråelse bland alla folkslag dit jag har fördrivit dem, 19 eftersom de inte har lyssnat till mina ord, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), som jag har sänt till dem genom mina tjänare profeterna, sänt dem tidigt [gång på gång, se Jer 25:4; 26:5], men ni har inte lyssnat, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

20 Och ni, hör Herrens (Jahvehs) ord, alla fångna [i exil] som jag har sänt bort från Jerusalem till Babel. 21 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim) till Ahab, Qolajas son, och till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Maasejas son, som profeterade en lögn i mitt namn: Se, jag ska ge dem i Nebukadnessars, Babels kungs, hand och han ska slå dem inför era ögon, 22 och av dem ska man ta upp (göra) en förbannelse till alla Juda fångar som är i Babel och säga: Herren (Jahveh) gör dig lik Sidkia (hebr. Tsidqijaho) och lik Ahab, som Babels kung rostade i elden. 23 Eftersom de har gjort dårskap i Israel och begått äktenskapsbrott med sina grannars hustrur och har talat lögnens ord i mitt namn, som jag befallt dem att låta bli. Och jag är han som vet (har intim kunskap om) och är ett vittne, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

______

24 Till nehelamiten Shemaja ska du säga: 25 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud, han säger:

Eftersom du har sänt brev i ditt eget namn till hela folket som är i Jerusalem och till Tsefanjaho, Maasejas son, prästen, och till alla präster och sagt: 26 Herren (Jahveh) har gjort dig till präst i prästen Jehojadas ställe, för att det ska finnas ämbetsmän i Herrens (Jahvehs) hus över varje galning som framträder som självutnämnd profet, för att du ska sätta honom i stock och halsjärn. 27 Och nu, varför har du inte tillrättavisat Jeremia från Anatot som har gjort sig själv till en profet åt dig? 28 Eftersom han har sänt till oss i Babel och sagt: Fångenskapen blir lång, bygg hus åt er och bo i dem och plantera trädgårdar och ät dess frukt? 29 Och Tsefanja, prästen, läste detta brev i öronen på Jeremia, profeten. 30 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia, han sa: 31 Sänd till alla dem i fångenskap och säg: Så säger Herren (Jahveh) angående Shemaja, nehelamiten: Eftersom Shemaja har profeterat till er utan att jag har sänt honom och han har fått er att tro på en lögn, 32 därför säger Herren (Jahveh) så: Se, jag ska straffa Shemaja, nehelamiten och hans säd (efterkommande), han ska inte ha någon man som bor bland detta folk, han ska inte se det goda som jag ska göra mot mitt folk, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), eftersom han har talat förvrängt mot Herren (Jahveh).

30

Budskap – hopp

Upprättelse av Israel och ett nytt förbund

1 Ordet som kom till Jeremia från Herren (Jahveh), han sa: 2 Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Skriv åt dig alla ord som jag har talat till dig i en bok. 3 För se, dagarna kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då jag ska låta mitt folk Israel och Juda återvända från fångenskapen, säger Herren (Jahveh), och jag ska få dem att återvända till landet som jag gav till deras fäder och de ska besitta det.

4 Och dessa är orden som Herren (Jahveh) talade om Israel och om Juda. 5 Så säger Herren (Jahveh):

En skakningens röst har vi hört,

med fruktan och inte fred (frid, ro – hebr. shalom).

6 Fråga, jag ber dig,

och se om en man (ordagrant en maskulin) föder barn?

Varför ser jag varje man med händerna på sina länder

som en födande kvinna och allas ansikten vända i blekhet?

7 Ve! Eftersom detta är en stor dag,

ingen är den lik

och det är dags för Jakobs nöd,

men han [mitt folk] ska bli räddad (frälst) ur den.

8 Och det ska ske den dagen [då befrielsen kommer, se vers 7],

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

att jag ska bryta av hans [Nebukadnessar, se Jer 27:8-11] ok

från din nacke [andra person singularis – kiasmens centrum]

och slita sönder deras [mitt folks] band (bojor).

Ja, främlingar ska inte längre göra honom [mitt folk] till sina slavar.

[Skiftet från tredje person (han) i slutet på vers 7 till andra person (du) i 8c tillbaka till tredje person ”hans” i slutet på vers 8 är en vanlig kiastisk stilfigur. Den betonar och förstärker Guds personliga relation till sitt folk.]

9 Och de ska tjäna Herren deras Gud (Jahveh Elohim) och David ska vara deras kung som jag ska resa upp till dem.

10 Och frukta inte, du Jakob, min tjänare,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

var inte förskräckt, Israel, eftersom se,

jag ska frälsa (rädda) er från fjärran och din säd från deras fångenskaps land.

Och Jakob ska återvända och ha lugn och ro

och ingen ska göra honom rädd (oroa honom med skräck av någon sort).

11 Eftersom jag är med dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

till att frälsa (rädda) dig,

eftersom jag ska göra helt slut på alla folkslag dit jag har förskingrat dig,

men jag ska inte göra helt slut på dig,

utan jag ska tillrättavisa dig måttfullt och inte helt utrota dig.

12 Därför säger Herren (Jahveh) så: Din skada går inte att läka

och ditt sår är allvarligt.

13 Ingen ser om ditt sår så att det blir omlagt,

du har ingen läkande medicin.

14 Alla dina älskare har glömt bort dig,

de söker inte efter dig,

eftersom jag har skadat dig med fiendens sår,

med den grymmes tuktan,

för din stora synd

då dina överträdelser har förökats.

15 Varför ropar du över din skada

att din smärta är obotlig?

Över myckenheten av din synd, då dina överträdelser har förökats,

har jag gjort detta mot dig.

16 Därför ska alla som slukar dig bli slukade,

och alla dina motståndare – allesammans, ska gå i fångenskap.

Och de som ödelagt dig ska ödeläggas

och alla som har tagit dig som byte, ska jag ge som ett byte.

17 Eftersom jag ska återupprätta hälsan till dig

och jag ska bota dig från dina sår,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

eftersom de har kallat dig en utstött:

Hon är Sion, det finns ingen som tar sig an henne.

18 Så säger Herren (Jahveh):

Se, jag ska vända Jakobs tälts fångenskap

och ha nåd (förbarmande - hebr. rachamim) över hans boplatser,

och staden [Jerusalem, och varje stad i landet] ska bli uppbyggd över sin egen ruinhög (höjd som uppstått genom upprepad bosättning – hebr. tel)

och palatset ska stå på sin rätta plats [enligt plan].

19 Och ut från dem ska komma tacksägelse

och rösten av dem som skrattar (roar sig),

och jag ska föröka dem och de ska inte förminskas,

jag ska låta dem bli fler och de ska inte krympa bort.

20 Och deras söner ska bli som i forna tider

och deras församling ska vara väl grundad inför mitt ansikte,

och jag ska straffa alla som förtrycker dem.

21 Och deras furstar ska vara deras egna

och deras härskare ska komma från deras mitt,

och jag ska få honom att komma nära

och han ska närma sig mig,

för vem är den som har lovat sitt hjärta att närma sig mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh)?

22 Och ni ska vara mitt folk

och jag ska vara er Gud (Elohim).

23 Se, en storm från Herren (Jahveh)

har gått ut i raseri,

en svepande storm,

den ska virvla över den ondes huvud.

24 Herrens (Jahvehs) brinnande vrede ska inte återvända

förrän den har verkställt (uträttat) [allt den ska]

och till dess han har fullbordat sitt hjärtas syften.

I (vid) dagarnas slut

ska ni betrakta det. [Jer 23:20]

31

1 På den tiden, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ska jag vara Gud (Elohim) för Israels alla familjer, och de ska vara mitt folk [Jer 30:22].

Israel ska bli upprättat och tillsammans med Juda ska de prisa Gud

2 Så säger Herren (Jahveh): ”Folket som lämnades av svärdet, har funnit nåd (oförtjänt kärlek) i öknen, dit jag gick för att ge Israel vila.” 3 Från fjärran uppenbarade sig Herren (Jahveh) för mig:

Med evig kärlek har jag älskat dig,

därför har jag omgärdat (byggt ett staket runt) dig med min nåd (kärleksfulla omsorg).

4 Jag ska upprätta dig (bygga upp dig),

och du ska bli återupprättad, du jungfru Israel.

Än en gång ska du ta upp din tamburin,

och dra ut i dans bland dem som är glada (skrattar, roar sig).

5 Än en gång ska du få plantera vingårdar,

på Samariens berg.

De som planterar dem,

ska själva njuta av frukten.

6 Det kommer en dag,

när väktarna på Efraims bergsbygd ropar:

Kom, låt oss gå upp till Sion

upp till Herren, vår Gud (Jahveh Elohim).

7 För så säger Herren (Jahveh):

Sjung med glädje för Jakob,

och ropa vid nationernas huvud [Israel],

kungör, prisa och säg:

”Herre (Jahveh), fräls ditt folk, Israels kvarleva.”

8 Se, jag ska föra dem från länderna i norr,

och samla dem från jordens yttersta hörn.

Bland dem [är] blinda och lama [Jes 35:5-6; Mika 4:6-8],

gravida och barnaföderskor [ingen ska lämnas kvar] –

en stor skara ska återvända hit.

9 De ska komma tillbaka gråtande [i ånger för tidigare synder],

under bön om nåd (oförtjänt kärlek) ska jag föra dem tillbaka.

Jag ska leda dem längs med vattenbäckar [Ps 23:2],

på en jämn väg där de inte ska stappla.

Jag ska göra detta eftersom jag är en fader för Israel,

och Efraim är min förstfödde son.

10 Lyssna till Herrens (Jahvehs) ord, ni hednafolk,

berätta det i avlägsna kustländer.

Säg: ”Han som skingrade Israel ska också samla det,

och bevara det som en herde håller ihop (föder, beskyddar) sin hjord.”

[4 Mos 27:17; 2 Sam 7:7; Ps 78:70-72; Hes 34]

11 För Herren (Jahveh) har befriat Jakob

och återlöst (friköpt) honom från den som var starkare än han.

12 De ska komma och jubla på Sion [tempelberget i Jerusalem],

de ska (strömma samman och) stråla av lycka över allt vad Herren (Jahveh) ger,

över säd, vin [från druvor], och olja,

över unga får och kalvar.

Deras liv ska vara som en vattenrik trädgård,

aldrig mer ska de tyna bort (förtvina, lida nöd).

13 Då ska unga flickor dansa i glädje,

också unga män och gamla män ska tillsammans stämma in i glädjen.

Jag ska vända deras sorg till jubel,

jag ska ge dem tröst och glädje efter smärtan. [Ps 30:12-13; 126]

14 Och jag ska mätta prästernas själar med det feta [de bästa delarna från offret],

och mitt folk ska bli mätt av min godhet,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

15 Så säger Herren (Jahveh):

En röst (ett rop) hörs i Rama [betyder: ”höjd”; kan även syfta på Betlehem],

sorgesång (klagan) och bitter gråt,

Rakel gråter över sina söner,

hon vägrar att låta sig tröstas över sina söner,

för de är (finns) inte (hennes barn är borta). [Matt 2:18]

[Rama ligger 8 km norr om Jerusalem där enligt en tidig tradition också Rakel är begravd, se 1 Sam 10:2 (en annan tradition placerar graven just norr om Betlehem, se 1 Mos 35:19). Rakel, som var gift med Jakob, var länge barnlös men fick till sist två barn, Josef och Benjamin. Hennes barnbarn, Efraim och Manasse, är de stora norra israeliska stammarna. Jeremia använder nu en metaforisk bild över hur hon gråter över sina älskade ”barn” som hade blivit tillfångatagna och bortförda till Assyrien 722 f.Kr.]

16 Så säger Herren [till henne]:

Håll tillbaka din klagan (sorgerop),

och fäll inga fler tårar,

för du ska få din lön [din genuina ånger har gett resultat],

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

Dina barn ska återvända från fiendelandet.

17 Ja, det finns hopp för dina efterkommande (din framtid),

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Dina barn ska återvända till sitt eget land.

18 Jag har verkligen hört Efraim begråta sig själv:

Du har tuktat mig och jag är tuktad,

som en otämjd kalv [Hos 10:11],

vänd på mig så jag blir omvänd,

för du är Herren min Gud (Jahveh Elohim).

19 Sannerligen, efter att jag blivit omvänd,

ångrade jag mig och efter att jag fått insikt (intim kunskap) slog jag mig på höften,

jag skämdes och var även förödmjukad

eftersom jag bar min ungdoms förebråelser.

20 Är Efraim en kär son för mig?

Är han ett barn som är gungat på knät?

För så ofta jag talar om honom,

kommer jag fortfarande ärligt ihåg honom,

därför längtar mitt inre [mitt hjärtas strängar vibrerar] efter honom,

jag ska sannerligen ha förbarmande över honom,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

21 Sätt upp vägmärken åt dig,

gör dig vägvisare,

sätt ditt hjärta till de höga vägarna,

även på de vägar du gick,

kom tillbaka (återvänd), Israels jungfru,

återvänd till dessa dina städer.

22 Hur länge ska du vända dig bort,

du avfallna dotter?

Herren (Jahveh) har skapat något nytt på jorden –

en kvinna ska omsluta (omringa) en stridsman (en man i sina bästa år).

23 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud: Ännu en gång ska man säga detta ord i Juda land och dess städer, när jag har återfört deras fångar (från exilen):

Må Herren (Jahveh) välsigna dig [4 Mos 6:24],

du rättfärdighetens boning,

du heliga berg.

24 I den ska Juda [landsbygd] och alla dess städer leva tillsammans [i fred och trygghet]

– jordbrukare (de som plöjer) och herdar [de som vandrar] med boskapshjord.

25 För jag vederkvicker (vattnar frikostigt; släcker törsten hos)

en försmäktande (trött) själ,

och varje själ som tynar (tvinar) bort [som är utsvulten, sorgsen och trängtande]

fyller (mättar) jag [på nytt].

[Här finns en kiasm där själens (hebr. nefesh) bedrövliga tillstånd upprepas två gånger centralt. Versen ramas dock in av två verb som visar hur Gud helt och fullt vederkvicker och fyller själens behov. Se även Ps 23:2-3; Matt 5:6; 11:28-29; Joh 7:37-38.]

26 Här vaknade jag och såg mig omkring, och min sömn hade gjort mig gott. [Det går att se den här versen som om Jeremia fått detta budskap, från Jer 30:1, som en dröm. Det kan också spegla dem som återvänt och nu kan sova gott om natten i trygghet.]

[Nu följer tre sektioner som alla börjar med samma fras: ”Se, dagar ska komma”, se vers 27, 31, 38.]

27 Se, dagar ska komma, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då jag ska beså Israels hus och Juda hus med säden av människor och med säden av vilda djur. 28 Och det ska ske att som jag har vakat över dem [Israel och Juda, se Jer 1:12] för att rycka upp och bryta ner och omstörta och fördärva och hemsöka, så ska jag vaka över dem för att bygga upp och plantera [Jer 1:10], förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 29 I de dagarna ska man inte längre säga:

”Fäderna har ätit sura (omogna) druvor

och sönernas tänder blir dåliga (är på kant, nötta, trubbiga – hebr. qahah) [och därmed ömma].”

30 Var och en ska dö i (på grund av) sin egen synd, alla människor som äter sura druvor, deras tänder ska bli dåliga. [Klag 5:7; Hes 18:2]

31 Se, dagar ska komma, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

då jag ska skära (sluta) ett förnyat förbund [Matt 26:28; 1 Kor 11:25; Heb 8:8-10] med Israels hus

och med Juda hus;

32 inte ett sådant förbund som jag skar

med deras fäder

den dagen då jag tog dem vid handen

för att föra dem ut ur Egypten.

För så mycket som de bröt mitt förbund,

var jag likväl deras man (make),

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

33 Men detta är förbundet som jag ska skära med Israels hus

efter dessa dagar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

jag ska ge min undervisning (hebr. Torah) i deras inre,

och över deras hjärtan ska jag skriva den [Joel 2:28-29; Hes 36:26],

och jag ska vara deras Gud (Elohim)

och de ska vara mitt folk,

34 och de ska inte längre undervisa varje man sin granne

och varje man sin bror och säga: ”Lär känna Herren (Jahveh)”,

för de ska alla känna (ha en intim relation med) mig,

från den minste av dem till den störste,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

för jag ska förlåta deras överträdelser

och deras synder ska jag inte mer komma ihåg.

35 Så säger Herren (Jahveh):

Vem har gett solen

till ljus som dagen,

och direktiven till månen och stjärnorna

till att lysa om natten [1 Mos 1:14-18],

vem rör upp havet

så att dess vågor ryter?

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

36 Om denna förordning upphör inför mitt ansikte,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

då ska också Israels säd upphöra

att vara ett folk inför mitt ansikte i alla dagar.

37 Så säger Herren (Jahveh):

Om himlarna därovan kan mätas

och jordens grundvalar där nere kan utforskas,

då ska jag också förskjuta hela Israels säd

för allt som de har gjort,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

38 Se, dagar ska komma, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då staden [Jerusalem] åter ska byggas upp till Herren (Jahveh), från Chananels torn (”Guds-favör-torn” – hebr. migdal chananel) [Neh 3:1; 12:39; Sak 14:10] till Hörnporten [2 Kung 14:13; 2 Krön 25:23; 26:9; Sak 14:10]. 39 Och mätsnöret ska dras rakt fram till Garevs kulle [ordagrant: skabbens kulle] och ska vända mot Goata [okänd plats nära Jerusalem; betyder ”rytande”]. 40 Och hela dalen med de döda kropparna och med askan, och alla fält till Kidrons bäck, till hörnet på Hästporten österut [2 Krön 23:15; Neh 3:28], ska vara helgat åt Herren (Jahveh). Det ska inte mer bli uppryckt eller nedbrutet, för evigt.

32

Symbolisk handling – återköp av fält

1 Ordet som kom till Jeremia från Herren (Jahveh) i det 10:e året till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, som var det 18:e året till Nebukadnessar. 2 Och vid denna tid belägrade Babels kungs armé Jerusalem och Jeremia, profeten, var instängd på vaktgården som fanns i Juda kungs hus.

3 Eftersom Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, hade stängt in honom och sagt: Varför har du profeterat och sagt: Så säger Herren (Jahveh): Se, jag ska ge denna stad i Babels kungs hand och han ska ta den, 4 och Sidkia, Juda kung, ska inte kunna undkomma kaldéernas hand, utan ska med säkerhet ges i Babels kungs hand och ska tala med honom mun mot mun och hans ögon ska se hans ögon. 5 Och han ska leda Sidkia till Babel och där ska han vara tills jag kommer ihåg honom, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), eftersom du strider med kaldéerna men inte ska ha framgång.

6 Och Jeremia sa: Herrens (Jahvehs) ord kom till mig han sa: 7 Se, Chanamel, Shallums son, din farbror, ska komma till dig och säga: ”Köp dig mitt fält som är i Anatot, för du har rätt att köpa det i egenskap av återlösare (hebr. goel).”

8 Och Chanamel, min farbrors son, kom till mig på vaktgården i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord och han sa till mig: ”Köp mitt fält, jag ber dig, som är i Anatot som är i Benjamins land, för rätten att ärva är din och återlösningen är din. Köp det till dig själv.” Och jag visste att detta var Herrens (Jahvehs) ord. 9 Och jag köpte fältet som är i Anatot av Chanamel, min farbrors son, och vägde till honom silvret, 17 shekel silver [200 gram]. 10 Och jag signerade köpekontraktet och förseglade det och kallade på vittnen och vägde upp silvret åt honom på vågen. 11 Och jag tog köpekontraktet för köpet, både det som var förseglat med budordet och förordningarna, och det som var öppet. 12 Och jag gav köpekontraktet för köpet till Baroch [Jeremias skrivare, se Jer 45:1], Nerijas son, från Machseja, i närvaro av Chanamel, min farbrors son, och i närvaro av vittnena som undertecknat köpeavtalet inför alla judar som satt på vaktgården.

13 Och jag förmanade Baroch inför dem och sa: 14 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud: Ta dessa överenskommelser, detta köpekontrakt, både det som är förseglat och detta som är öppet, och lägg dem i ett lerkärl så att de bevaras många dagar. 15 För så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud: Hus och fält och vingårdar ska åter bli köpta i detta land.

16 Och när jag gett köpekontraktet till Baroch, Nerijas son, bad jag till Herren (Jahveh) och sa:

17 Ack, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), se, du har gjort himlarna och jorden med din stora makt och med din utsträckta arm. Ingenting är för svårt för dig, 18 som visar nåd (omsorgsfull kärlek – hebr. chesed) till tusenden och vedergäller fädernas synd i famnen på deras söner efter dem. Gud (El) den store, den mäktige, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn. 19 Stor, rådgivare och generös (överflödande) i verkställande (utfört arbete), vars ögon är öppna över alla människors söners vägar, till att ge till varje man efter hans vägar och i enlighet med hans gärningars frukt, 20 som har satt tecken och under i Egyptens land till denna dag och i Israel och bland människor och gjort dig ett namn till denna dag, 21 och fört fram ditt folk Israel ut från Egypten med tecken och med under och med stark hand och med utsträckt arm och med stor skräck, 22 och gett dem detta land, som du gav din ed till deras fäder att ge dem, ett land som flyter av mjölk och honung. 23 Och de kom och tog det i besittning, men de lyssnade inte till din röst och vandrade inte i din undervisning. De har inte gjort något av det som du befallde dem att göra. Därför har du låtit all denna ondska drabba dem.

24 Se, belägringsvallarna, de har kommit till staden för att ta den, och staden är given i kaldéernas hand som strider mot den. Eftersom svärdet och hungersnöden och pesten och det som du har talat sker, och se, du ser det. 25 Och du har sagt till mig Herre Herre (Adonai Jahveh): Köp dig ett fält för silver och kalla in vittnen, men staden ges i kaldéernas hand.

26 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia, han sa: 27 Se, jag är Herren (Jahveh), allt kötts Gud (Elohim). Skulle något vara för svårt (underbart) för mig? 28 Därför säger Herren (Jahveh) så: Se, jag ska ge denna stad i kaldéernas hand och i Nebukadnessars, Babels kungs, hand och han ska ta den, 29 och kaldéerna som strider mot denna stad ska komma och sätta staden i brand och bränna den, med husen på vars tak de har offrat till Baal och hällt ut drickoffer till andra gudar för att provocera mig. 30 Eftersom Israels söner och Juda söner bara har gjort det som är ont i mina ögon från sin ungdom, eftersom Israels söner bara har provocerat mig med sina händers arbete, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), 31 eftersom denna stad har varit för mig en provokation till min vrede och till mitt raseri från dagen den byggdes och till denna dag, därför ska jag ta bort den från mitt ansikte, 32 över (på grund av) all ondska Israels söner och Juda söner, som de har gjort för att provocera mig, de, deras kungar, deras furstar, deras präster och deras profeter och Juda män och Jerusalems invånare. 33 Och de har vänt mig ryggen och inte ansiktet, och fastän jag lärde (instruerade) dem tidigt [gång på gång, se Jer 7:13] ville de inte höra (lyda) och tog inte emot förmaning (tillrättavisning – hebr. mosar). 34 Och de ställde sina styggelser i huset där mitt namn åkallas till att vanhelga det. 35 Och de byggde Baals höga platser som är i Hinnoms sons dal för att avskilja sina söner och sina döttrar till Molok, som jag inte befallt dem, det har aldrig funnits i mitt sinne att de skulle göra denna styggelse för att få Juda att synda.

36 Och nu, därför säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), så, angående denna stad om vilken ni säger: Den är given i Babels kungs hand genom svärdet och hungersnöden och pesten: 37 Se, jag ska samla dem från alla länder till vilka jag har drivit dem i min vrede och i mitt raseri och i stor ilska, och jag ska föra dem tillbaka till denna plats och jag ska få dem att bo i trygghet, 38 och de ska vara mitt folk och jag ska vara deras Gud (Elohim). 39 Och jag ska ge dem ett hjärta och en väg så att de vördar mig för alltid, för att det ska gå väl för dem (deras bästa; ordagrant: för deras goda) och deras barn efter dem. 40 Och jag ska skära ett evigt förbund med dem – jag ska aldrig vända mig bort från dem, utan alltid göra gott mot dem. Jag ska lägga min vördnad i deras hjärtan så att de inte går bort från (lämnar) mig. 41 Och jag ska glädja mig över dem till välgång (deras bästa; ordagrant: för deras goda), och jag ska plantera dem i detta land i sanning, av hela mitt hjärta och av hela min själ.

42 Därför, så säger Herren (Jahveh): Som jag har fört all denna stora ondska över detta folk, så ska jag föra allt gott över dem som jag har talat över [lovat] dem. 43 Och fälten ska köpas i detta land, om vilket ni säger: Det är öde, utan människa eller djur, det är givet i kaldéernas hand. 44 Man ska köpa fält för silver och skriva under köpekontrakt och försegla dem och kalla på vittnen i Benjamins land och på platserna runt Jerusalem och i Juda städer och i bergsbygdens städer och i Låglandets (hebr. Shefelas) städer och i städerna i söder, för jag ska låta deras fångna återvända, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

33

Återupprättelse av Israel

1 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia en andra gång när han fortfarande var instängd på vaktgården, han sa: 2 Så säger Herren (Jahveh), Skaparen, Herren (Jahveh) som själv formade det till att stå fast, Herren (Jahveh) är hans namn. 3 Ropa till mig och jag ska svara dig och berätta för dig stora [plural] och mäktiga (inhägnade, undangömda, avskurna, befästa, otillgängliga) [plural] ting, som du inte känner till (saknar intim kunskap om).

4 För så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), om stadens hus och om Juda kungs hus, som är nedbrutna till högar och till vallar, 5 på vilka de kommer för att strida med kaldéerna, till att fylla dem med döda kroppar av människor som jag har slagit i min vrede och i mitt raseri. Och för all deras ondska har jag dolt mitt ansikte för staden. 6 Se, över den hälsa (helhet – hebr. arocha) och läkedom (hebr. marfe) och bot (att laga, göra hel – hebr. rafa) och jag ska uppenbara (avslöja) till dem en myckenhet av frid (shalom) och sanning. 7 Och jag ska låta Juda fångar och Israels fångar komma tillbaka och ska bygga upp dem som det var i begynnelsen. 8 Och jag ska rena dem från all deras missgärning som de har syndat mot mig och jag ska förlåta alla deras missgärningar som de har syndat mot mig och som de har överträtt mot mig. 9 Och denna stad ska för mig bli ett glädjens namn, till lovsång och till härlighet inför alla jordens folkslag, som ska höra allt det goda som jag gör för dem, och ska frukta och darra över allt det goda och över all frid (shalom) som jag gör mot dem.

10 Så säger Herren (Jahveh): Åter ska det höras på denna plats om vilken man säger: Den är förbränd utan människa och utan djur, i Juda städer och på Jerusalems gator som är öde utan människa och utan invånare och utan djur, 11 en röst av glädje och en röst av fröjd, en röst för brudgum och en röst för brud, en röst som säger:

Tacka Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

för Herren (Jahveh) är god

för till evighet varar hans nåd (omsorgsfulla kärlek – hebr. chesed).

12 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Åter ska på denna plats som är förbränd, utan människa och även djur och i alla dess städer, bli bebodd av herdar som låter sina hjordar vila. 13 I bergsbygdens städer [Jerusalem, Betlehem, Hebron] och i Låglandets (hebr. Shefelas) städer [Ashdod, Askelon, Gat och Beit-Shemesh] och i städerna i söder och i Benjamins land och i Juda städer ska hjordarna igen passera under hans hand som räknar dem säger, Herren (Jahveh).

14 Se, dagar ska komma, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då jag ska upprätta (komma och uppfylla) det goda (underbara, nåderika) ordet (löftet) som jag talat till Israels hus [i norr] och över Juda hus [i söder].

15 I de dagarna och på den tiden ska jag låta ett rättfärdigt skott (en gren) växa upp till David

och han ska verkställa påbud (bindande juridiska beslut)

och rättfärdighet i landet. [Jesus ska regera här på jorden.]

16 I de dagarna ska Juda vara frälst och Jerusalem bo i trygghet,

och detta är vad hon (Jerusalem) ska kallas:

”Herren (Jahveh) vår rättfärdighet.”

17 För så säger Herren (Jahveh): Det ska aldrig saknas en ättling till (inte vara avhugget från) David som sitter på Israels hus tron. 18 Och till prästerna, leviterna, ska det aldrig saknas en ättling (inte vara avhugget en man) inför mitt ansikte, som offrar brännoffer och till att bränna matoffer och utföra offer alla dagar (oavbrutet).

19 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia, han sa: 20 Så säger Herren (Jahveh): Om ni kan bryta mitt förbund med dagen och mitt förbund med natten så att det inte blir dag och natt i tid, 21 då ska också mitt förbund med min tjänare David brytas så att han inte har en son som regerar på hans tron, och med leviterna, prästerna, mina tjänare. 22 Som himmelens härskaror (stjärnorna) inte kan räknas och som havets sand inte kan mätas, så ska jag föröka min tjänare Davids säd och leviterna som gör tjänst åt mig.

23 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia, han sa: 24 Ser du inte vad detta folk har talat och sagt: De två familjerna som Herren (Jahveh) har utvalt har han avvisat (kastat bort) och mitt folk föraktar de för att inte längre vara ett folkslag inför dem. 25 Så säger Herren (Jahveh): Om mitt förbund med dagen och natten upphör, om jag inte har fastställt himlarnas och jordens förordningar (ordagrant ”saker inristat”), 26 då ska jag även avvisa Jakobs och min tjänare Davids säd, så att jag inte tar av hans säd till att regera över Abrahams, Isaks och Jakobs säd, för jag ska låta deras fångna återvända och ska ge dem nåd (evig nåd och barmhärtighet – hebr. rachamim).

34

Budskap till kungar (kap 34-35)

Varning till Sidkia

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Jeremia när Nebukadnessar, Babels kung, och hela hans armé och alla kungariken under hans hand och hela folket stred mot Jerusalem och alla dess städer, han sa: 2 Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Gå och tala till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, och säg till honom: Så säger Herren (Jahveh): Se jag ska ge denna stad i Babels kungs hand och han ska bränna den i eld, 3 och du ska inte kunna fly från hans hand utan ska med säkerhet fångas och ges i hans hand, och dina ögon ska se Babels kung och han ska tala till dig mun mot mun och du ska gå till Babel.

4 Men hör Herrens (Jahvehs) ord, Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung. Så säger Herren (Jahveh) om dig: Du ska inte dö för svärdet. 5 I frid (hebr. shalom) ska du dö, och med dina fäders kremering, de tidigare kungarna som var före dig, så ska de göra en kremering för dig och de ska beklaga dig: ”Ve, herre!” för jag har talat mitt ord, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

6 Och profeten Jeremia talade alla dessa ord till Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, i Jerusalem. 7 Och Babels kungs armé stred mot Jerusalem och mot de städer som ännu återstod i Juda, mot Lachish och mot Azeka, för bara dessa var kvar av Judas befästa städer.

Frihet för slavar

8 Ordet som kom till Jeremia från Herren (Jahveh) efter att kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) hade skurit ett förbund med hela folket som var i Jerusalem, för att proklamera (ropa ut) frihet för dem, 9 för att låta varje man sin tjänare och varje man sin tjänarinna, som var en hebreisk man eller en hebreisk kvinna, gå fri, så att ingen skulle vara slav hos sin egen broder [landsman]. 10 Och alla furstar och hela folket lyssnade, som hade gått in i förbundet för att låta varje man sin tjänare och varje man sin tjänarinna gå fri, så att ingen längre skulle göra slavar av dem. De lyssnade och lät dem gå. 11 Men efteråt vände de och fick tjänarna och tjänarinnorna som de hade låtit gå fria att komma tillbaka och fick dem att underkasta sig som tjänare och tjänarinnor (på nytt).

12 Därför kom Herrens (Jahvehs) ord till Jeremia, han sa: 13 Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Jag skar ett förbund med era fäder den dag då jag förde dem ut ur Egyptens land, ut ur slavhuset (slaveriet), och sa: 14 Vid slutet av vart sjunde år ska varje man låta sin bror som är hebré, som har varit såld till dig och har tjänat dig i 6 år du ska låta honom gå fri från dig. Men era fäder lyssnade inte till mig och vände inte sina öron [för att höra noggrant]. 15 Och ni har idag vänt och gjort det som är rätt i mina ögon, i att förkunna frihet varje man för sin granne. Och ni har skurit ett förbund inför mitt ansikte, i huset som är uppkallat efter mitt namn. 16 Men ni vände och vanhelgade mitt namn och fick varje man sin tjänare och varje man sin tjänarinna som ni hade låtit gå fria, enligt deras önskan, att komma tillbaka och fick dem att underkasta sig för att bli tjänare och tjänarinnor åt er.

17 Därför säger Herren (Jahveh) så: Ni har inte lyssnat till mig, till att förkunna frihet varje man till sin bror och varje man till sin granne. Se, jag ropar ut för er frihet, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), till svärdet och till pesten och till hungersnöden och jag ska göra er till en skräck för alla jordens kungariken. 18 Jag ska ge männen som har överträtt mitt förbund, som inte har hållit fast vid förbundets ord som de skar inför mitt ansikte, som delade kalven i två och gick mellan dess stycken, 19 Juda furstar och Jerusalems furstar, ledarna och prästerna och hela folket i landet som gick mellan kalvstyckena, 20 ska jag ge i deras fienders hand och i handen på dem som söker deras själar (liv), och deras kroppar ska bli mat åt himlarnas fåglar och till markens djur.

21 Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, och hans furstar ska jag ge i deras fienders hand och i handen på dem som söker deras själar (liv), och i handen på Babels kungs armé som har gått upp från er. 22 Se, jag ska befalla, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och få dem att återvända till denna stad och de ska strida mot den och inta den och bränna den i eld. Och jag ska göra Juda städer till en ödemark utan invånare.

35

Rechaviterna

1 Ordet som kom till Jeremia från Herren (Jahveh) när Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias (hebr. Joshijahos) son, var Juda kung [han regerade 609-597 f.Kr.], han sa: 2 ”Gå till rechaviternas hus och tala till dem och för dem till Herrens (Jahvehs) hus, in i en av kamrarna och ge dem vin att dricka.”

[Rechaviterna var en nomadstam som var relaterade till kenaniterna (1 Krön 2:55) och härstammade från Jonadav (2 Kung 10:15). De förknippas med att arbeta med metall och gjorde vagnar, se 2 Kung 10. Anledningen till att Jeremia tar med denna profetiskt symboliska händelse är att jämföra lojaliteten hos denna släkt att hålla ett löfte till en förfader som levde 250 år tidigare med trolösheten hos Juda folk mot den levande Gudens bud.]

3 Och jag tog Jaazanja, Jeremias son [inte profetens son, utan rechaviten Jeremias son], Chavatsinjas son och hans bröder och alla hans söner och hela rechaviternas hus 4 och förde dem till Herrens (Jahvehs) hus in i kammaren till Chanans söner, Igdalajos son, gudsmannen som var vid furstarnas kammare som var ovanför dörrvaktaren Maasejahos, Shallums sons kammare. 5 Och jag ställde framför rechaviternas hus söner kannor fyllda med vin och bägare och sa till dem: ”Drick vin.”

6 Men de sa: ”Vi ska inte dricka vin för Jonadav, Rechavs son, vår far, har befallt oss och sagt: Du och dina söner ska inte dricka vin för alltid (aldrig någonsin). 7 Och hus ska ni inte bygga och säd ska ni inte så och vin ska ni inte plantera och inte äga något, utan alla era dagar ska ni bo i tält så att ni får leva många dagar i landet där ni vistas. 8 Och vi har lyssnat på Jonadav, Rechavs sons röst, vår far, i allt det som han har befallt oss, att inte dricka vin i alla våra dagar, vi, våra hustrur, våra söner och våra döttrar, 9 och till att inte bygga hus att bo i, inte ha någon vingård eller fält eller säd. 10 Och vi har bott i tält och har lyssnat och gjort efter allt som Jonadav, vår far, har befallt oss. 11 Och det skedde när Nebukadnessar, Babels kung kom upp mot landet att vi sa: ’Kom och låt oss gå till Jerusalem av fruktan för kaldéernas armé och av fruktan för araméernas armé,’ så vi bor i Jerusalem.”

12 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia, han sa: 13 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud: Gå och säg till Juda män och till Jerusalems invånare: Ska ni inte ta emot tillrättavisning och lyssna till mina ord? förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 14 Jonadavs, Rechavs sons, ord som han befallt sina söner att inte dricka vin har efterlevts och till denna dag dricker de inte, för de lyssnade till sin fars befallning. Men jag har talat till er, jag har stigit upp och talat (alternativ översättning: talat många gånger och ofta), men ni har inte lyssnat till mig. 15 Jag har sänt till er alla mina tjänare profeterna, sänt dem många gånger och ofta och sagt: Återvänd, jag ber er, var man från sin onda väg. Ändra ert beteende och gå inte efter andra gudar till att tjäna dem, och ni ska bo i landet som jag har gett till er och era fäder. Men ni har inte vänt ert öra och lyssnat till mig. 16 Eftersom Jonadavs, Rechavs sons, söner har efterlevt sin fars befallningar som han befallde dem men detta folk inte har lyssnat till mig,

17 därför säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Sebaot Elohim), Israels Gud (Elohim): Se, jag ska föra över Juda och över alla invånare i Jerusalem all den ondska som jag har talat över dem, eftersom jag talat till dem men de har inte lyssnat. Och jag har kallat (ropat) på dem men de har inte svarat.

18 Och till rechaviternas hus säger Jeremia: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud: Eftersom ni har lyssnat till er far Jonadavs befallning och hållit (vaktat, skyddat, bevarat) alla hans budord (tydliga befallningar) och gjort efter allt som han har befallt er, 19 därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Det ska aldrig saknas en avkomling (inte huggas av) från Jonadav, Rachavs son, en man som står inför mitt ansikte alla dagar (för alltid).

36

Jeremias lidande som en Herrens profet (kap 36-45)

Introduktion

1 Och det skedde i det 4:e året av Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias (hebr. Joshijahos) son, Juda kung, att detta ord kom till Jeremia från Herren (Jahveh), han sa: 2 ”Ta dig en bokrulle och skriv i den alla de ord som jag har talat mot Israel och mot Juda och mot alla folkslag, från den dag jag [först] talade till dig, från Josias dagar och till denna dag. 3 Kanhända ska Juda hus höra all den ondska som jag har för avsikt att göra mot dem, så att de vänder om, varje man från sin onda väg och jag kan förlåta deras överträdelser och deras synder.”

4 Och Jeremia kallade på Baroch, Nerijas son, och Baroch skrev från Jeremias mun alla Herrens (Jahvehs) ord som han hade talat till honom på en bokrulle. 5 Och Jeremia befallde Baroch och sa: ”Jag är fängslad, jag kan inte gå till Herrens (Jahvehs) hus, 6 gå därför du och läs i rullen det som du har skrivit från min mun, Herrens (Jahvehs) ord, i öronen på folket i Herrens (Jahvehs) hus på en fastedag, och du ska också läsa det i öronen på hela Juda som kommer ut från sina städer. 7 Det kan hända att de ska framföra sina böner inför Herrens (Jahvehs) ansikte och ska vända om varje man från sin onda väg, för stor är vreden och raseriet som Herren (Jahveh) har talat till detta folk.”

8 Och Baroch, Nerijas son, gjorde allt som profeten Jeremia befallde honom, läste i skriftrullen Herrens (Jahvehs) ord i Herrens (Jahvehs) hus. 9 Och det skedde i 5:e året av Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias son, Juda kung, i den 9:e månaden [kislev – nov/dec] att de kungjorde en fasta inför Herrens (Jahvehs) ansikte, hela folket i Jerusalem och hela folket som kom från Juda städer till Jerusalem. 10 Och Baroch läste i skriftrullen Jeremias ord i Herrens (Jahvehs) hus i Gemarjas (hebr. Gemarjahos), skrivaren Shafans sons, kammare, på den övre gården i ingången till den nya porten i Herrens (Jahvehs) hus, i öronen på hela folket.

11 Och när Mika (hebr. Michajho), Gemarjas (hebr. Gemarjahos) son, Shafans son, hörde alla Herrens (Jahvehs) ord från hela bokrullen, 12 gick han ner till kungens hus in i skrivarens kammare. Och se, där satt alla furstar, skrivaren Elishama och Delajaho, Shemajahos son, och Elnatan, Achbors son, och Gemarja (hebr. Gemarjaho), Shafans son, och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Chananjas son, och alla furstar. 13 Och Mika (hebr. Michajho) berättade för dem alla de ord som han hade hört när Baroch läste skriftrullen i folkets öron. 14 Och alla furstarna sände Jehodi, Netanjas son, Shelemjahos son, Kushis son, till Baroch och sa: ”Ta bokrullen i din hand, varur du har läst i öronen på folket och kom.” 15 Och de sa till honom: ”Sitt, vi ber dig, och läs det i våra öron.”

Och Baroch läste det för dem (i deras öron). 16 Och det skedde när de hörde alla orden, att de blev rädda, varje man till sin granne och de sa till Baroch: ”Vi måste absolut berätta för kungen alla dessa ord.” 17 Och de frågade Baroch och sa: ”Berätta, vi ber dig, för oss, hur skrev du ner alla dessa ord från hans mun?” 18 Och Baroch sa till dem: ”Han uttalade alla dessa ord för mig med sin mun och jag skrev dem med bläck i bokrullen.”

19 Och furstarna sa till Baroch: ”Gå och göm er, du och Jeremia och låt ingen man veta var ni är.”

20 Och de kom in till kungens gård, men de hade deponerat bokrullen i skrivaren Elishamas kammare, och de berättade alla orden i kungens öron. 21 Och kungen sände Jehodi att hämta skriftrullen och han tog den från skrivaren Elishamas kammare. Och Jehodi läste ur den i kungens öron och i öronen på alla furstarna som stod bredvid kungen. 22 Och kungen satt i vinterhuset i den 9:e månaden [kislev – nov/dec; då regnperioden börjat och det är kallt och rått] och kaminen brann framför honom. 23 Och det skedde när Jehudi hade läst tre eller fyra kolumner att han (kungen) skar av den (bokrullen) med kniven och kastade den i elden som var i kaminen till dess hela skriftrullen var slukad av elden som var i kaminen. 24 Och de var inte rädda och rev inte isär sina kläder, kungen och alla hans tjänare som hörde alla dessa ord. 25 Och även Elnatan och Delajaho och Gemarja (hebr. Gemarjaho) hade vädjat till kungen att inte bränna bokrullen, men han lyssnade inte till dem. 26 Och kungen befallde Jerachmel, kungens son, och Serajaho, Azriels son, och Shelemjaho, Avdeels son, att ta skrivaren Baroch och profeten Jeremia, men Herren (Jahveh) hade gömt dem.

27 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia efter att kungen hade bränt skriftrullen och orden som Baroch hade skrivit efter Jeremias diktamen (ordagrant: ”från hans mun”), han sa: 28 ”Ta dig en annan skriftrulle och skriv i den alla de tidigare orden som var i den första skriftrullen, som Jojakim, Juda kung, har bränt. 29 Och över Jojakim, Juda kung, ska du säga: Så säger Herren (Jahveh): Du har bränt denna skriftrulle och sagt: Varför har du skrivit i den och sagt: Babels kung ska med säkerhet komma och ödelägga detta land, och ska få människa och djur att upphöra att finnas där? 30 Därför säger Herren (Jahveh) så om Jojakim, Juda kung: Han ska inte ha någon som sitter på Davids tron och hans döda kropp ska slängas ut till dagens hetta och till nattens frost. 31 Och jag ska hemsöka (utkräva av) honom och hans säd och hans tjänare för deras synder, och jag ska föra över dem och över Jerusalems invånare och över Juda män, all den ondska som jag har talat till dem, men de lyssnade inte.”

32 Och Jeremia tog en annan bokrulle och gav den till skrivaren Baroch, Nerijas son, som skrev i den från Jeremias mun alla bokens ord som Jojakim, Juda kung hade bränt i eld, och bredvid dem lades många liknande ord till.

37

Jeremias varning – Egypten en falsk trygghet

1 Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Josias (hebr. Joshijahos) son, regerade som kung istället för Konjaho, Jojakims (hebr. Jehojaqims) son, som Nebukadnessar, Babels kung, gjorde till kung i Juda land. 2 Och han och hans tjänare och folket i landet, lyssnade inte till Herrens (Jahvehs) ord som han talade genom profeten Jeremia.

3 Och kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) sände Jehochal, Shelemjas son, och Sefanja (hebr. Tsefanjaho), prästen Maasejas son, till profeten Jeremia och sa: ”Be, jag ber dig, för oss till Herren vår Gud (Jahveh Elohim).”

4 Och Jeremia kom och gick ut bland folket, för de hade inte satt honom i fängelse. 5 Och faraos armé hade kommit från Egypten, och när kaldéerna som belägrade Jerusalem hörde ryktet om dem bröt de upp från Jerusalem.

6 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till profeten Jeremia, han sa: 7 ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim): Så ska du säga till Juda kung som sänt dig till mig för att fråga mig: Se, faraos armé, som har kommit för att hjälpa dig, ska återvända till sitt eget land, Egypten. 8 Och kaldéerna ska komma tillbaka och strida mot staden, och de ska inta den och bränna den i eld.

9 Så säger Herren (Jahveh): Bedra inte er själva och säg: Kaldéerna ska säkert lämna oss, för de ska inte lämna. 10 Trots att du har slagit hela kaldéernas armé som stridit mot dig, och de som är kvar är sårade män bland dem, ska de likväl resa sig varje man i sitt tält och bränna denna stad i eld.”

11 Och det skedde att kaldéernas armé bröt upp från Jerusalem av fruktan för faraos armé, 12 och Jeremia gick ut från Jerusalem för att gå till Benjamins land och ta emot sin del i folkets mitt. 13 Och han var i Benjamins port och där var en ledare för vakten, vars namn var Irija, Shelemjas son, Chananjas son, och han tog tag i profeten Jeremia och sa: ”Du har avfallit till kaldéerna.”

14 Och Jeremia sa: ”Det är lögn, jag har inte avfallit till kaldéerna”, men han lyssnade inte på honom och Irija tog tag i Jeremia och förde honom till furstarna. 15 Och furstarna var arga på Jeremia och slog honom och satte honom i fängelse i skrivarens hus, Jehonatans hus, för de hade gjort det till ett fängelse.

16 Och Jeremia kom till fängelsehålan och till cellerna och Jeremia satt där många dagar. 17 Och kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) sände och hämtade honom och kungen frågade honom i hemlighet i sitt hus och sa: ”Finns det något ord från Herren (Jahveh)?” Och Jeremia sa: ”Det finns.” Och han sa: ”Du ska lämnas i Babels kungs hand.”

18 Och Jeremia sa till kung Sidkia: ”I vad har jag syndat mot dig eller mot dina tjänare eller mot detta folk eftersom du sätter mig i fängelse? 19 Var är nu dina profeter som profeterade för dig och sa: Babels kung ska inte komma mot dig, inte mot detta land? 20 Och nu, lyssna, jag ber dig, min herre kungen: Låt min bön, jag ber dig, bli framförd inför dig, att du inte låter mig återvända till skrivaren Jehonatans hus, annars dör jag där.”

21 Och kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) befallde och de överlät Jeremia till gårdsvakten och de gav honom en kaka bröd varje dag från bagarens gata till dess allt bröd i staden var slut. Så förblev Jeremia på vaktgården.

38

Jeremia kastas i en cistern för att dö

1 Och Shefatja, Matans son, och Gedaljaho, Pashchors son, och Jochal, Shelemjahos son, och Pashchor, Malkijahs son, hörde orden som Jeremia talade till hela folket och han sa: 2 ”Så säger Herren (Jahveh): Den som är kvar i denna stad ska dö för svärdet, genom hungersnöd och av pesten, men den som går ut till kaldéerna ska leva, och hans liv ska bli som ett byte för honom och han ska leva. 3 Så säger Herren (Jahveh): Denna stad ska med säkerhet bli given i händerna på Babels kungs armé, och han ska ta den.”

4 Och furstarna sa till kungen: ”Låt denne man, vi ber dig, bli dödad, så mycket som han försvagar händerna på stridsmännen som är kvar i denna stad och folkets händer, när han talar sådana ord till dem, för denne man söker inte folkets bästa utan skadar dem.”

5 Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho), kungen, sa: ”Se, han är i er hand, för kungen är inte den som kan göra något mot er.”

6 Och de tog Jeremia och kastade honom i kungens son Malkijahos [här används en längre form av namnet Malikijah, se vers 1] vattencistern som fanns på vaktgården, och de firade ner honom med ett rep. Men i vattencisternen fanns inget vatten utan gyttja, och Jeremia sjönk i gyttjan.

7 Eved-Melech, en kushit [från Nubien, nuvarande Sudan och delar av Etiopien], var en av hovmännen som befann sig i kungapalatset och fick höra att de [andra hovmännen] hade kastat Jeremia i [den tomma men gyttjiga] vattencisternen. Samtidigt satt kungen [Sidkia] i Benjaminporten [som fungerade som Jerusalems domstol], 8 så Eved-Melech lämnade kungapalatset för att gå och tala med kungen och sa: 9 ”Min herre och konung. [Vet du vad några av hovmännen har gjort?] Dessa män har gjort något ont mot profeten Jeremia. De har kastat honom i vattencisternen och lämnat honom att dö där av hunger nu när det inte längre finns något bröd i staden [på grund av babyloniernas belägring av Jerusalem].”

10 Kungen gav då kushiten Eved-Melech denna befallning: ”Ta med dig 30 män härifrån och dra upp profeten Jeremia ur brunnen innan han dör.”

11 Så Eved-Melech tog med sig männen, men gick först in i kungens hus till ett rum [förråd] under skattkammaren. Där tog han några trasor och gamla utslitna kläder och firade ner dem till Jeremia i brunnen med rep. 12 Kushiten Eved-Melech ropade till Jeremia: ”Lägg trasorna och kläderna i armhålorna [som vaddering och skydd] under repen!”

Jeremia gjorde som han blivit tillsagd, 13 och de drog upp honom med repen ur brunnen. Men Jeremia var tvungen att stanna på vaktgården [som fånge].

Samtal med den trolöse Sidkia

14 Sedan sände Sidkia (hebr. Tsidqijaho), kungen, [bud] efter profeten Jeremia och hämtade honom till sig i den tredje ingången som var i Herrens (Jahvehs) hus och kungen sa till honom: ”Jag ska fråga dig en sak, göm ingenting för mig.”

15 Och Jeremia sa till Sidkia: ”Om jag berättar det för dig, ska du då inte med säkerhet döda mig? Och om jag ger dig råd lyssnar du inte till mig.”

16 Och Sidkia, kungen, gav sin ed i hemlighet till Jeremia och sa: ”Herren (Jahveh) lever, som har gjort till oss dessa själar (låtit oss leva). Jag ska inte döda dig och jag ska inte ge dig i dessa mäns hand som står efter ditt liv.”

17 Och Jeremia sa till Sidkia: ”Så säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), Israels Gud (Elohim): Om du går ut till Babels kungs furstar, då ska du (din själ) leva och denna stad [Jerusalem] ska inte brännas i eld, och du ska leva, du och ditt hus. 18 Men om du inte går ut till Babels kungs furstar, då ska denna stad bli given i kaldéernas hand och de ska bränna den i eld och du ska inte kunna fly från deras hand.”

19 Och Sidkia, kungen, sa till Jeremia: ”Jag är rädd för judarna som har avfallit till kaldéerna, ifall de ger mig i deras hand och de hånar mig.”

20 Och Jeremia sa: ”De ska inte ge dig. Lyssna, jag ber dig, till Herrens (Jahvehs) röst i det som jag talar till dig, så ska det bli väl med dig och din själ ska leva. 21 Men om du vägrar att gå ut, detta är Herrens (Jahvehs) ord som han har visat mig: 22 Se, alla kvinnor som har lämnat Juda kungs hus ska bli bortförda till Babels kungs furstar och dessa kvinnor ska säga:

Dina [så kallade] nära vänner (ordagrant: dina bräckliga fridsmänniskor eller bräckliga människor av din shalom) [Jer 20:10] har förlett dig

och övervunnit dig.

Dina fötter har sjunkit ner i gyttjan

och de har vänt tillbaka [dina vänner har övergett dig].

23 Och de ska föra ut alla dina fruar och dina barn till kaldéerna, och du ska inte kunna fly ur deras hand utan bli tagen av Babels kungs hand och du ska förorsaka att denna stad blir bränd i eld.”

24 Då sa Sidkia (hebr. Tsidqijaho) till Jeremia: ”Låt ingen man få veta dessa ord och du ska inte dö.” 25 Men om furstarna hör att jag har talat med dig och de kommer till dig och säger till dig: ”Berätta för oss vad du har talat till kungen och vad kungen talat till dig, dölj det inte för oss, och vi ska inte döda dig”, 26 då ska du säga till dem: ”Jag lade fram min bön inför kungen att han inte skulle låta mig återvända till Jehonatans hus för att dö där.”

27 Och alla furstarna kom till Jeremia och frågade honom, och han berättade för dem efter alla dessa ord som kungen befallt honom. Och de slutade tala med honom, för ärendet avhördes inte.

28 Och Jeremia bodde på vaktgården till den dag Jerusalem blev intaget. Och det skedde när Jerusalem blev intaget.

39

Jerusalems fall

1 I Sidkias (hebr. Tsidqijaho), Juda kungs 9:e år, i den 10:e månaden [tevet – dec/jan] kom Nebukadnessar, Babels kung, och hela hans armé mot Jerusalem och belägrade det. 2 I Sidkias (hebr. Tsidqijahos) 11:e år i den fjärde månaden på den 9:e dagen i månaden gjordes en genombrytning i staden 3 så att alla Babels kungs furstar kom in och satt i den mellersta porten, Nergal-Sharetser, Samgar-Nevo, Sarsechim, Rav-Saris, Nergal-Sharetser Ravmag med alla Babels kungs övriga furstar. 4 När Sidkia, Juda kung, och alla hans stridsmän såg dem försökte de fly. Så de gick ut genom staden på natten, de tog vägen genom kungens trädgård, genom porten mellan de två murarna, och han [Sidkia] gick ut Aravavägen [västerut mot Jordandalen].

5 Men kaldéernas armé jagade efter dem och tog Sidkia på Jerikos slätt [i Jordandalen, han tänkte fly till Moab eller Ammon och söka asyl], och när de hade tagit honom förde de honom till Nebukadnessar, Babels kung, till Rivla i Chamats land [centrala Syrien] och han [Nebukadnessar] talade domar över honom. 6 Och Babels kung slog Sidkias söner i Rivla, inför hans ögon. Också alla de förnäma (ledare) i Juda slog Babels kung. 7 Och han stack ut Sidkias ögon och band honom i fjättrar och bar honom till Babel.

8 Och kaldéerna brände kungens hus och folkets hus i eld och bröt ner Jerusalems murar. 9 Och Nevozaradan, ledaren för vakten bar bort de fångna till Babel, kvarlevan av folket som var kvar i staden, även desertörerna som hade gått över till honom, med resten av folket som var kvar. 10 Men Nevozaradan, ledaren för vakten, lämnade de klena av folket som inte hade något i Juda land och gav dem vingårdar och fält den dagen.

11 Och Nebukadnessar, Babels kung, gav befallning om Jeremia till Nevozaradan, ledaren för vakten, och sa: 12 ”Ta honom och se efter honom väl (ordagrant: placera ditt öga på honom) och skada honom inte, utan gör mot honom som han talar till dig.” 13 Då sände Nevozaradan, ledaren för vakten, och Nevoshazban överbefälhavaren (hebr. rav-saris), och Nergal-Sharetser Ravmag och alla Babels kungs kaptener [bud], 14 de sände [bud] och tog ut Jeremia från vaktgården och överlät honom till Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, som skulle föra hem honom så att han bodde bland folket.

Jeremias samtal med den vänlige Eved-Melech

15 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia medan han var instängd i vaktgården, han sa: 16 Gå och tala till Eved-Melech (betyder kungens tjänare), kushiten och säg: ”Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Se, jag ska föra mina ord över denna stad för ont och inte för gott, och de ska bli fullbordade inför dig den dagen. 17 Men jag ska befria dig den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), och du ska inte ges i händerna på de män som du är rädd för. 18 Jag ska verkligen befria dig och du ska inte falla för svärdet utan vinner ditt liv som ett byte, eftersom du har litat på mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).”

40

Jeremia blir fri

1 Ordet som kom till Jeremia efter att Nevozaradan, ledaren för vakten, hade låtit honom gå från Rama, när han hade tagit honom bunden i kedjor bland alla Jerusalems och Juda fångar som bars bort i fångenskap till Babel. 2 Och ledaren för vakten tog Jeremia och sa till honom: ”Herren din Gud (Jahveh Elohim) talade denna ondska över denna plats 3 och Herren (Jahveh) har fört fram det och gjort som han talade eftersom ni har syndat mot Herren (Jahveh) och inte har lyssnat på hans röst, därför kommer dessa ting över er. 4 Och nu, se, jag löser dig idag från kedjorna som är på dina händer. Om det är gott i dina ögon att komma med mig till Babel, kom, jag ska se med välvilja på dig, men om det är ont i dina ögon att följa med mig till Babel, låt bli. Se hela landet är framför dig, dit det är gott och rätt i dina ögon att gå, gå dit.” 5 Men han ville inte vända tillbaka. ”Gå då tillbaka till Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, som kungen i Babel har gjort till guvernör över städerna i Juda och bo med honom bland folket, eller gå varthelst det är rätt i dina ögon att gå.”

Och ledaren för vakten gav honom ett underhåll och en gåva och lät honom gå. 6 Och Jeremia gick till Gedaljaho, Achiqams son, till Mitspah och bodde med honom bland folket som var kvar i landet.

Gedaljaho dödas

7 Och när alla kaptener över trupperna som var på fälten, de och deras män, hörde att kungen i Babel hade gjort Gedaljaho, Achiqams son, till guvernör i landet, och hade anförtrott honom män och kvinnor och barn och de klenaste i landet av dem som inte förts bort i fångenskap till Babel, 8 då kom de till Gedaljaho i Mitspah, Jishmael, Netanjahos son, och Jochanan och Jonatan, Qareachs söner, och Seraja, Tanchumets son och netofatiten Ofajs söner, och Jezanjaho, Maachatis son, de och deras män. 9 Och Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, gav sin ed till dem och till deras män och sa: ”Var inte rädda för att tjäna kaldéerna. Bo i landet och tjäna Babels kung och det ska gå väl för er. 10 Och jag, se, jag ska bo i Mitspah och stå inför kaldéerna som kommer till oss, men ni, samla er vin och sommarens skörd och olja och lägg det i era kärl och bo i städerna som ni har tagit.”

11 Och även alla judar som var i Moab och bland Ammons söner och i Edom och som var i alla länder, hörde att Babels kung hade lämnat en kvarleva i Juda och satt Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, över dem. 12 Då återvände alla judar från de platser dit de blivit bortdrivna och kom till Juda land och till Gedaljaho, till Mitspah och samlade druvor och sommarskörd i stor myckenhet.

13 Och Jochanan, Qareas son, och alla kaptener över trupperna som var på fältet kom till Gedaljaho, till Mitspah, 14 och sa till honom: ”Vet du att Baalis, Ammons söners kung, har sänt Jishmael, Netanjahos son, att ta ditt liv?” Men Gedaljaho, Achiqams son, trodde dem inte.

15 Och Jochanan, Qareas son, talade till Gedaljaho i Mitspah i hemlighet och sa: ”Låt mig gå, jag ber dig, och jag ska slå Jishmael, Netanjahos son, och ingen man ska veta något. Varför skulle han ta ditt liv så att alla judar som har samlats hos dig skulle bli förskingrade och kvarlevan i Juda gå under?”

16 Men Gedaljaho, Achiqams son, sa till Jochanan, Qareas son: ”Du ska inte göra denna sak, för du talar lögn om Jishmael.”

41

1 Och det skedde i den 7:e månaden [tishri – sept/okt], att Jishmael, Netanjahos son, Elishamas son, av kunglig säd (börd) och en av kungens huvudledare, och tio män med honom kom till Gedaljaho, Achiqams son, till Mitspah och där åt de bröd tillsammans i Mitspah. 2 Och Jishmael, Netanjahos son, och de tio männen som var med honom steg upp och slog Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, med svärdet och dödade honom som Babels kung hade gjort till guvernör över landet. 3 Jishmael dödade alla judar som var med honom, med Gedaljaho i Mitspah, och kaldéerna som blev funna där, stridsmännen.

4 Och det skedde den andra dagen efter att han dödat Gedaljaho att ingen man visste (kände till) det. 5 Och det kom män från Shechem [nuvarande Nablus, se 1 Mos 12:6], från Shilo och från Samarien, 80 män som hade sina skägg avrakade och sina kläder sönderrivna och hade skurit sig själva, de hade matoffer och rökelse i sina händer för att föra det till Herrens (Jahvehs) hus. 6 Och Jishmael, Netanjahos son, gick ut från Mitspah för att möta dem, gråtande hela vägen när han gick, och det skedde när han mötte dem att han sa till dem: ”Kom till Gedaljaho, Achiqams son.” 7 Och det skedde när de kom in i staden att Jishmael, Netanjahos son, dödade dem och kastade dem mitt i cisternen, han och männen som var med honom. 8 Men det fanns tio män ibland dem som sa till Jishmael: ”Döda oss inte för vi har lager gömda på fältet, av vete och av korn och av olja och av honung.” Så han avhöll sig och dödade dem inte bland deras bröder. 9 Och cisternen (brunnen) som Jishmael kastade alla döda kroppar i från männen som han dödat vid sidan om Gedaljaho, var den som kung Asa hade gjort av fruktan för Israels kung Baasa, den fyllde Jishmael, Netanjahos son, med dem som var dödade.

10 Och Jishmael bar bort i fångenskap hela återstoden av folket som var i Mitspah, kungens döttrar och hela folket som var kvar i Mitspa, som Nevozaradan, ledaren för vakten, hade överlåtit till Gedaljaho, Achiqams son. Jishmael, Netanjahos son, bar bort dem i fångenskap och lämnade för att gå över till Ammons söner.

11 Men när Jochanan, Qareas son, och alla kaptener över trupperna som var med honom, hörde om allt det onda som Jishmael, Netanjahos son, hade gjort, 12 då tog de alla män och gick och stred mot Jishmael, Netanjahos son, och fann honom vid de stora vattnen som är i Givon. 13 Och det skedde när allt folk som var med Jishmael såg Jochanan, Qareas son, och alla kaptener över trupperna som var med honom, då blev de glada. 14 Och allt folk som Jishmael hade fört bort i fångenskap från Mitspah såg sig om och återvände och gick till Jochanan, Qareas son. 15 Men Jishmael, Netanjahos son, flydde från Jochanan med 8 män och gick till Ammons söner.

Flykt till Egypten

16 Och Jochanan, Qareas son, och alla kaptener för trupperna som var med honom, tog hela kvarlevan av folket som han hade återvunnit från Jishmael, Netanjahos son, från Mitspah, efter det att han dödat Gedaljaho, Achiqams son, männen, stridsmännen och kvinnorna och barnen och ledarna som han hade fört tillbaka från Givon, 17 och de lämnade och bodde i Gerot-Kimham, som är vid Betlehem, för att gå till Egypten, 18 på grund av kaldéerna, för de var rädda för dem eftersom Jishmael, Netanjahos son, hade dödat Gedaljaho, Achiqams son, som Babels kung gjort till guvernör över landet.

42

1 Och alla kaptener över trupperna och Jochanan, Qareas son, och Jezanja, Hoshajas son, och hela folket från de minsta till de största, kom nära 2 och sa till profeten Jeremia: ”Låt, vi ber dig, vår bön bli mottagen inför dig, och be för oss till Herren din Gud (Jahveh Elohim) för hela denna kvarleva, för några få är kvar av många, som dina ögon kan se, 3 att Herren din Gud (Jahveh Elohim) ska berätta för oss vilken väg vi ska gå och vad vi ska göra.” 4 Och profeten Jeremia sa till dem: ”Jag har hört er, se, jag ska be till Herren (Jahveh) er Gud (Elohim) efter era ord, och det ska ske att vadhelst Herren (Jahveh) ska svara er, det ska jag berätta för er, jag ska inte undanhålla något från er.”

5 Och de sa till Jeremia: ”Herren (Jahveh) är ett sant och trofast vittne mot oss, om vi inte gör efter alla de ord som Herren din Gud (Jahveh Elohim) sänder [genom] dig till oss. 6 Om det är gott eller om det är ont ska vi lyssna till Herren vår Guds (Jahveh Elohims) röst till vilken vi har sänt dig, för att det ska gå väl för oss när vi lyssnar till Herren vår Guds (Jahveh Elohims) röst.”

7 Och det skedde efter tio dagar att Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia. 8 Och han kallade på Jochanan, Qareas son, och alla kaptener över trupperna som var med honom och hela folket från den minste till den störste, 9 och sa till dem: ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), till dem som har sänt mig att framlägga era böner inför honom: 10 Om ni fortsätter att vistas i detta land, då ska jag bygga upp er och inte riva ner er, och jag ska plantera er och inte rycka upp er, för jag ska ändra mig om det onda som jag har gjort mot er. 11 Var inte rädda för Babels kung som ni är rädd för, var inte rädda för honom, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), för jag är med er för att frälsa er och befria er från hans hand. 12 Och jag ska ge er nåd (barmhärtighet – hebr. rachamim) och smeka er och få er att återvända till ert eget land.

13 Men om ni säger: Vi ska inte vistas i detta land, och inte lyssnar till Herren er Guds (Jahveh Elohims) röst, 14 och säger: Nej, men vi ska gå till Egyptens land, där vi inte ska se krig, inte höra ljudet av shofaren, inte hungra efter bröd och där ska vi vistas – 15 så nu, lyssna då till Herrens (Jahvehs) ord ni Juda kvarleva. Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Om ni verkligen sätter ert ansikte till att gå till Egypten och gå dit och vistas där, 16 då ska det ske att svärdet som ni fruktar ska komma ikapp er där i Egyptens land och hungersnöden som ni fruktar ska följa er intensivt där i Egypten och där ska ni dö. 17 Så ska det bli med alla män som sätter sitt ansikte till att gå till Egypten och vistas där. De ska dö för svärdet, genom hungersnöd och genom pest, och ingen av dem ska bli kvar eller kunna fly från ondskan som jag för över dem. 18 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Som min vrede och mitt raseri har varit uthällt över Jerusalems invånare, så ska mitt raseri hällas ut över er när ni kommer in i Egypten, och ni ska bli till avsky och häpnad och en förbannelse och en förebråelse, och ni ska inte se denna plats igen.

19 Herren (Jahveh) har talat över er, Juda kvarleva: Gå inte till Egypten, vet med säkerhet att jag har varnat er idag. 20 För ni har agerat förrädiskt mot er själva (era egna själar), eftersom ni har sänt mig till Herren er Gud (Jahveh Elohim) och sagt: Be för oss till Herren vår Gud (Jahveh Elohim) och allt det som Herren vår Gud (Jahveh Elohim) ska säga ska du berätta för oss och vi ska göra det. 21 Och idag har jag berättat det för er, men ni har inte lyssnat till Herren er Guds (Jahveh Elohims) röst i någonting som han har sänt mig med till er. 22 Och nu, vet med säkerhet att ni ska dö för svärdet, av hungersnöden och av pesten på den plats dit er önskan tar er för att vistas där.”

43

1 Och det skedde när Jeremia hade slutat tala till hela folket alla Herren deras Guds (Jahveh Elohims) ord varmed Herren deras Gud (Jahveh Elohim) sände honom till dem, alla dessa ord, 2 att Asarja (hebr. Azarjah), Hoshajas son, och Jochanan, Qareas son, och alla stolta män sa strängt till Jeremia: ”Du talar lögn, Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har inte sänt dig för att säga: Ni ska inte gå till Egypten för att vistas där, 3 utan Baroch, Nerijas son, har vänt dig emot oss för att ge oss i kaldéernas hand så att de kan döda oss och bära bort oss som fångar till Babel.”

4 Och Jochanan, Qareas son, och alla kaptenerna över trupperna och hela folket lyssnade inte till Herrens (Jahvehs) röst, till att bo i Juda land. 5 Och Jochanan, Qareas son, och alla kaptenerna över trupperna, tog hela kvarlevan av Juda som hade återvänt från alla länder dit de hade fördrivits för att vistas i Juda land, 6 männen (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft) och kvinnorna och barnen och kungens döttrar och varje person som Nevozaradan, ledaren för vakten, hade lämnat med Gedaljaho, Achiqams son, Shafans son, och profeten Jeremia och Baroch, Nerijas son, 7 och de kom till Egyptens land, för de lyssnade inte till Herrens (Jahvehs) röst och de kom till Tachpanches.

Jeremias varning – Egypten kan inte beskydda

8 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Jeremia i Tachpanches, han sa: 9 ”Ta stora stenar i din hand och göm dem i murbruket i stommen som är vid ingången till faraos hus i Tachpanches inför Juda mäns ögon 10 och säg till dem: Så säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Sebaot Elohim), Israels Gud (Elohim): Se jag ska sända efter och hämta Nebukadnessar, Babels kung, min tjänare, och jag ska sätta hans tron på dessa stenar som jag har gömt, och han ska sprida ut sin kungliga paviljong över dem. 11 Och han ska komma och han ska slå Egyptens land, de som är ämnade för döden ska dö, och de som är ämnade för fångenskap ska gå i fångenskap, och de som är ämnade för svärdet till svärdet. 12 Och jag ska tända en eld i Egyptens gudars hus och han ska bränna dem och bära bort dem i fångenskap. Och han ska vika ihop Egyptens land som en herde viker ihop sina kläder och han ska gå därifrån i frid (shalom). 13 Han ska bryta Beit-Shemesh pelare som är i Egyptens land och Egyptens gudars hus ska han bränna i eld.”

44

1 Ordet som kom till Jeremia om alla judar som bor i Egyptens land – de som bor i Migdol [i norra Egypten] och i Tachpanches [nordöstra Egypten] och i Nof [Memfis, 2 mil söder om moderna staden Kairo] och i Patros land [övre Egypten; dalgången längs med Nilen söder om Kairo] – och han sa:

2 ”Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Ni har sett allt ont som jag har fört över Jerusalem och över Juda städer och se, denna dag är de ödelagda och ingen bor i dem 3 på grund av deras ondska som de har begått för att provocera mig i det de gick för att offra och tjäna andra gudar som de inte känner, varken de eller ni eller era fäder. 4 Och jag sände till er alla mina tjänare profeterna, sände dem tidigt och ofta och sa: Gör inte dessa avskyvärda ting som jag hatar. 5 Men de lyssnade inte och böjde (lutade, vände) inte sitt öra till att vända om från sin ondska, till att avhålla sig från att offra till andra gudar. 6 Därför är mitt raseri och min vrede uthälld och upptänd i Juda städer och på gatorna i Jerusalem, och de är förlorade och ödelagda som denna dag.

7 Och nu säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), Israels Gud (Elohim): Varför har ni begått denna stora ondska mot er själva (era egna själar)? Ni utrotar (hugger av från er) man och kvinna, barn och dibarn från Juda mitt, utan att lämna någon kvar. 8 Ni provocerar mig med era händers arbete när ni offrar till andra gudar i Egyptens land, dit ni har gått för att vistas, så att ni blir utrotade (avhuggna) och blir en förbannelse och en förebråelse bland jordens folkslag. 9 Har ni glömt era fäders onda gärningar och Juda kungars onda gärningar och deras fruars onda gärningar och era egna onda gärningar och era fruars onda gärningar som de har begått i Juda land och på Jerusalems gator? 10 De [ditt folk] har inte krossat sig [i ödmjukhet böjt sig inför Gud] till denna dag. De har inte fruktat och har inte vandrat i min undervisning (hebr. Torah) eller i mina förordningar (ordagrant: saker inristat) som jag ställt fram för er och för era fäder.

11 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim) så: Jag har satt mitt ansikte mot er för ont, och till att utrota (hugga av) hela Juda. 12 Och jag ska ta Juda kvarleva som har vänt sina ansikten till att gå till Egypten och vistas där, och de ska bli uppslukade. I Egyptens land ska de falla, de ska slukas av svärdet och av hungersnöden, de ska dö från den minste till den störste, genom svärd och genom hungersnöd och de ska bli till avsky och till häpnad och en förbannelse och en förebråelse. 13 För jag ska straffa dem som bor i Egyptens land som jag har straffat Jerusalem med svärdet, med hungersnöden och med pesten, 14 så att ingen av Juda kvarleva som har gått till Egyptens land för att vistas där ska kunna fly eller bli kvar så att de kan återvända till Juda land, till vilket de har en längtan att återvända för att bo där, för ingen ska återvända förutom flyktingarna [fångarna i Babel].”

15 Och alla män som visste att deras fruar offrat till andra gudar och alla kvinnor som stått bredvid, en stor församling, hela folket som bodde i Egyptens land, i Patros [södra Egypten], svarade Jeremia och sa: 16 ”Ordet som du har talat till oss i Herrens (Jahvehs) namn, ska vi inte lyssna till. 17 Men vi ska verkligen verkställa varje ord som har gått ut från vår mun, till att offra till himmelens drottning, och hälla ut dryckesoffer till henne, som vi har gjort, vi och våra fäder, våra kungar och furstar i Juda städer och på Jerusalems gator, för då hade vi rikligt med bröd och var välbeställda och såg inget ont. 18 Men sedan vi slutat att offra till himmelens drottning och hälla ut dryckesoffer till henne har vi saknat allt och har blivit slukade av svärdet och av hungersnöden. 19 Och är det vi som har offrat till himmelens drottning och hällt ut dryckesoffer till henne? Har vi gjort kakor åt henne med hennes bild (gjort en avbild – hebr. atsav) och hällt ut dryckesoffer till henne utan våra män?”

20 Och Jeremia talade till hela folket, till männen och till kvinnorna, till hela folket som hade gett honom detta svar och sa: 21 ”Offren som ni offrat i Juda städer och på Jerusalems gator, ni och era fäder, era kungar och era furstar och folket i landet, har inte Herren (Jahveh) kommit ihåg dem, och har de inte stigit upp över hans hjärta? 22 Och Herren (Jahveh) kan inte längre lyfta sitt ansikte för alla era onda gärningar, på grund av styggelserna som ni har begått. Därför har ert land blivit en ödemark och till häpnad och en förbannelse, utan invånare som det är idag. 23 Eftersom ni har offrat och har syndat mot Herren (Jahveh) och inte har lyssnat till Herrens (Jahvehs) röst, inte vandrat i hans undervisning, inte i hans förordningar (ordagrant: saker inristat) och inte i hans stadgar (vittnesbörd), därför har detta onda drabbat er som det är idag.”

24 Och Jeremia sa till hela folket och till alla kvinnor: ”Hör Herrens (Jahvehs) ord, hela Juda som är i Egyptens land: 25 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim): Både ni och era fruar har talat med era munnar, och med era händer har ni fullbordat det och sagt: Vi ska verkligen verkställa våra löften som vi har lovat till att offra till himmelens drottning och hälla ut dryckesoffer till henne. Ni ska verkligen infria era löften och verkligen verkställa era löften. 26 Därför hör Herrens (Jahvehs) ord, hela Juda som bor i Egyptens land: Se, jag har avlagt en ed vid mitt stora namn, säger Herren (Jahveh), för att mitt namn inte mer ska nämnas i munnen på någon man från Juda och säga: ’Herren Herren (Adonai Jahveh) lever’, i hela Egypten. 27 Se, jag vakar över dem för ont och inte för gott. Och alla Juda män som är i Egyptens land ska slukas av svärdet och av hungersnöden till dess det är slut på dem. 28 Och de som undkommer svärdet ska återvända från Egyptens land till Juda land, ett litet antal, och de ska veta, hela Juda kvarleva som har kommit till Egyptens land för att vistas där, vems ord som förblir (består, är starkt, upprätt, har framgång, gör gott, hjälper – hebr. qom), mina eller deras.

29 Och detta ska vara tecknet för er, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), att jag ska straffa er på denna plats, för att ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att mina ord verkligen står er emot för ont. 30 Så säger Herren (Jahveh): Se, jag ska ge farao Chafra [även känd som Apries, styrde 587-570 f.Kr], Egyptens kung, i hans fienders hand, och i handen på dem som söker hans själ (liv) så som jag gav Sidkia (hebr. Tsidqijaho), Juda kung, i Nebukadnessars, Babels kungs, hand, hans fiende som sökte hans själ (liv).”

45

Sammanfattning

1 Ordet som profeten Jeremia talade till Baroch, Nerijas son, när han skrev dessa ord i en bok vid Jeremias mun, i det 4:e året till Jojakim (hebr. Jehojaqim), Josias (hebr. Joshijahos) son, Juda kung, han sa: 2 ”Så säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim), om dig Baroch: 3 Du säger: Ve mig! För Herren (Jahveh) har lagt sorg till min smärta. Jag är trött på min klagan och jag finner ingen vila (ro).

4 Så ska du säga till honom:

Så säger Herren (Jahveh):

Se, det som jag har byggt upp

ska jag bryta ner

och det som jag har planterat

ska jag rycka upp,

och detta i hela landet. 5 Och du söker åt dig det som är stort, sök det inte, för se jag ska föra ondska över allt kött, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), men din själ (ditt liv) ska jag ge dig som ett byte på alla platser dit du går.”

46

Nio nationer

Egypten

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Jeremia över folkslagen.

2 Till Egypten. Över farao Nechos, Egyptens kungs, armé, som är vid floden Eufrat i Karkemish, som Nebukadnessar, Babels kung, slog i Jehojaqims, Josias (hebr. Joshijahos) sons, Juda kungs, 4:e år.

3 Gör i ordning din mindre [runda] sköld och din stora [rektangulära] stridssköld

och kom till striden.

4 Spänn för hästarna

och stig upp, ni ryttare,

och ställ upp er (inta era positioner)

med era hjälmar,

polera spjuten,

ta på er pansaren (hebr. ciyron).

5 Varför ser jag dem förskräckta

och vända bakåt?

Och deras mäktiga är nedslagna

och de har flytt i hast utan att se tillbaka,

skräck från alla sidor,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

6 De snabba kan inte fly bort,

de mäktiga kan inte undkomma,

i norr vid floden Eufrat

har de snubblat och fallit.

7 Vem är detta likt Nilen som reser sig,

som floden, vars vatten virvlar runt?

8 Egypten är lik Nilen som reser sig

och lik floden vars vatten virvlar runt

och han säger: ”Jag ska stiga upp, jag ska täcka jorden,

jag ska fördärva staden och dess invånare.”

9 Stig upp på hästarna

och gör vagnarna redo

och låt de mäktiga männen (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft) dra ut.

Kush [nuvarande Etiopien och Sudan] och Put (hebr. Pot) [motsvarar nuvarande Libyen] för att hantera skölden,

loditerna för att hantera och böja bågen.

10 Och den dagen ska Herren (Adonai), Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

ha en hämndens dag då han hämnas sina motståndare,

och svärdet ska sluka och bli mätt

och ska bli drucket med deras blod,

för Herren (Adonai), Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), slaktar i landet

i norr vid floden Eufrat.

11 Gå upp till Gilead och hämta åt dig balsam,

du jungfru Egyptens dotter,

fåfängt använder du många läkemedel,

för det finns ingen bot för dig.

12 Folkslagen har hört om din skam [Egyptens stora nederlag],

och jorden är full av ditt rop (skrik),

för [i flykten i panik] snavar den ene hjälten på den andre

och de faller båda tillsammans.

13 Ordet som Herren (Jahveh) talade till profeten Jeremia då Nebukadnessar, Babels kung, kom för att slå Egyptens land. [Versen är en överskrift till den andra sektionen över Egyptens öde, se vers 14-24.]

14 Berätta i Egypten och låt det höras i Migdol

och låt det höras i Nof [Memfis] och Tachpanches,

säg: ”Stå fast och gör dig redo

för svärdet har slukat runt omkring dig.”

15 Varför är dina mäktiga [alla Egyptens avgudar] omstörtade?

Han [Apis, den största guden gestaltad som en tjur] stod inte eftersom Herren (Jahveh) kastade ner honom.

16 Han fick många att snubbla,

de föll den ene över den andre och [de egyptiska handelsmännen utomlands] sa:

”Stå upp och låt oss återvända till vårt eget folk

och till vårt födelseland, från det förtryckande svärdet.”

17 De ropade där: ”Farao, Egyptens kung – ett oväsen (stort tumult, kaos),

han har passerat den utsatta tiden (försummat sin tid).” [Går också att tolka som han får ett öknamn: Bullret som aldrig kom.]

18 Jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Kungen,

vars namn är Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Lika säkert som Tavor bland bergen

och Karmel vid havet ska han komma.

19 Du dotter som bor i Egypten,

klä dig själv till att gå i fångenskap,

för Nof [Memfis] ska bli ödsligt

och ska läggas i förfall utan invånare.

20 Egypten är en mycket vacker kviga

men en ”bitare” (svärm av bromsar – hebr. qeres) [Nebukadnessar som] kommer ut från norr, de kommer.

[Hebr. qeres används bara här, ordet härrör från ordet att bita, vinka eller dra ihop. Det syftar troligtvis på en bitande eller flygande insekt. Metaforen och parallellismen här gör att det troligtvis syftar på en svärm av bromsar som ger sig på boskap – kvigan Egypten.]

21 Även köpmännen i hennes mitt

är som kalvar i stallet,

för de har vänt tillbaka, de har alla flytt tillsammans,

de stannar inte [i ”båset”],

för dagen för deras olycka har kommit över dem,

deras besökelsetid.

22 Deras ljud är som en orms [som flyr],

för de marscherar med en armé

och kommer emot dem med yxor

som skogshuggare.

23 De hugger ner skogen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

så att den inte kan genomsökas,

för de är fler än gräshopporna, de går inte att räkna.

24 Egyptens dotter är satt i skam.

Hon är given i handen på folket i norr.

25 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), säger: Se, jag ska straffa Amon [en egyptisk solgud] från No [Thebe, nuvarande Luxor] och farao och Egypten med hennes gudar och hennes kungar, farao och de som litar på honom. 26 Och jag ska ge dem i deras hand som söker deras själ (liv) i Nebukadnessars, Babels kungs, hand och i hans tjänares hand, och därefter ska det bli bebott som det var i forna dagar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

27 Men frukta inte, Jakob, min tjänare.

Var inte bestört, Israel,

för se, jag ska rädda dig från långt bort,

och din säd (dina efterkommande) från deras fångenskaps land.

Och Jakob ska åter vara stilla

och väl till mods och ingen ska oroa honom.

28 Frukta inte, Jakob, min tjänare, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

för jag är med dig,

jag ska helt göra slut på alla de folkslag

dit jag har drivit bort dig,

men jag ska inte göra helt slut på dig,

och jag ska fostra (disciplinera) dig i omgångar,

men jag ska inte fullständigt fördärva dig.

47

Sju nationer – från syd till nord

1 [Nu följer sju nationer mellan stormakterna Egypten (Jer 46) i syd och Babylon (Jer 50-51) i norr. Uppräkningen går från syd, sedan öst och sist norr.]

Filistéerna

Herrens (Jahves) ord som kom till profeten Jeremia angående filistéerna, innan farao slog Gaza.

[Det skulle kunna vara farao Psammetichus I, som attackerade Gaza i slutet av sin regeringstid före sin död 610 f.Kr. Om det var farao Necho kan det ha varit 609 f.Kr. eller efter slaget vid Megiddo. Den grekiska historikern Herodotos skriver att Necho intog staden Kadytis (vilket antas vara Gaza) efter att han besegrat Josiah i Megiddo. Denna attack skedde 605 f.Kr. på tillbakavägen från hans seger i Karkemish. Det kan också vara 601 f.Kr., sedan Necho besegrat Nebukadnessar.]

2 Så säger Herren (Jahveh):

Se, vatten stiger upp ur norr

[samma metafor som används om den egyptiska armén (Jer 46:8), används här om Babylon]

och ska bli en översvämmande ström,

och det ska översvämma landet och alla som är där,

staden och dem som bor i den,

och männen ska ropa

och alla invånare i landet ska jämra sig.

3 Från ljudet av hans starka, stampande hovar,

hans vagnars framfart, hjulens skramlande,

ser sig inte fäderna om efter sina söner (barn) …

händerna sjunker ner (är svaga).

4 Över dagen som kommer för att tillspilloge hela Filistéen,

till att hugga av från Tyros och från Sidon varje hjälpare som återstår,

för Herren (Jahveh) har tillspillogivit filistéerna,

kvarlevan från Chaftors ö [Kreta].

[Filistéerna tros ha sitt ursprung från Kreta, se 5 Mos 2:23; Amos 9:7.]

5 Skallighet [yttre tecken på sorg, se Amos 8:10] har kommit över Gaza,

Ashkelon har blivit till intet,

kvarlevan av deras dal,

hur länge ska du skära (skada) dig själv?

6 Ve! Herrens (Jahvehs) svärd [en symbol på Herrens dom],

hur länge ska det hålla på innan det blir tyst?

Stick ner dig i din skida,

vila och var stilla.

7 Hur blir du tyst?

Men Herren (Jahveh) har gett dig ett uppdrag mot Ashkelon,

och mot havets strand,

där har han bestämt det.

48

Moab

1 Till Moab.

Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim):

Ve till Nevo! För det är tillspillogivet.

Qirjatim måste skämmas, det är taget.

Misgav måste skämmas och förskräckas.

2 Moabs lov finns inte mer.

I Cheshbon har de tänkt ut ont mot henne:

”Kom, låt oss hugga av henne från att vara en nation.”

Även du Madmen ska föras till tystnad, svärdet ska jaga dig.

3 En röst ropar från Choronim:

”Ödeläggelse och stort fördärv!”

4 Moab är tillintetgjort,

hennes små har låtit ett rop höras.

5 För med Luchits uppstigande med oavbruten gråt

ska de stiga upp,

för i nedstigandet av Choronim

har de hört ångestens undergångsrop:

6 Fly! Rädda era liv

och var som en tamarisk i öknen.

7 Eftersom du har litat på ditt arbete

och på dina skatter, ska du fångas

och Kemosh ska gå i fångenskap,

hans präster och hans furstar tillsammans.

8 Och fördärvaren ska komma över varje stad

och ingen stad ska komma undan,

dalen ska förgås

och fältet ska fördärvas,

som Herren (Jahveh) har sagt.

9 Ge vingar till Moab

för hon måste flyga och ge sig av,

och hennes städer ska bli en ödeplats

utan någon som bor där.

10 Förbannad (utrotad, helt förgjord – hebr. arar) är den som utför Herrens (Jahvehs) ärenden med en slö hand,

och förbannad (hebr. arar) är den som håller tillbaka sitt svärd från blod.

11 Moab har varit lätt från sin ungdom

och han har satt sig [som vin] på botten

och inte blivit tömd från kärl till kärl

– han har inte gått i fångenskap,

därför finns hans smak kvar hos honom

och hans doft har inte förändrats.

12 Därför, se dagarna kommer,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

då jag ska sända till honom dem som plöjer (vänder upp)

och de ska plöja honom

och de ska tömma hans kärl

och bryta hans krukor i bitar.

13 Och Moab ska skämmas för Kemosh

som Israels hus skämdes för Betel, deras tillförsikt.

14 Hur säger ni: Vi är mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft),

stridsmän till striden?

15 Moab är tillspillogivet och de har gått upp, in i hennes städer

och hennes utvalda unga män har gått ner till slakten,

förkunnar (säger, proklamerar) Konungen,

vars namn är Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

16 Katastrofen för Moab kommer nära

och hennes bedrövelse hastar mycket.

17 Begråt (jämra er över) honom, alla ni som är runt omkring honom,

och alla ni som känner (är väl förtrogna med) hans namn.

Säg: ”Hur har inte den starka staven brutits,

den vackra spiran!”

18 Du dotter som bor i Divon,

kom ner från din härlighet och sitt törstig,

för Moabs fördärvare har kommit emot dig,

han har brutit ner dina starka fästen.

19 Aroers invånare,

stå vid vägen och se och skåda,

fråga honom som flyr och han som kommer undan.

Säg: ”Vad har hänt?”

20 Moab måste skämmas, för det är nedbrutet,

jämra er och ropa,

berätta det i Arnon,

att Moab är fördärvat.

21 Och domen har kommit till slättlandet,

till Cholon och till Jahetsa och över Mejfaat

22 och över Divon och över Nevo

och över Beit-Divlatajim

23 och över Kirjatajim och över Beit-Gamol

och över Beit-Meon

24 och över Qeriot och över Botsra

och över alla städer i Moabs land, nära och långt borta.

25 Moabs horn är avhugget

och dess arm är bruten,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). [Horn är en bild på styrka.]

26 Gör honom drucken

för han har gjort sig själv stor mot Herren (Jahveh)

och Moab ska vältra sig i sina spyor

och han ska även bli till åtlöje.

27 För var inte Israel ett åtlöje för dig?

Blev han funnen bland tjuvar?

För så ofta som du talade om honom

skakade du ditt huvud.

28 Och ni som bor i Moab,

lämna städerna och bo bland klipporna

och var som duvor

som bygger sina bon vid hålets öppning (mun).

29 Vi har hört om Moabs stolthet,

han är mycket stolt,

hans upphöjdhet och hans stolthet

och hans högmod och hans hjärtas höghet.

30 Jag känner (är väl förtrogen med) hans arrogans, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), den är illa grundad, hans förhävelse har inte fört med sig något välgrundat.

31 Därför ska jag jämra mig över Moab;

ja, jag ska ropa för hela Moab,

för Qir-Cheres män [staden förknippas ofta med Moabs antika huvudstad; betyder ”mur av lerskärvor”] ska mitt hjärta stöna.

32 Mer än Jaazers gråt ska jag gråta för dig,

Sivmas vin,

dina grenar nådde över havet,

de sträckte sig över Jaazers hav.

Över din sommarskörd

och över din vingård har fördärvaren fallit.

33 Och glädje och fröjd har tagits bort

från dina fruktbärande fält och från Moabs land

och jag har låtit vinet sina från dina vinpressar,

ingen ska trampa med rop,

ropen ska inte vara några rop.

[Man brukade trampa druvorna i vinpressen under taktfasta rop och ibland med rytmiska sånger, då det var vanligt att man stod tillsammans i vinpressen och höll en jämn gemensam takt i trampandet.]

34 Från Cheshbons rop till Elale till Ahat

har du hävt upp din röst,

från Tsoar till Choronajim,

en treårig kviga, även Nimrims vatten ska bli öde.

35 Och jag ska göra slut i Moab,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

på honom som offrar på höga platser

och honom som offrar till sina gudar.

36 Därför jämrar sig mitt hjärta för Moab

som flöjter,

och mitt hjärta jämrar sig

som en flöjt för Qir-Cheres män [i Moab],

eftersom hans överflöd har gått till spillo.

37 Alla huvuden är kala

och alla skägg avklippta,

alla händer är fårade

och över höfterna är säcktyg.

38 På alla Moabs hustak

och på dess öppna platser (torg) – överallt klagan,

för jag har krossat Moab som ett kärl

som saknar skönhet,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

39 Hur nedbruten är han inte! De jämrar sig!

Hur har inte Moab visat ryggen med skam.

Så ska Moab bli ett hån

och en förfäran för alla runtomkring honom.

40 Så säger Herren (Jahveh):

Se han ska hovra som en örn

och ska sprida ut sina vingar mot Moab.

41 Städerna är tagna

och bergfästena [naturliga bergfästen, grottor och klippor – hebr. masad; samma ord som den kända antika fästningen Masada i Negevöknen] är belägrade,

och hjärtat hos Moabs mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft)

ska på den dagen vara som hjärtat hos en kvinna i hennes födslovåndor.

42 Och Moab ska upphöra att vara ett folk

eftersom han har gjort sig själv stor mot Herren (Jahveh).

43 Skräck och avgrund, en snara är över er (ordagrant: dig), Moabs invånare,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

44 Han som flyr för skräcken

ska falla i avgrunden

och han som tar sig upp ur avgrunden

ska fångas av snaran,

för jag ska föra den över henne,

över Moab ditt besökelseår (räkenskapets/hemsökelsens år) [då orättfärdighet döms],

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

45 I Cheshbons skugga

står flyktingarna utan styrka,

för en eld har gått fram från Cheshbon,

och en flamma från Sichons mitt

och den slukar Moabs hörn

och kronan på huvudet på de stormande.

46 Ve dig Moab!

Kemosh folk är upplöst,

för dina söner är bortförda fångar

och dina döttrar är i fångenskap.

47 Men jag ska vända Moabs fångar

vid dagarnas slut (i kommande dagar),

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). Till hit är Moabs dom.

49

Ammon

1 Till Ammons söner. Så säger Herren (Jahveh):

Har Israel inga söner,

eller har han ingen arvinge?

Varför tar Malkam Gad i besittning

och bor hans folk i dess städer?

2 Därför se, dagar kommer,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

då jag ska låta ett stridslarm höras

mot Rabbah Ammons söner,

och det ska komma och det ska bli en ruinhög (höjd som uppstått genom upprepad bosättning – hebr. tel)

och hennes döttrar ska brännas i eld.

Då ska Israel fördriva dem

som har fördrivit honom,

säger Herren (Jahveh).

3 Jämra dig, Cheshbon, för Ai är tillspillogivet,

ropa, Rabbahs döttrar,

omgjorda er (ordagrant: dig) med säcktyg,

klaga och spring hit och dit innanför murarna,

för Malkam ska gå i fångenskap,

hans präster och hans furstar tillsammans.

4 Varför skiner du i dalarna,

dina strömmande dalar,

du avfallets dotter,

du litar på dina skatter och säger:

”Vem ska komma till mig?”

5 Se, jag ska föra skräck över dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

från alla som bor omkring dig,

och ni ska bli utdrivna,

varje man åt sitt håll (rakt fram)

och ingen ska församla dem som flyr.

6 Men därefter ska jag föra tillbaka Ammons fångna söner,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Edom

7 Till Edom. Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Finns inte längre vishet i Teman?

Har [goda] råd lämnat (vandrat bort från) de kloka?

Har visheten tynat bort?

8 Fly, vänd om, rota er djupt [nere i grottor eller långt ut i ödemarken],

Dedans invånare,

för jag för Esaus olycka över honom,

tiden då jag ska straffa honom.

9 Om vinplockarna kommer till dig,

skulle de inte lämna några plockade druvor?

Om tjuvar på natten,

skulle de inte fördärva till dess de fått nog?

10 Men jag har klätt av Esau,

jag har avtäckt hans hemliga platser

så han inte ska kunna gömma sig.

Hans säd (avkomma) är tillspillogiven och hans bröder och hans grannar

och han finns inte.

11 Lämna dina faderlösa, jag är bakom dem (ska bevara dem)

och låt dina änkor lita på mig.

12 För så säger Herren (Jahveh): Se, de som det inte anstår att dricka av din bägare, ska verkligen dricka, och är du den som verkligen ska gå ostraffad? Du ska inte gå ostraffad, utan du ska verkligen dricka. 13 För jag har avlagt en ed (svurit) vid mig själv, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), att Botsra ska bli till häpnad, en förebråelse, ett avfall och en vanära (förbannelse), och alla dess städer ska bli till oavbruten (evig) ödeläggelse.

14 Jag har hört ett budskap från Herren (Jahveh)

och ett ombud är utsänt bland folkslagen:

”Samla ihop er och kom emot henne

och res er upp till strid.”

15 För se, jag gör dig liten bland folkslagen

och föraktad bland människor.

16 Din hemskhet har bedragit dig,

ditt hjärtas stolthet,

du som bor i klippans klyfta

som kullarnas höjder,

fast du gjorde ditt rede lika högt som örnens

ska jag föra dig ner därifrån, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

17 Och Edom ska bli en häpnad,

alla som går förbi ska häpna och väsa över alla dess plågor.

18 Som när Sodom och Gomorra omstörtades

och dess närliggande städer,

säger Herren (Jahveh),

så ska ingen man vistas där,

inte heller ska någon människas son bo där.

19 Se, han ska komma upp som ett lejon från Jordans buskar

mot den starka boningen,

för jag ska plötsligt få honom att springa därifrån

och den som är utvald ska jag sätta över det,

för vem är lik mig? Och vem ska utse en tid åt mig?

Och vem är den herde som ska stå framför mitt ansikte?

20 Därför, lyssna på Herrens (Jahvehs) råd som han har gett till Edom,

och hans syften som han har utlovat till Temans invånare,

säkerligen ska den minste i flocken dra iväg honom,

säkerligen ska deras boning bli förskräckt över dem.

21 Jorden skakar vid ljudet av deras fall, där är ett rop,

deras ljud hörs i Vasshavet (hebr. jam sof) [Röda havet].

22 Se, som en örn ska han komma upp

och svepa ner och breda ut sina vingar mot Botsra,

och hjärtat hos Edoms mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft)

ska på den dagen vara som hjärtat hos en kvinna i födslovåndor.

Damaskus

23 Till Damaskus.

Chamat skäms och Arpad,

för de har hört onda rykten,

de har smält bort,

deras ångest är i havet, den kan inte tystas (stillas, lugnas).

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen.]

24 Damaskus har blivit svagt,

hon vänder sig till flykt

och darrande har belägrat henne,

ångest och födslovärkar har tagit sitt grepp om henne,

som en kvinna när hon föder.

25 Hur övergiven ska inte den prisade staden [Damskus] bli,

min glädjes stad!

26 Därför ska hennes unga män falla på hennes torg (öppna platser)

och alla stridsmän ska tystas på den dagen,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

27 Och jag ska tända en eld i Damaskus mur

och den ska sluka Ben-Hadads palats.

Kedar

28 Till Qedar och till Chatsors kungarike som Nebukadnessar, Babels kung, slog. Så säger Herren (Jahveh):

Res dig, gå upp mot Qedar

och ödelägg österns söner.

29 Deras tält och deras flockar ska ni ta,

de ska själva bära bort sina tältdukar

och alla sina redskap

och sina kameler

och de ska ropa ut över dem:

”Fruktan (terror) på alla sidor.”

30 Fly, flyg långt bort,

göm (rota) er djupt [nere i grottor eller långt ut i ödemarken], Chatsors invånare,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

för Nebukadnessar, Babels kung, har tagit råd mot dig

och har tänkt ut en plan mot dig.

31 Stå upp, gå upp mot ett land som är lugnt (lever i ro),

som bor utan bekymmer,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

som varken har portar eller bommar,

som bor avskilt.

32 Och deras kameler ska bli till ett byte

och deras myckenhet av boskap tillspilloges,

och jag ska förskingra till alla vindar (väderstreck),

dem som har [som yttre bevis på sin avgudadyrkan] klippt kanterna [klippt håret kort vid tinningarna, se Jer 9:26; 25:23; 5 Mos 14:1],

och från alla deras sidor ska jag låta deras olycka komma,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

33 Och Chatsor ska bli en boplats för schakaler,

en öde plats för alltid,

ingen man ska vistas där

och ingen människas son ska bo där.

Elam

34 Herrens (Jahvehs) ord som kom till profeten Jeremia, till Elam, i början av Juda kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho). Han sa: 35 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Se, jag ska bryta Elams båge,

ledaren för deras styrka.

36 Och jag ska föra mot Elam de fyra vindarna

från himlarnas fyra hörn,

och ska förskingra dem

mot alla dessa vindar (väderstreck)

och det ska inte finnas något folkslag

dit inte Elams förskingrade ska komma.

37 Och jag ska göra Elam förfärade inför deras fiender

och framför dem som söker deras själar (liv),

och jag ska föra ondska över dem,

min häftiga vrede,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och jag ska sända svärdet efter dem

till dess jag har slukat dem.

38 Och jag ska ställa min tron i Elam

och ska utrota därifrån kungar och furstar,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

39 Men det ska ske i kommande dagar,

att jag ska föra tillbaka Elams fångna,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

50

Babylon

1 Ordet som Herren (Jahveh) talar angående Babel, om kaldéernas land, genom profeten Jeremias hand.

2 Berätta bland folkslagen och låt dem höra,

res upp ett baner,

låt dem höra, dölj det inte, säg:

”Babel är intaget,

Bel är satt i skam,

Merodach är förskräckt,

hennes avgudabilder är satta i skam,

hennes avgudar är förskräckta.”

3 Ut från norr kommer ett folk emot henne [det medo-persiska riket]

som ska göra hennes land öde

och ingen ska bo där

– från människa till djur – de har flytt, de är borta.

4 I de dagarna och på den tiden,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ska Israels söner komma och Juda söner tillsammans,

de ska gå sin väg gråtande och ska söka Herren sin Gud (Jahveh Elohim).

5 De ska fråga om Sion [Jerusalem]

med sina ansikten vända längs vägen:

”Kom och förena er med Herren (Jahveh)

i ett evigt förbund som inte ska glömmas bort.”

6 Mitt folk har blivit försvunna får,

deras herde har fått dem att irra iväg,

de har vänt sig bort på bergen,

de har gått från berg till kulle,

de har glömt bort sin viloplats.

7 Alla som har funnit dem har slukat dem,

och deras motståndare säger: ”Vi är inte skyldiga”,

eftersom de har syndat mot Herren (Jahveh), rättfärdighetens hem,

och deras fäders hopp (hebr. miqveh), Herren (Jahveh).

8 Fly från Babels mitt och gå framåt,

ut från kaldéernas land

och var som bockarna

framför flocken.

9 För se, jag ska uppvigla och få en samling av stora länder från norr

att komma upp mot Babel,

och de ska göra sig redo mot henne,

därifrån ska hon bli tagen,

deras bågar ska vara som en mäktig man

som gjorts barnlös, ingen ska återvända fåfängt.

10 Och Kaldéen ska bli tillspillogivet,

alla som tillspilloger henne ska bli tillfredsställda,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

11 Eftersom ni är glada, eftersom ni fröjdar er,

ni som plundrar mitt arv,

eftersom ni hoppar (kesar) som en kviga på grönbete

och brölar som starka oxar,

12 ska er mor få skämmas grundligt,

hon som födde er ska bli förbryllad.

Se, de bortersta folkslagen ska bli en öken,

ett torrt land, en vildmark.

13 På grund av Herrens (Jahvehs) vrede ska det inte bli bebott

utan det ska vara fullständigt öde.

Alla som går förbi Babel ska bli förskräckta

och vissla [häpna av chock] över alla hennes plågor.

14 Ställ dig i stridsordning mot Babel runtom,

alla ni som spänner bågen,

ropa mot henne,

spara inga pilar för hon har syndat mot Herren (Jahveh).

15 Ropa mot henne på alla sidor,

så att hon överlämnar sig,

hennes stödjepelare har fallit,

hennes murar är nedrivna,

det är Herrens (Jahvehs) hämnd, hämnas på henne,

som hon har gjort, gör [likadant] mot henne.

16 Hugg av såningsmännen från Babel

och honom som håller i skäran under skörden,

av fruktan för det förtryckande svärdet

ska var och en vända sig till sitt eget folk,

och de ska fly var och en till sitt eget land.

17 Israel är en förskingrad fårhjord,

lejonen har drivit bort honom.

Först slukade Assyriens kung honom

och sist har Nebukadnessar, Babels kung, krossat hans ben.

18 Därför säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim), så:

Se, jag ska straffa Babels kung och hans land,

så som jag straffade Assyriens kung.

19 Jag ska föra tillbaka Israel till sin betesmark,

och han ska beta på Karmel och Bashan,

och hans själ ska bli mättad

i Efraims bergsbygd och i Gilead.

20 I de dagarna och på den tiden,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

då ska man leta efter Israels synd,

men det ska inte finnas någon,

och Juda synd,

men den ska inte bli funnen,

för jag ska förlåta dem som jag har lämnat kvar som en kvarleva.

21 Gå upp mot Meratajims land,

gå upp mot det,

och mot Pekods invånare.

Ödelägg och fördärva fullständigt, förfölj dem,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och gör i enlighet med allt som jag har befallt er.

22 Hör! Striden är i landet

och stor förödelse.

23 Hur är inte världens hammare sönderskuren och bruten!

Hur har inte Babel blivit en ödemark bland folkslagen!

24 Jag har lagt en snara för dig

och du är fångad, Babel,

du var inte vaksam,

du är funnen och fångad

eftersom du har stridit mot Herren (Jahveh).

25 Herren (Jahveh) har öppnat sin rustningskammare

och har tagit fram sin vredes (ordagrant sin fradgas) vapen.

Det är ett verk som Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har gjort

i Kaldéernas land.

26 Kom emot henne från alla håll,

öppna hennes spannmålsmagasin,

kasta upp henne som en stenhög

och fördärva henne fullständigt,

låt inget av henne bli kvar.

27 Slå alla hennes tjurar,

låt dem gå ner till slakten.

Ve över dem, för deras dag har kommit,

tiden för deras besökelse (inspektion, räkenskap och straff).

28 Hör! De flyr och undkommer från Babels land

för att berätta för Sion [Jerusalem],

Herren (Jahveh) vår Guds (Elohims) hämnd,

hämnden för hans tempel.

29 Samla ihop bågskyttarna mot Babel,

alla dem som spänner bågen,

slå läger mot henne runtom,

låt ingen av dem undkomma,

vedergäll henne efter hennes gärningar,

i enlighet med allt som hon har gjort, gör [likadant] mot henne.

För hon har varit stolt (arrogant) mot Herren (Jahveh),

mot den Helige i Israel.

30 Därför ska hennes unga män falla på hennes öppna platser (torg),

och hennes stridsmän ska bli tystade den dagen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

31 Se, jag är emot dig du stolta (arroganta),

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

för din dag har kommit,

tiden då jag ska straffa dig.

32 Och den stolta (arroganta) ska snubbla och falla

och ingen ska resa upp honom.

Och jag ska tända min eld i hans städer

och den ska sluka allt runt omkring honom.

33 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Israels söner

och Juda söner är förtryckta tillsammans,

och alla som har tagit dem till fånga

håller fast dem och låter dem inte gå.

34 Deras Återlösare är stark,

Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är hans namn.

Han ska med kraft föra deras talan,

så att han kan ge jorden (marken) vila

och förvirra Babels invånare.

35 Ett svärd är över kaldéerna,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

och mot Babels invånare

och mot hennes furstar och nära hennes visa män.

36 Ett svärd är nära skrävlarna (de skrytsamma)

och de ska bli dårar,

ett svärd är nära hennes mäktiga män (män i sina bästa år, fulla av egen styrka och kraft)

och de ska bli förfärade (modlösa).

37 Ett svärd kommer mot deras hästar och mot deras vagnar

och nära alla blandfolk (icke-judar) som är i hennes mitt,

och de ska bli som kvinnor [som inte strider, se Nah 3:13].

Ett svärd mot hennes skatter

och de ska bli bortrövade.

38 Torka är över hennes vatten

och de ska bli uttorkade,

för det är en avgudabilds land

och de är galna (löper) efter det skräckinjagande.

39 Därför ska vildkatterna bo där med schakalerna

och strutsen ska bo där

och det ska aldrig mer vara bebott för evigt,

ingen ska bo där från generation till generation.

40 Som när Gud (Elohim) omstörtade Sodom och Gomorra

och deras grannstäder,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

så ska ingen man bo där

och ingen människas son ska vistas där.

41 Se, ett folk kommer från norr

och ett stort folkslag och många kungar

ska resas upp från jordens yttersta hörn.

42 De lägger beslag på båge och lans,

de är grymma och har inget medlidande.

Deras röst är som det rytande havet

och de rider på hästar i uppställning,

som en man till strid

mot dig, Babels dotter.

43 Babels kung har hört ryktet om dem

och hans hand har blivit svag (matt, klen),

ångest har gripit tag om honom

och smärta som hos en kvinna i födslovånda.

44 Se, han ska komma upp som ett lejon

från Jordans buskar

mot den starka bebyggelsen,

för jag ska plötsligt få dem att rusa ifrån den,

och den som är utvald,

honom ska jag utse över det,

för vem är lik mig?

Och vem vill bestämma en tid åt mig?

Och vem är den herde som ska stå framför mig?

45 Därför lyssna du till Herrens (Jahvehs) råd,

som han har fastställt mot Babel,

och hans syften som han har fastslagit mot kaldéernas land.

Med säkerhet ska den minsta i flocken dra iväg med dem,

säkerligen ska deras boplatser bli en förskräckelse för dem.

46 För ljudet av Babels erövring ska jorden darra

och skriket ska höras bland folkslagen.

51

1 Så säger Herren (Jahveh):

Se, jag ska resa upp mot Babel

och mot dem som bor i Lev-Qamaj [Babylon], en fördärvande vind.

[Namnet Lev-Qamaj är ett kryptogram. Metoden för att kryptera som används är speglade bokstäver. Varje bokstav byts ut mot motsvarande bokstav från andra änden av alfabetet. På svenska skulle det bli innebära att A byts ut mot Ö, B med Ä, C med Å osv. Ett annat exempel finns i Jer 25:26 och Jer 51:41 där Babylon byts ut mot Sheshach.]

2 Och jag ska sända främlingar till Babel,

som ska blåsa på henne

och de ska göra hennes land tomt,

för på ondskans dag ska jag vara emot henne runtom.

3 Låt bågskytten spänna sin båge mot henne

och låt honom lyfta sig upp mot henne i sin pansarskjorta,

och skona inte hennes unga män,

fördärva alla hennes härar fullständigt.

4 Och de ska falla ner slagna i kaldéernas land,

och slängas ut på hennes gator.

5 För Israel ska inte bli övergiven (som en änka), inte heller ska Juda bli det,

av sin Gud (Elohim), av Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

för deras [babyloniernas] land är fullt av skuld

mot de heliga i Israel.

6 Fly från Babels mitt

och rädda varje man sin själ (sitt liv),

bli inte avhuggen i hennes synd,

för det är tid för Herrens (Jahvehs) hämnd,

han ska vedergälla henne.

7 Babel har varit en guldskål i Herrens (Jahvehs) hand

som har berusat hela jorden,

folkslagen har druckit av hennes vin,

därför är alla folk dåraktiga (galna).

8 Babel har plötsligt fallit och fördärvats,

jämra er över henne,

ta balsam på hennes smärta,

om hon kan bli helad.

9 Vi skulle ha botat Babel,

men hon är inte botad,

överge henne och låt oss gå var och en till sitt eget land,

för hennes dom når till himlarna och är upplyft till skyarna.

10 Herren (Jahveh) har fört fram vår rättfärdighet.

Kom och låt oss återberätta i Sion [Jerusalem]

vad Herren vår Gud (Jahveh Elohim) har gjort!

11 Gör pilarna glänsande,

fyll kogren!

Herren (Jahveh) har väckt anden i medernas kungar,

eftersom hans beslut är emot Babel för att fördärva det.

För det är Herrens (Jahvehs) hämnd,

hämnden för hans tempel.

12 Sätt upp ett standard mot Babels murar,

gör väktarna starka (fasta, säkra, tappra),

ställ väktarna (på plats),

gör i ordning bakhåll,

för Herren (Jahveh) har bestämt det

och gjort det som han har talat om Babels invånare.

13 Du som bor på många vatten [Babylon låg vid Eufrat, och var omgärdat av vattenkanaler],

överflödar i rikedom,

ditt slut har kommit,

måttet för din girighet.

14 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har svurit vid sig själv:

Jag ska verkligen fylla dig med människor, som med gräshoppslarver,

och de ska häva upp ett rop (härskri) emot dig.

[Vers 15-19 upprepas från Jer 10:12-16; förutom att ”Israel” inte nämns i Jer 51:19. I Jer 10:1-25 är kontrasten mellan avgudarna och Gud; här är den mellan det folkrika Babylons makt och Guds makt.]

15 Han som har gjort jorden med sin styrka och makt,

som har etablerat världen med sin vishet

och har spänt ut (expanderat) himlarna (universum) med sin kunskap (förståelse, insikt). [Jer 10:12] [Här används det hebr. nata expandera, spänna ut, om himlarna, universum, se 2 Sam 22:10.]

16 Till rösten av hans utgivande, ljudet (bruset) av [mäktiga] vatten i himlarna,

får han vattenångorna att stiga upp från jordens ändar.

Han gör blixtar till regnets tid

och för ut vindarna ur sina skattkammare (förvaringsrum).

17 Helt okänslig (urskillningslös som djur) är hela mänskligheten [alla människor som tillverkar eller tillber avgudar] – helt utan kunskap,

alla guldsmeder måste skämmas för sina skurna avgudabilder,

att hans gjutna avgudar är falska,

det finns ingen ande i dem (de kan inte andas).

18 De är fåfänglighet, ett inbillat arbete,

när deras besökelsetid kommer ska de förgås.

19 Jakobs del är inte som dessa,

för han är den som format (skulpterat, designat – hebr. jatsar) allt,

och hans arvedels stam, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

är hans namn.

20 Du är min slägga

och stridens vapen

och med dig ska jag förskingra folkslagen,

och med dig ska jag förgöra kungariken,

21 och med dig ska jag förskingra hästar och ryttare,

och med dig ska jag förskingra vagnarna och ryttarna som kör dem,

22 och med dig ska jag förskingra män och kvinnor,

och med dig ska jag förskingra de gamla männen och de unga,

och med dig ska jag förskingra de unga männen och jungfrurna,

23 och med dig ska jag förskingra herden och hans flock,

och med dig ska jag förskingra de äkta männen och hans oxars ok,

och med dig ska jag förskingra styresmän och härskare.

24 Och jag ska ge tillbaka till Babel och till alla Kaldéens invånare, all deras ondska som de har gjort i Sion inför dina ögon, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

25 Se, jag är emot dig, fördärvande berg,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

som fördärvar hela jorden,

och jag ska sträcka ut min hand över dig

och rulla ner dig från klipporna

och ska göra dig till ett bränt berg.

26 Och från dig ska man inte ta en sten till ett hörn (en hörnsten),

inte en sten till grunden (en grundsten),

utan du ska vara öde för alltid,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

27 Res upp ett baner i landet,

blås shofar bland folkslagen,

förbered folkslagen mot henne,

kalla samman mot henne kungarikena från Ararat, Minni och Ashkenaz.

Utse en härförare (general, marskalk) mot henne,

låt hästarna komma upp som de lurviga gräshoppslarverna.

28 Avskilj länderna mot henne,

medernas kungar och deras ämbetsmän,

och alla deras styresmän

och alla länder i deras välde.

29 Och landet skakar och är i vånda,

för Herrens (Jahvehs) planer verkställs mot Babel

för att göra Babels land öde,

utan invånare.

30 Babels mäktiga män (hebr. ish gibbor) upphör att strida,

de stannar i sina fästningar,

deras mäktiga har misslyckats,

de har blivit som kvinnor,

hennes boning är eldhärjad,

hennes bommar är sönderbrutna.

31 En löpare möter en annan springade löpare,

budbärare möter budbärare [från alla håll kommer budbärare],

för att berätta för Babels kung

att hans stad är intagen i varje kvarter (ände, utkant).

32 Vadställena är belägrade,

och palatsen är nedbrända i eld

och stridsmännen är livrädda.

33 För så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim):

Babels dotter är som en tröskplats

vid tiden när den trampas,

lite till och tiden för skörd kommer till henne.

34 Nebukadnessar, Babels kung, har slukat mig,

han har krossat mig,

han har satt ner mig som ett tomt kärl,

han har slukat mig som en drake,

han har fyllt sitt gap med mina läckerheter,

han har tvättat mig ren (tagit allt ifrån mig, berövat mig allt).

35 Våldet som utövats mot mig ska komma över Babel,

säger Sions invånare,

och mitt blod ska komma över kaldéernas invånare,

säger Jerusalem.

36 Därför säger Herren (Jahveh) så:

Se, jag ska föra din talan

och ta hämnd för din räkning,

och jag ska torka upp hennes hav

och göra hennes källa torr.

37 Och Babel ska bli högar,

en boplats för schakaler,

en häpnad och ett fräsande,

utan invånare.

38 De ska ryta tillsammans som unga lejon,

de ska morra som lejonungar.

39 Med deras hetta ska jag göra i ordning deras fest

och jag ska göra dem berusade,

så att de får kramp och sover en evig sömn

och inte vaknar,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

40 Jag ska föra ner dem som lamm till slakten,

som baggar med getabockar.

41 Hur har inte Sheshach [Babylon; ett kryptogram, se Jer 25:26; 52:2] tagits,

och hela världens beröm tystnat!

Hur har inte Babel blivit till häpnad

bland folkslagen!

42 Havet har kommit upp över Babel,

hon är täckt med dess översvallande vågor.

43 Hennes städer har blivit öde,

ett torrt land och en öken,

ett land där ingen man bor

och ingen människas son går förbi.

44 Och jag ska straffa Bel i Babel,

och jag ska föra ut ur hans mun det som han har slukat,

och folkslagen ska inte längre fly till honom,

Babels mur har fallit.

45 Mitt folk, gå ut från hennes mitt och rädda er

var man från Herrens (Jahvehs) brinnande vrede.

46 Och låt inte ditt hjärta bli modfällt,

frukta inte för ryktet som ska höras i landet,

för ett rykte ska komma ett år och efter det ett annat år ett (nytt) rykte,

och våld i landet, härskare mot härskare.

47 Därför, se, dagar kommer

då jag ska döma Babels skurna avgudar

och hela hennes land ska skämmas,

och alla hennes slagna ska falla i hennes mitt.

48 Då ska himlarna och jorden och allt som är i dem

sjunga av glädje över Babel,

för tillspillogivarna ska komma till henne från norr,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

49 Som Babel har fått Israels slagna att falla,

så ska Babels slagna i hela landet falla.

50 Ni som har flytt svärdet,

gå, stå inte still,

kom ihåg Herren (Jahveh) från långt borta

och låt Jerusalem komma i ert sinne.

51 Vi skäms

eftersom vi har hört förebråelser,

förvirring har täckt våra ansikten,

för främlingar har kommit in i

Herrens (Jahvehs) helgedoms hus.

52 Därför, se, dagarna kommer, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

när jag ska döma över hennes skurna avgudabilder,

och genom hela hennes land

ska de skadade stöna.

53 Fast Babel höjer sig upp till himlarna,

och hon befäster sin styrkas höjder,

ska likväl tillspillogivarna från mig komma till henne,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

54 Lyssna, ett rop från Babel

och stor ödeläggelse från kaldéernas land.

55 För Herren (Jahveh) tillspilloger Babel

och fördärvar hennes stora röst,

och deras vågor ryter som många vatten,

ljudet av deras röst är tydlig.

56 För tillspillogivaren har kommit över henne, över Babel,

och hennes mäktiga män är tagna,

deras bågar är förskingrade,

för Herren (Jahveh) är en gengäldande (vedergällande) Gud (El),

han ska kompenserande kompensera [vedergäller till fullt mått].

57 Och jag ska berusa hennes furstar och hennes visa män,

hennes styresmän och hennes härskare och hennes mäktiga män,

och de ska sova en evig sömn

och inte vakna,

förkunnar (säger, proklamerar) Konungen, vars namn är Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

58 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Babels breda murar ska bli fullständigt omstörtade,

och hennes höga portar ska bli brända i eld,

och folket ska anstränga sig fåfängt,

och länderna oroar sig för elden (alla försöker släcka elden men den låter sig inte släckas).

59 Detta ord befallde profeten Jeremia Seraja, Nerijas son, Machsejas son, när han gick med Juda kung Sidkia (hebr. Tsidqijaho) till Babel i hans 4:e regeringsår. Seraja var kvartermästare (ordagrant: chef för viloplatsen) [han ansvarade för lägerplatsen under kunges resor]. 60 Och Jeremia skrev i en bok allt det onda som ska komma över Babel, alla dessa ord som är skrivna om Babel. 61 Och Jeremia sa till Seraja: ”När du kommer till Babel, se till att du läser alla dessa ord 62 och säg: Herre (Jahveh), du har talat om denna plats för att utrota (hugga av) den, så att ingen ska bo därinne, ingen människa och inget djur, utan den ska vara öde för alltid. 63 Och det ska ske när du har gjort slut på läsandet av denna bok att du ska binda en sten vid den och kasta den mitt i Eufrat, 64 och du ska säga: Så ska Babel sjunka och ska inte resa sig igen för all den ondska som jag ska föra fram över henne, och de ska bli utmattade.”

Så långt är orden av Jeremia (här slutar Jeremias ord).

[Denna fras formar en inramning med inledningen, se Jer 1:1.]

52

Appendix

Sidkias styre

(2 Kung 24:18-25:30)

[Boken avslutas med ett historiskt appendix som liknar texten i 2 Kung 24:18-25:30.]

1 Sidkia (hebr. Tsidqijaho) var 21 år när han började regera och han regerade 11 år i Jerusalem [597-586 f.Kr.]. Hans mors namn var Chamotal, Jeremias [den tredje personen med det namnet i denna bok, se även Jer 35:3] dotter från Livna [stad i Låglandet (hebr. Shefelah); 3 mil öster om Ashkelon och 5 mil sydväst om Jerusalem].

2 Och han gjorde det som var ont i Herrens (Jahvehs) ögon efter allt som Jojakim (hebr. Jehojaqim) [hans bror som regerade 609-597 f.Kr.] hade gjort. 3 Över Herrens (Jahvehs) vrede skedde det i Jerusalem och Juda till dess han kastat ut dem [från landet och] från sitt ansikte.

Och Sidkia (hebr. Tsidqijaho) gjorde uppror mot Babels kung.

4 Och det skedde i hans 9:e regeringsår, i den 10:e månaden [tevet] på den 10:e dagen i månaden [15:e januari, 588 f.Kr.] att Nebukadnessar, Babels kung, kom, han och hela hans armé, mot Jerusalem och slog läger mot henne och de byggde belägringsvallar mot henne runtom. 5 Och staden var belägrad till Sidkias 11:e år som kung [586 f.Kr.].

6 I den fjärde månaden [tamuz] på den 9:e dagen i månaden [18:e juli – 18 månader efter att belägringen startade] var hungersnöden så svår i staden [eftersom alla förråd var slut], så det fanns inget bröd för folket i landet. 7 Och staden stormades (en genombrytning skedde) och alla stridsmän [från Juda i staden] flydde och gick ut från staden på natten via portvägen mellan de två murarna, som var vid kungens trädgård.

[Trädgården nämns igen i Neh 3:15 i samband med Siloamdammen och trapporna som ledde ner från Davids stad via Tyropeondalen. De ”två murarna” syftar troligtvis på muren på den östra och västra sidan längs med den dalgången.]

Kaldéerna (babylonierna) hade omringat staden. Sedan tog de [judiska soldaterna som flydde] vägen mot Arava [slätten norr och söder om Döda havet]. [Intentionen var att fly österut via Jordandalen till Moab eller Ammon som tidigare tagit emot människor som flytt från babylonierna, se Jer 40:14; 41:15.] 8 Men kaldéernas armé jagade efter kungen och kom ifatt Sidkia på Jerikos slätt (hebr. arava), och hela hans armé var skingrad från honom. 9 Och de tog kungen och bar honom till kungen i Babel, till Rivla, och han talade rättvisa med honom (dömde honom). 10 Och Babels kung slog (slaktade) Sidkias söner framför hans ögon. Han slog [slaktade] även alla Judas furstar i Rivla. 11 Och han stack ut Sidkias ögon och Babels kung band honom i bojor och bar honom till Babel och satte honom i fängelse alla dagar tills han dog.

Jerusalems ödeläggelse

(2 Kung 25:8-17)

12 [En månad senare.] I den 5:e månaden [hebreiska månaden av] på den 10:e dagen i månaden i det 19:e året av Nebukadnessar, Babels kung, kom Nevozaradan, ledaren för vakten som stod inför Babels kung, till Jerusalem [17:e augusti, 586 f.Kr.]. 13 Och han brände Herrens (Jahvehs) hus och kungens hus och alla Jerusalems hus, alla stora hus brände han i eld. 14 Och hela kaldéernas [babyloniernas] armé som var med ledaren för vakten, bröt ner Jerusalems murar runtom. 15 En del av de klenaste (fattiga) av folket, den del av folket som var kvar i staden tillsammans med de desertörer som hade gått över till den babyloniske kungen, dessa förde Nevozaradan, ledaren för vakten, bort i fångenskap. 16 Men landets klenaste (fattigaste) lämnade Nevozaradan, ledaren för vakten, kvar till att arbeta på vingårdarna och åkrarna (till att göra slavtjänst).

17 [Innan den babyloniska armén brände templet plundrade de templet och staden och tog allt av värde.] Och bronspelarna som var i Herrens (Jahvehs) hus [1 Kung 7:15-22] och fundamenten [1 Kung 7:27] och bronshavet [1 Kung 7:23-26] som var i Herrens (Jahvehs) hus, bröt kaldéerna i bitar och förde dess brons till Babel. 18 Och kärlen och skovlarna och vektrimmarna och pannorna och alla redskap av brons som använts till tjänstgöringen tog de bort. 19 Och bägarna och fyrfaten och handfaten och pannorna och menoran och kärlen och skålarna, det som var av guld – guld [upprepningen kan syfta på att det är rent guld], och det som var av silver – silver, tog ledaren för vakten bort.

20 De två pelarna, det enda havet och de tolv kopparoxarna under fundamenten som Salomo hade gjort till Herrens (Jahvehs) hus, kopparen från alla dessa redskap hade ingen (saknade) [uppmätt] vikt. 21 Och pelarna, höjden på en pelare var 18 alnar [8 meter] och ett mätsnöre på 12 alnar [5,4 meter] gick runt den, och dess tjocklek var fyra fingrar, den var ihålig. 22 Och ett kapitäl av brons var ovanpå den, och höjden på kapitälet var 5 alnar [2,3 meter], med nätverk och granatäpplen över kapitälet runtom, allt av brons. Och på samma sätt var den andra pelaren med granatäpplen. 23 Och det var 96 granatäpplen på utsidan, alla granatäpplen var 100 på nätverket runtom.

24 Och ledaren för vakten [Nevozaradan] tog Seraja – översteprästen, och Tsefanjaho – näst under honom (hans efterträdare), och de tre dörrvakterna, 25 och från staden tog han en ledare som var satt över stridsmännen och sju män av dem som såg kungens ansikte, som de fann i staden, och skrivaren till arméns härhövitsman, som mönstrade landets folk, och 60 män från landets folk som blev funna mitt i staden. 26 Och Nevozaradan, ledaren för vakten, tog dem och förde dem till Babels kung, till Rivla. 27 Och Babels kung slog dem och dödade dem i Rivla i Chamats land. Och Juda bars bort i fångenskap ut från sitt land.

Tre deporteringar av fångar till Babylon

28 Detta är folket som Nebukadnessar förde bort i fångenskap:

I det 7:e året [597 f.Kr.]

3 023 judar.

29 I Nebukadnessars, Babels kungs 18:e år [586 f.Kr.]

832 personer (själar – hebr. nefesh) från Jerusalem.

30 I Nebukadnessars 23:e år [581 f.Kr.] förde Nevozaradan, ledaren för vakten, bort

745 judiska personer (själar).

Totalt var det 4 600 personer (själar) [totala antalet av dessa tre grupper].

Jojakin friges

(2 Kung 25:27-30)

31 Och det skedde i det 37:e året av Jojakins, Juda kungs, fångenskap, i den 12:e månaden [adar – feb/mars] på den 25:e dagen i månaden [31:a mars, 561 f.Kr.] att Evil-Merodach, Babels kung [Nebukadnessars son; regerade 562-560 f.Kr.], det år han började regera, lyfte upp Jojakins huvud, Juda kung, ut från fängelset. 32 Och han [Babylons nya kung Evil-Merodach] talade vänligt med honom [Jojakin] och ställde hans tron över kungarnas troner som var med honom i Babel. [Han behandlade honom bättre än de andra besegrade kungarna.] 33 Och han [Jojakin] fick lägga av sin fångdräkt [och fick nya kläder passande en kung] och åt ständigt bröd [blev inbjuden att äta] inför honom [Evil-Merodach] så länge han levde (alla sitt livs dagar). [Jfr. 2 Sam 9:13] 34 Och hans underhåll (hebr. apanage) var ett oavbrutet underhåll som gavs honom av kungen, varje dag en bestämd del (ranson), alla dagar till hans död, alla hans livs dagar (så länge han levde).

Klagovisorna

1

2

3

4

5

Klagovisorna

Inledning

Klagovisorna består av fem poem och är en bok som tillskrivs profeten Jeremia, som också kallas för den gråtande profeten. Boken skrevs strax efter det första templets förstörelse 586 f.Kr. och sätter ord på den djupa sorg som denna fruktansvärda katastrof förorsakade det judiska folket. Men boken undervisar oss också om Guds nåd, barmhärtighet och stora kärlek till oss. I Klagovisorna beskrivs en kollektiv sorg, men det blir också till en individuell sorg när personliga planer och drömmar slås omkull.

På hebreiska heter Klagovisorna Eicha som betyder ungefär ”ack”. Både kapitel 1, 2 och 4 inleds med detta ord och den titeln är en träffande beskrivning. Klagan är lidandets språk. Att klaga är inte att gnata eller gnälla. Det handlar inte heller om att i största allmänhet beklaga sig över något eller någon. Klagan har alltså ingenting med knot att göra. Klagan sker utifrån sorg. Den ger uttryck för inre smärta. Klagan sätter ord på våra känslor som frustration, ilska, själslig smärta och fruktan. Klagan är en förtvivlan som många gånger saknar relevanta ord men som ändå måste få komma ut. Våra mest basala känslobehov av smärta och lidande tar sig uttryck i gråt och klagan. Tårar omnämns i Klagovisorna åtskilliga gånger, se Klag 1:2, 16; 2:11, 18; 3:48, 49, 51. Att gråta är för själen vad en dusch är för kroppen. Tårar förlöser sorgen, bördan och ångesten. Sorg och smärta är något som måste få finnas och bearbetas när vi drabbas av olycka och död. Det är här klagan tillsammans med gråt har sin plats som en del i processen att ta sig igenom och bearbeta sorgen och den själsliga smärtan.

Även om det skiljer tusentals år mellan oss och tiden då Klagovisorna skrevs, är sorgen den samma och den är universell – sorgen är gemensam och tidlös. De första fyra kapitlen i Klagovisorna följer ett alfabetiskt mönster. Det visar att det finns någon form av struktur i sorgen, även om känslorna och texten spretar åt många olika håll, finns det en ordning och sorgen har olika faser. Det är intressant att när man inom psykologin på 1900-talet började formulera modeller över sorgens olika faser, kom man fram till något som funnits i Bibeln hela tiden!

Det finns olika modeller och teorier och alla människor reagerar olika, men det går ändå att se vissa mönster. I kapitel 1 finns chockfasen då de svåra känslorna uttrycks på olika sätt, ofta med förnekelse. I kapitel 2 finns reaktionsfasen då man tar in mer och mer av vad som har hänt. Här är inte ovanligt med ilska. I kapitel 3 och 4 bearbetas sorgen. Här används ibland ord som att köpslå men även depression. Kapitel 3 har intressant nog 66 verser, istället för 22 som i övriga kapitel – bearbetning tar tid, men här finns också bokens höjdpunkt som ger hopp, se Klag 3:22-27. Nyorienteringsfasen finns i kapitel 5 då man accepterar det som skett och börjar gå vidare. Detta kapitel är inte bundet av det alfabetiska mönstret utan texten blir prosa. Ett nytt kapitel kan skrivas. Såren är läkta, men ärren finns kvar och vittnar om det som hänt.

En del menar att Klagovisorna är en svårtillgänglig bok men om man vågar ta sig an den så kan den vara till stor hjälp när man själv drabbas av sorg och djup smärta. Bland judarna läser man Klagovisorna varje år den 9:e av, som infaller i juli/augusti i vår kalender. Det är det datum då både det första och det andra templet förstördes. Just denna dag har många andra olyckor också drabbat det judiska folket genom historien (Bar Kokhba-revolten 133 e.Kr., fördrivningen av judar från England 1290 e.Kr. och 1492 års fördrivning av judarna från Spanien). För judarna är detta en fastedag då man sörjer dessa katastrofer. Denna dag ber man också om att templet ska byggas upp på nytt.

Struktur:

Versstrukturen i hebreisk poesi består ofta av två balanserade rader med lika många ord. Ett exempel är Ps 19:2 och Ps 19:3 som båda har 4 + 4 (fyra ord i varje rad). Ett undantag från detta är klagan (hebr. qinah) som har ett qinah-mönster. Här är den andra raden ofta kortare än den första. och följer ett ”3 + 2 mönster” i antal ord (istället för det vanligare 3 + 3 eller 4 + 4), se Klag 3:4. På detta sätt blir texten ”avhuggen”, avslutas abrupt och dör ut. Denna makrostruktur återfinns även i hela bokens struktur, där de 3 första kapitlen är längre, följt av de två avslutande kapitlen som är kortare.

Boken är skriven som fyra alfabetiska sånger, kapitel 1-4, och en avslutande bön, kapitel 5. De första fyra kapitlen i Klagovisorna har ett alfabetiskt mönster. I en sådan s.k. akrostisk stil utgår en eller flera rader från de tjugotvå hebreiska konsonanterna i ordningsföljd. Liknande akrostiska mönster finns även i Psaltaren, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145 liksom Ords 31:10-31. De hebreiska bokstäverna är mer än bara bokstäver, de är symboler och har också ett talvärde. Ofta förstärker symbolen versen och gör betydelsen tydligare. Eftersom temat på versen ofta följer bokstavens symbol förklarar det varför ämnet ibland skiftar tvärt. Svenska Kärnbibeln tar med symbolen och beskriver inom hakklammer vad den symboliserar. Det ord, eller de ord, som börjar med den aktuella bokstaven skrivs också i fetstil för att indikera att det är ett extra viktigt ord just i den versen.

Det finns även ett kiastiskt mönster där kapitel 3 står centralt. Det är tre gånger så långt och står ut som det centrala kapitlet. I första och sista kapitlet återfinns ajin och pe i den ordningen (Klag 1:16-17; 5:18), medan i kapitel 2, 3 och 4 är ordningen omvänd (Klag 2:16-17; 3:46-51; 4:16-17). Även i subjektet finns ett kiastiskt mönster där de två första kapitlen har perspektivet Jerusalem (hon sitter ensam, se Klag 1:1). Kapitel 3 är maskulin (jag är mannen, se Klag 3:1) och de två sista är kollektiv (vi/oss).

Skrivet: Troligtvis strax efter 586 f.Kr.

Om skriftrullen i Jer 36:2 refererar till Klagovisorna kan kanske delar ha varit skrivna 17 år före Jerusalems fall. Enligt judisk tradition dikterade Jeremia de första delarna av boken för sin lärjunge Baroch ben Neria i omgångar. Det sista kapitlet lades sedan till efter fallet.

Författare: Jeremia

Relaterade böcker:

Jeremia

1

Klagosång 1 – Jerusalem i ruiner

א – alef

1 Ack(ve, hur, varför), hon [Jerusalem] sitter ensam (som en solitär) i

den [förut så] folkrika staden.

Hon har blivit som en änka,

hon som var så stor bland nationerna.

Prinsessan bland provinserna

har nu blivit en tvångsarbetare (slav).

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det ordet ”Ack” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker känslan av sorg. Det är sorgen som tar befälet och präglar allt både i denna vers och hela boken. Ordet ställer frågan: Hur kunde detta ske? Ordet inleder ofta klagan och en begravningssång, se 2 Sam 1:19; Jes 14:4, 12.]

ב – bet

2 Hon [Jerusalem, som liknas vid en änka]gråter bittert i natten

hennes tårar rinner över kinderna.

Det finns ingen som tröstar henne;

alla hennes älskare [länderna runt omkring som tidigare sett upp till Jerusalem] är borta.

Alla hennes vänner har förrått henne;

de har blivit hennes fiender.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Ordet för ”gråter” börjar med denna bokstav och ger bilden av ett sorgehus där man sitter shiva vilket betyder att man sitter på golvet och sörjer utan att låta sig tröstas.

Ordet shiva betyder sju på hebreiska. Den familj som har sorg stannar hemma under en veckas tid efter begravningen, som skett samma dag som dödsfallet. Familjen sitter på låga stolar i hemmet för att på ett yttre sätt visa sina inre känslor av sorg. Uttrycket att ”känna sig låg” får ett konkret fysiskt uttryck. Under denna vecka besöker vänner och bekanta familjen och man har ofta med sig mat. Besökaren sätter sig i stillhet intill den sörjande och säger ingenting förrän den som är i sorg är redo att prata. Den bibliska bakgrunden till denna sed finns i Job 2:12-13 där Jobs vänner satt tysta i en vecka tills Job inledde samtalet, se Job 3:1.]

ג – gimel

3 Juda [folket i Judeen] har förts bort i exil[till Babylon]

under stort lidande och träldom.

[2 Kung 25:8-21; 2 Krön 36:17-21; Jer 39:1-10; 51:12-30]

Hon vistas i andra länder,

hon finner ingen viloplats.

Alla hennes förföljare har hunnit upp henne

mitt i hennes ångest (trångmål).

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Det första ordet i hebreiskan är ”exil” som på ett sätt kan symboliseras av kamelen eftersom den vandrar långa sträckor till avlägsna länder med köpmännens karavaner. För att överleva sorgen och ta sig igenom behöver man dessutom den uthållighet som kamelen också symboliserar eftersom det alltid tar tid, ofta minst ett år, att ta sig igenom denna process.]

ד – dalet

4 Vägarna till Sion [tempelberget i Jerusalem] sörjer

för att ingen kommer till högtiderna.

[De tre vallfartshögtiderna då alla som kan, uppmanas att komma till Jerusalem, se 3 Mos 23.]

Alla hennes portar är öde,

hennes präster stönar,

hennes jungfrur sörjer

och själv är hon full av bitterhet.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”Vägarna” börjar med denna bokstav och förstärker hur viktigt det är att fråga Gud efter hans vägar när vi står i vägval. I den totala sorgen går det inte att söka Gud på det sättet och därför betonas hur öde vägarna nu har blivit. Vägarna deltar i sorgen. Sorgen, särskilt chockfasen, gör oss oförmögna att ta ställning och göra några val. Då är det bättre att inte gå någonstans utan stanna till dess sorgen har gått över och man har återfått sin vanliga sinneskapacitet.]

ה – he

5 Hennes motståndare har blivit huvud (den som leder)

hennes fiender känner sig trygga (bokstavligt ”har det enkelt eller lätt”).

För Herren (Jahveh) har låtit

alla hennes överträdelser drabba henne [Jerusalem],

hennes unga barn (dibarn) har gått i fångenskap

framför motståndaren.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det ordet ”Hennes” som börjar med denna bokstav, detta belyser att hon inte längre kan se Gud som ger vårt liv rätt perspektiv utan istället ser hon bara allt som ger sorg och därmed förstärks sorgen ytterligare. I sorg, och särskilt i början, får man ett tunnelseende och saknar förmåga att uppfatta något av omgivningen. Man har bara ett enda, den tunga sorgen, för ögonen.]

ו – vav

6 Och borta från(har lämnat) dottern Sion [tempelberget i Jerusalem]

är all hennes prakt.

Hennes prinsar (furstar) har blivit som ensamma hjortar

som inte finner något bete.

Utan styrka

har de flytt framför sina förföljare.

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I denna vers är det ordet ”Och borta från” som börjar med denna bokstav. Det förstärker att sammanhållningen har upphört.]

ז – zajin

7 Jerusalem kommer ihåg

i dessa dagar av lidande (nöd) och hemlöshet

alla sina skatter

från forna dagar.

När hennes invånare föll i fiendens hand

var ingen där för att hjälpa henne.

Hennes fiender såg hennes nakenhet

och gjorde narr av hennes ödeläggelse.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd. Bokstaven symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i ordet ”kommer ihåg” och förstärker minnet av Jerusalems glansdagar och fördjupar därmed även sorgen över det som gått förlorat. Sorgen känns som att få ett svärd i hjärtat.

Här används ordet kedem för att beskriva forna dagar. Ordet betyder egentligen öster. Detta väderstreck har mycket i sig och handlar bland annat om att samtidigt se både bakåt och framåt och göra bokslut med det som varit och samtidigt se och stadfästa visionerna för sin framtid. I denna fas av sorgeprocessen orkar man bara minnas och sörja och även det finns i uttrycket kedem.]

ח – chet

8 Jerusalem har syndat svårt[ordagrant ”synd syndar”; begått upprepade överträdelser, syndat mer och mer],

därför har hon blivit som en rituellt oren.

Alla som tidigare höll henne i ära,

föraktar henne nu när de ser hennes nakenhet.

Själv suckar hon (stönar av sorg och smärta)

och vänder sig bort.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. Denna vers inleds i hebreiskan av det hebreiska ordet chata som upprepas två gånger, först som substantiv och sedan som verb. Upprepningen är hebreiskans sätt att förstärka ett uttryck och översätts ”har syndat svårt”. Här görs det tydligt hur avgrundsdjupa dessa överträdelser och synder är. Det förstärker lidandet i sorgen. Att hon vänder sig bort blir som en markering av en gräns där murar och staket saknas.]

ט – tet

9 Hennes rituella orenhet fanns i hennes kläder [3 Mos 15:19-30],

hon reflekterade inte över sin framtid.

Hennes fall är uppseendeväckande (stort, oväntat),

ingen tröstar henne.

Se, Herre (Jahveh), till mitt lidande,

för fienden har gjort sig stor.

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar ordet ”rituella orenhet” med denna bokstav, och förstärker här att rebelliskheten, det som inte behagar Gud, har fått infiltrera ohämmat.]

י – jod

10 Motståndaren har sträckt ut sin hand

över alla hennes skatter:

Hon har sett främlingar [från andra nationer]

komma in i helgedomen [templet, se Ps 74:4-8],

om vilka du har befallt

att de inte får träda in i församlingen.

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. I denna vers börjar ordet ”sin hand” med denna bokstav och poängterar styrkan hos motståndaren.

Alla som inte är judar måste stanna på hedningarnas förgård och får inte gå hela vägen längst in i templet, se Apg 21:29.]

כ – kaf

11 Alla hennes invånare suckar,

de letar efter bröd.

De har gett alla sina dyrbarheter i utbyte för att få mat

för att kunna vederkvicka sina själar (rädda sina liv, överleva).

[Jerusalem säger:] Se, Herre (Jahveh), betrakta (förstå) ... [Det hebreiska språket indikerar en dramatisk paus här.]

... hur föraktad jag har blivit!

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”Alla” med denna bokstav och förstärker hur fullständig hungersnöden är, liksom känslan av förkastelse.]

ל – lamed

12 Låt det inte drabba er, alla ni som passerar längs vägen.

Kom och se er omkring, se på mig!

Finns det någon smärta som kan jämföras med min smärta,

det som har gjorts mot mig?

Herren (Jahveh) har straffat (tillfogat) mig,

på den dag då hans vrede brann (mot mig).

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. Den är storleksmässigt den högsta bokstaven i det hebreiska alfabetet. Det gör att den står ut i en text och är väl synlig eftersom det är den enda bokstaven som är så hög så den sticker upp ovanför den tänkta topplinjen längs överkanten på bokstäverna. I denna vers börjar orden ”Låt det inte” med denna bokstav och förstärker att de som går förbi och ser ska låta sig varnas, undervisas, så att de inte gör samma misstag som judarna har gjort.]

מ – mem

13 Från höjden sände han eld

in i mina ben [stadens innersta] och den övervann dem. [Jerusalem sattes i brand.]

Han har lagt ut ett nät för mina fötter

och han har knuffat tillbaka mig. [Ingen kunde fly.]

Han har ödelagt mig,

hela dagen har han gjort mig sjuk. [Det var sjukdom och nöd.]

[Skräcken av belägringen beskrivs med tre bilder: eld, nät och sjukdom.]

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I denna vers börjar orden ”Från höjden” på denna bokstav. Det förstärker att det är Herren som anklagas för allt som drabbat Jerusalems invånare. Vilket är en normal första reaktion när man drabbas av något obehagligt som egentligen beror på och är konsekvenserna av ens egna val och handlingar. I chockfasen skyller man nästan alltid ifrån sig om man alls orkar reagera.]

נ – nun

14 Mina missgärningar är sammanbundna som i ett ok,

sammanvävda av hans hand

har de lagts på min nacke [som ett ok, format i ett stycke runt nacken, för att ligga på båda axlarna];

han har fått min styrka att sina.

Herren (Adonai) har gett mig i deras hand,

mot vilka jag inte har något att sätta emot (inte kan försvara mig).

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. Orden ”sammanbundna som i ett ok” börjar på den bokstaven. Det förstärker att konsekvenserna av missgärningarna finns kvar som en börda, de blir som ett arv till dess att man gör upp med dem.]

ס – samech

15 Herren (Adonai)har förskjutit

alla mäktiga män i min mitt,

han har kallat samman en folksamling mot mig,

för att omintetgöra mina unga män.

Herren (Adonai) har trampat jungfrurna,

Juda döttrar, som i en vinpress. [Jes 63:1-6]

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”har förskjutit” som börjar med denna bokstav, och det förstärker att Gud inte längre vill se deras högmod eftersom de har använt sin mäktighet till att begå synd och överträdelser. Gud är inte längre deras stödjepelare.]

ע – ajin

16 Över allt detta gråter jag.

Mina ögon, mina ögon svämmar över av vatten

eftersom tröstarna är långt borta från mig,

även den som skulle vederkvicka min själ.

Mina söner (barn) är övergivna

eftersom fienden har segrat.

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”Över allt detta” som börjar med denna bokstav först i meningen men även ordet för ”öga” som sedan upprepas två gånger har samma första bokstav. Eftersom bokstaven dessutom symboliserar en vattenkälla och ögonens tårar beskrivs som en outsinlig källa som svämmar över, finns det en mycket tydlig koppling mellan bokstaven ajin och innehållet i denna vers. Tårar är sorgeprocessens tecken.]

פ – pe

17 Sion [tempelberget i Jerusalem]breder ut sina händer (i en gest av uppgivenhet)

där finns ingen som tröstar henne.

Herren (Jahveh) har befallt angående Jakob

att de runt omkring honom ska bli hans fiender.

Jerusalem är som en oren [Klag 1:8-9]

ibland dem.

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”breder ut” som börjar med denna bokstav, och förstärker uppgivenheten. Det blir som en extra suck.]

צ – tsade

18 Herren är rättfärdig,

men jag har gjort uppror mot hans ord.

Hör, jag ber er (jag vädjar, lyssna på mig), alla ni folk,

och se min smärta.

Mina jungfrur och mina unga män

har gått i fångenskap.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Ordet ”rättfärdig” börjar med denna bokstav. Här ser vi för första gången hur chockfasen övergår i reaktionsfasen när insikten kommer om att det faktiskt är vi som gjort fel. Det som drabbat oss skylls inte längre på någon annan, se vers 13, utan förklaras med att vi varit olydiga mot Guds krav på rättfärdighet.]

ק – qof

19 Jag ropade efter mina älskare [Klag 1:2]

men de förrådde mig.

Mina präster och mina äldste

förgicks i staden

när de sökte efter mat

för att överleva (vederkvicka sina själar).

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det ordet ”Jag ropade efter” som börjar på den bokstaven och förstärker ropet efter någon som stöttar.]

ר – resh

20 Se, Herre (Jahveh), för jag är i ångest,

mitt inre står i brand.

Min mage (mina tarmar) vänder sig inom mig (bubblar, kokar)

för jag har gjort oförlåtligt uppror mot dig.

Ute [på gatan] härjar svärdet,

i huset (hemma) är det som döden.

[Det spelar ingen roll om jag är ute eller inne, döden finns överallt.]

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”Se” börjar med denna bokstav och förstärker vädjan till Gud att se den svåra situationen. Nu har ångesten kommit som en känslomässig reaktion på insikten om det enorma misstag vi gjort. Ordet för uppror mara upprepas två gånger efter varandra och översätts ”oförlåtligt uppror”. Upprepandet är hebreiskans sätt att förstärka och påpeka att här är det mer än bara ett enkelt uppror.]

ש – shin

21 De[mina fiender]har hört min jämmer och suckan,

det finns ingen som tröstar mig.

Alla mina fiender har hört om min plåga

och gläder sig, för du har gjort det.

Må du låta den dagen komma som du har förkunnat,

då de [mina fiender] ska bli som jag [drabbas av motsvarande vredesdom].

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I denna vers är det ordet ”De har hört” som börjar med denna bokstav. Det förstärker både den egna plågan och önskan om att samma straff ska drabba fienden.]

ת – tav

22 Låt all deras ondska komma inför ditt ansikte

och gör mot dem

som du har gjort mot oss

för alla våra överträdelser.

Mina suckar är många

och mitt hjärta är svagt.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”komma” börjar med denna bokstav, och inleder nästa fas i sorgeprocessen där hämndbegäret brukar finnas med en stund. Det fina här är att redan från början inser man att hämnden är Herrens, eftersom man riktar begäran till Gud om att deras ondska ska komma inför hans ansikte.]

2

Klagosång 2 – Guds vrede

א – alef

1 Ack(ve, hur, varför) [Klag 1:1], Herren (Jahveh) har i sin vrede

övertäckt dottern Sion [tempelberget i Jerusalem] med ett moln.

Han har kastat ner Israels härlighet

från himlen till jorden;

han glömde bort sin fotpall [templet eller arken, se Ps 99:5; 132:7]

på dagen för sin vrede.

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det ordet ”Ack” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker känslan av sorg. Det är sorgen som tar befälet och präglar allt både i denna vers och hela boken.]

ב – bet

2 Herren (Adonai)slukade skoningslöst

alla invånare i Jakob.

I sin vrede har han slagit ned

alla starka fästen i dottern Juda;

han har brutit ned (slagit) dem till grunden

och förödmjukade kungariket och dess ledare.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Ordet för ”slukade” börjar med denna bokstav. Här förstärker det hur alla hus och hem, både templet och andra byggnader, har blivit till ruiner.]

ג – gimel

3 I brinnande vrede har han huggit av

alla Israels horn [horn symboliserar makt].

Han har dragit tillbaka sin högra arm

mitt framför fienden. [Gud beskyddar inte längre från fienden.]

Han har låtit det brinna i Jakob som en flammande eld

som äter upp och förtär allt omkring sig.

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Det första ordet i hebreiskan är ”huggit av”. Det betyder att när Gud tar bort sitt beskydd, så försvinner också källan till vår förmåga att förbli uthålliga och rakryggade i omständigheterna, själva drivkraften för oss har blivit avhuggen, kapad.]

ד – dalet

4 Han har spänt sin båge som en fiende,

där han står med sin högra hand som en åklagare

och har dödat allt som var skönt för ögat (vackert att se på).

I dottern Sions [Jerusalems] tält [invånare]

har han utgjutit sin vrede som eld.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”spänt sin båge” börjar med denna bokstav.]

ה – he

5 Herren (Adonai)har blivit som en fiende;

han har uppslukat Israel.

Han har slukat alla hennes palats,

han har förstört alla hennes starka fästen

och han har mångfaldigat sorgen

och klagandet bland Juda döttrar.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det orden ”har blivit” som börjar med denna bokstav, detta belyser att man inte längre kan se Gud som ger vårt liv rätt perspektiv. Istället ser man bara allt som ger sorg. Nu är till och med Gud en fiende och därmed förstärks sorgen ytterligare.]

ו – vav

6 Han skövlade sin sukka [ordagrant ”lövhydda”, sitt tabernakel, en omskrivning för templet] som en trädgård;

han fördärvade sin mötesplats [templet].

Herren (Jahveh) får Sion [tempelberget i Jerusalem] att glömma

sina högtider (avtalade tider) och sabbater,

och i sin vredes ilska

förskjuter han kung och präst.

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I denna vers är det ordet ”skövlade” som börjar med denna bokstav. Det blir här motsatsen som betonas då skövlingen innebär att all sammanhållning har upphört.]

ז – zajin

7 Herren (Adonai)har förkastat sitt altare,

han avskydde sin helgedom.

I fiendens hand har han gett

palatsens murar [som ska skydda mot intrång],

de har väsnats i Herrens (Jahvehs) hus

som på en högtidsdag.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd. Bokstaven symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i ordet ”har förkastat” och förstärker hur illa detta är i Herrens ögon. Vid de tre stora vallfartshögtiderna samlades stora skaror i Jerusalem och larmet av alla människor under dessa dagar skilde sig markant från alla andra dagar.]

ח – chet

8 Herren (Jahveh)hade beslutat att fördärva

dottern Sions [Jerusalems] murar.

Han har spänt ut mätsnöret,

han har inte hållit tillbaka sin hand från att fördärva.

Befästningsvallarna och murarna sörjer,

de tynar bort (förtvinar, försvagas och förmultnar) tillsammans.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ordet ”hade beslutat” som börjar med den bokstaven. Det betonar att det som Herren bestämt måste ske. Nu är hans långmodighet slut.]

ט – tet

9 Hennes portar sjunker ner i marken,

han har fördärvat och brutit sönder hennes galler.

Hennes kung och furstarna är bland hedningarna (utspridda i andra länder),

det finns ingen undervisning (hebr. Torah) längre.

Hennes [Jerusalems] profeter får inte längre

några syner från Herren (Jahveh).

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar ordet ”sjunker ner” med denna bokstav, och förstärker här hela nederlaget när allt är borta som fanns då Gud själv var hos dem i templet.]

י – jod

10 De sitter på marken i tystnad,

de äldsta av Sions döttrar;

de har kastat jord på sina huvuden [ett av flera uttryck för djup sorg],

de har klätt sig i säcktyg [ett annat uttryck för sorg].

Jerusalems jungfrur

hänger med huvudet mot marken [ännu ett uttryck för sorg].

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. I denna vers börjar ordet ”De sitter” med denna bokstav och betonar djupet i sorgen. Hela versen visar oss olika sätt att praktiskt uttrycka sin sorg genom skilda handlingar. Att göra detta, oavsett hur, vilket kan skilja sig mellan olika kulturer, är en väsentlig del av att i reaktionsfasen ta in vad som drabbat mig. Jämför det sorgband som vi bar här i Sverige tidigare, det finns fortfarande men används numera sällan. Handen symboliserar det vi gör, därför hör alla dessa konkreta uttryck för sorg ihop med handen.]

כ – kaf

11 Mina ögon är fyllda med tårar,

vänder sig inom mig (bubblar, kokar) gör min mage (mina tarmar) [samma två ord som i Klag 1:20, fast omvänd ordning],

min lever rinner ut på marken,

på grund av förstörelsen av dottern mitt folk.

eftersom de unga barnen och dibarnen

tynar bort på stadens torg.

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar ordet ”är fyllda” med denna bokstav och förstärker att det som sker är totalt, sorgen är fullkomlig, det känns inte som att det finns någon ljusglimt i mörkret. Det är en normal känslomässig reaktion i denna fas av sorgearbetet. Handen är uträckt men det enda den fylls med är sorg.]

ל – lamed

12 De säger till sina mödrar:

Var är säden och vinet?

När (medan) de försvagas som en skadad soldat

på stadens torg,

när (medan) deras liv (själ) töms (rinner) ut

i deras mödrars famn.

[När barnen dör i mödrarnas armar.]

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I denna vers börjar ordet ”till sina mödrar” med denna bokstav och förstärker att moderskapets viktigaste uppgift, att ge barnen mat, inte längre är möjlig att upprätthålla. Det finns förmodligen ingen större smärta för en förälder än att förlora sitt barn.]

מ – mem

13 Vad ska jag ta till vittne (undervisningsexempel) för dig?

Vad ska jag likna dig vid, du dotter Jerusalem?

Vad kan jag jämföra dig med så att jag kan trösta dig,

du jungfru, dotter Sion?

För din skada är stor som havet,

vem kan läka dig?

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I denna vers börjar ordet ”Vad” och ”vem” på denna bokstav. Det upprepas flera gånger och förstärker därmed behovet av att få ställa frågor om vad, hur och varför, som är en viktig del i sorgens reaktionsfas.]

נ – nun

14 Dina profeter har sett

falska och värdelösa (absurda) syner. [Jer 23:13, 26]

De har inte avslöjat dina synder [och varnat, se Hes 3:17],

så att du kan upprättas (föras tillbaka) från fångenskapen.

Istället har de profeterat

falska och förföriska budskap (profetord, denna börda).

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. Orden ”Dina profeter” börjar på den bokstaven. Det förstärker profetens ansvar att frambära det Gud vill och inte agera falskt. Det profeterna förmedlar kommer att få konsekvenser för efterkommande generationer.]

ס – samech

15 Alla som går på dina vägar

slår ihop händerna mot dig [ger sitt bifall till Jerusalems förödelse, se Hes 25:6].

De visslar och skakar på sina huvuden

mot dottern Jerusalem.

Är det här den stad om vilken man säger,

att den är skönhetens fulländning, hela jordens fröjd [Ps 48:3]?

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det ordet ”slår ihop händerna” som börjar med denna bokstav. Här förstärks istället motsatsen, då denna applåd är till vanära istället för stöd.]

פ – pe

[I kapitel 1 kom bokstaven ajin före pe. Här i kapitel 2 och även i 3 och 4 kommer pe före ajin. I det avslutande kapitlet motsvarar ordningen den i kapitel 1, se Klag 5:18. Denna alteration förstärker det kiastiska mönstret i Klagovisorna.]

16 Alla dina fiender

har öppnat munnen på vid gavel över dig,

de visslar och gnisslar tänder;

de säger: ”Vi har slukat henne,

detta är verkligen den dagen som vi väntat på (sett fram emot),

vi har funnit och sett den.”

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”har öppnat munnen på vid gavel” som börjar med denna bokstav, och förstärker fiendens överlägsenhet.]

ע – ajin

17 Herren (Jahveh)har gjort det han planerat;

han har uppfyllt (utfört) sitt ord (hot, löfte – hebr. emrah) [5 Mos 28:45-50]

såsom han befallde i forna dagar (öster),

han har omstörtat dig [Jerusalem] utan medlidande.

Han har gjort det möjligt för dina fiender att glädjas över dig,

han har upphöjt din fiendes horn.

[Horn är en bild på makt.]

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det ordet ”har gjort” som börjar med denna bokstav. Det betonar att det som Herren bestämt slutligen måste ske. Nu är hans långmodighet slut.

Här används ordet kedem för forna dagar. Det betyder egentligen öster och i detta väderstreck ligger att samtidigt se både bakåt och framåt. Att göra bokslut med det som varit och fullfölja det som behöver avslutas, samtidigt som man ser framåt mot nya visioner.]

צ – tsade

18 Deras hjärta ropade till Herren (Adonai):

”Dotter Sions [templet i Jerusalems] murar,

låt tårar flöda ner som en flod

både dag och natt.

Ge dig själv ingen lindring,

låt inte dina ögon vila (från gråten).”

[Ordagrant ”låt inte dotter ögat ditt vila”, för liknande uttryck se Ps 17:8.]

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Ordet ”ropade” börjar med denna bokstav och förstärker ropet efter Gud i en svår och uppgiven situation. Också i denna vers ser vi hur viktiga tårarna är i bearbetningen av sorg.]

ק – qof

19 Res dig[Mark 5:41], ropa ut det i natten,

vid den första nattväkten [mellan klockan sex och tio på kvällen].

Utgjut ditt hjärta som vatten

inför Herrens (Adonais) ansikte.

Lyft upp dina händer inför honom,

för själarna (livet) hos dina unga barn,

som utmattas av hunger

i varje gathörn.

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det orden ”Res dig” som börjar på den bokstaven. Det förstärker ivern och allvaret i handlandet. Det är inte bara mina ord, jag är redo att agera i överensstämmelse med det jag säger. Versen är längre än de övriga och det förstärker att det nyligen mörknat, natten just har börjat och det är långt till gryningen och ljuset. Judarna delade in natten i tre nattväkter, romarna fyra, se Matt 14:25; Luk 12:38.]

ר – resh

20 Se, Herre (Jahveh) och betänk

mot vem du har gjort detta!

Ska kvinnorna äta sin livsfrukt,

sina friska nyfödda barn?

Ska prästen och profeten slaktas,

i Herrens (Adonais) helgedom?

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”Se” börjar med denna bokstav och förstärker vädjan till Gud att se den svåra situationen. Här ser vi också hur just frågorna återkommer, vilket är en viktig del av reaktionsfasen.]

ש – shin

21 På marken ute på gatorna (torgen, fälten – helt öppet)ligger

både unga och gamla,

mina jungfrur och mina unga män

har fallit för svärdet.

Du har slaktat dem på din vredes dag;

du slaktade dem urskillningslöst.

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I denna vers är det verbet ”ligger” som börjar med denna bokstav och visar hur just förgörelsen är dominant.]

ת – tav

22 Som på en högtidsdag (bestämd dag, en avtalad tid) har du kallat samman

terror mot mig på alla sidor.

På Herrens (Jahvehs) vredes dag

kan ingen fly undan eller överleva.

Dem som jag har burit och uppfostrat (mina barn)

har min fiende uppslukat.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Orden ”kallat samman” börjar med denna bokstav. Det hebreiska ordet móed används här och det betyder en bestämd tid för ett möte. Herrens (Jahvehs) högtider i 3 Mos 23 kallas för ”moed”.]

3

Klagosång 3 – Det finns hopp

א – alef

1 Jag är mannen som har sett lidande

genom hans vredes stav.

2 Han har lett mig och fått mig att vandra

i mörker och inte i ljus.

3 Ja(sannerligen), han vänder gång på gång

sin hand emot mig, hela dagen.

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I dessa verser är det orden ”Jag”, ”Han har” och ”Ja” som börjar med denna bokstav.]

ב – bet

4 Mina muskler och min hud är utslitna,

han har brutit mina ben (hela kroppen är nedbruten och svag).

5 Han har byggt mot mig (som belägringsvallar) och omringat mig

med galla, vånda och bitterhet.

6 I mörkret har han låtit mig bo,

som de som har varit döda länge.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Orden för ”utslitna”, ”har byggt” och ”I mörkret” börjar med denna bokstav.]

ג – gimel

7 Han har vallat in(byggt en mur omkring) mig, så att jag inte kan gå någonstans,

han har gjort mina kedjor tunga.

8 Även när jag ropar på hjälp,

stänger han ute mina böner.

9 Han har stängt min väg med huggna stenar,

stigen blev krokig.

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. I dessa verser är det orden ”Han har vallat in”, ”Även” och ”stängt” som börjar med denna bokstav.]

ד – dalet

10 Han är för mig som en björn som ligger och väntar (på byte),

ett lejon som gömmer sig.

11 Han har böjt undan (vänt bort)mina vägar(tvingat mig av vägen) [Ps 146:9] och slitit mig i stycken;

han har gjort mig öde.

12 Han har spänt sin båge

och gjort mig till målet för sin pil.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Orden ”björn”, ”mina vägar” och ”spänt sin båge” börjar med denna bokstav och förstärker hur viktigt det är att fråga Gud efter hans vägar när vi står i vägval. I denna fas av sorgen, då bearbetning pågår, är känslan av att vara omringad av vilddjur och en måltavla för jägare något som man måste hantera och förhålla sig till. I slutändan behöver man kunna skilja känslorna från det som faktiskt är sant. Här finns tröst i Herdens käpp och stav som vill försvara, trösta och leda som det står i Ps 23:4.]

ה – he

13 Han har låtit pilarna från sitt koger komma in

mellan mina njurar.

[Njurarna representerar det mest känsliga med livsavgörande funktion inombords.]

14 Jag har blivit till åtlöje för allt mitt folk,

jag är deras nidvisa hela dagen.

15 Han har fyllt mig med bitterhet [bokstavligt ”han har tillfredsställt mig med bitterhet”],

han har mättat mig med malört.

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I dessa verser är det orden ”komma in”, ”Jag har blivit” och ”Han har fyllt mig” som börjar med denna bokstav. Här i bearbetningsfasen är förmågan att vidga sina perspektiv fortfarande begränsad och behovet av att vända och vrida på det som hänt är fortfarande stort. I dessa verser är det förstärkt klagan utifrån känslorna som dominerar.]

ו – vav

16 Han har förstört(krossat) mina tänder med grus,

fått mig att vältra runt (tryckt ner mig) i aska.

[Aska är en symbol för sorg, se Job 2:8; Mika 1:10.]

17 Min själ är avskuren från all frid (hebr. shalom som betyder både inre frid, yttre fred, hälsa, välgång, framgång och allt gott som finns)

jag har glömt bort vad godhet är.

18 Och jag säger: Min styrka är förlorad

och jag har tappat allt mitt hopp (min förväntan) på Herren (Jahveh).

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I dessa verser är det orden ”Han har förstört”, ”är avskuren” och ”Och jag säger” som börjar med denna bokstav.

Här uttrycks hur förmågan att förvänta sig något från Gud är borta. Det är ofta en del av bearbetningsfasen att känna uppgivenhet och för en tid sakna förmågan att ha några förväntningar.]

ז – zajin

19 Kom ihåg mitt lidande, min ångest,

bitterheten och gallan [som är som ett bittert gift].

20 Jag (hela min varelse, min själ) har fortfarande detta i minnet

och är nedsjunken (bedrövad) i mig.

21 Detta påminner jag mitt hjärta om,

därför har jag hopp.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd. Bokstaven symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i orden ”Kom ihåg”, ”i minnet” och ”Detta” och förstärker vikten av att inte glömma hur det har varit. När sorgeprocessen så småningom har nått sitt slut ska det finnas minnen kvar, men då är de inte längre smärtsamma som nu.]

ח – chet

22 Herrens (Jahvehs)nåd(omsorgsfulla kärlek, trofasthet – hebr. chesed) är det

att det inte är ute med oss (att vi inte är förbrukade),

att det inte är slut med

hans [stora] barmhärtighet (oändliga nåd – hebr. rachamim).

[Både nåd och barmhärtighet är plural i grundtexten. Orden står först och sist och ramar in hela versen.]

23 Nya är de [plural – nåden/kärleken och barmhärtigheten] varje morgon,

stor (överflödande; numerärt överlägsen) är din trofasthet (stabilitet, oföränderlighet – hebr. emonah).

24 Herren (Jahveh) är min del(portion), säger min själ (mitt inre – hebr. nefesh),

därför vill jag troget vänta (ha en förväntan) på honom.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I dessa verser är det orden ”nåd”, ”Nya” och ”del” som börjar med den bokstaven. Tillsammans förstärker dessa ord tillförsikten om Guds kärlek till mänskligheten och att det i slutändan är Herrens nåd som tar mig vidare från sorgen.]

ט – tet

25 Herren är god mot dem som väntar (aktivt väntar, förväntar sig ett svar, binder sig samman med) honom,

mot den som söker honom.

26 Det är gott att tålmodigt vänta (vänta i stillhet)

på Herrens befrielse (frälsning).

27 Det är gott för en man (stridsman) [en man i sina bästa år]

att han bär oket [kopplar sig samman med Gud, lär sig hur han ska hantera svårigheter och sorg] i sin ungdom. [Matt 11:28-30]

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I de här verserna börjar orden ”god” och ”gott” med denna bokstav, och förstärker här att Gud är god. I bearbetningsfasen börjar man kunna se mer sakligt på verkligheten, även om smärtan i sorgen inte har upphört. Det går att börja ana Guds godhet mitt i allt det jobbiga.]

י – jod

28 Låt honom sitta för sig själv i tystnad,

för han [Gud] har lagt det på honom. [Jer 15:17]

29 Låt honom ge(sänka) sin mun i stoftet (mot marken) [Mika 7:17; Ps 72:9; Matt 27:14],

kanske finns det fortfarande hopp (om förändring).

30 Låt honom ge(vända) kinden till den som slår honom [Job 16:10; Jes 50:6; Mika 5:1; Matt 5:39; 26:67],

låt honom bli fylld av förebråelser.

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. Det första ordet är ”Låt honom sitta” och sedan används samma ord ”Låt honom ge” två gånger. Ordet har en vid betydelse av att ge, överlämna osv. Det finns en ökad grad av behov av inre styrka och kraft i dessa tre verser. Att sitta själv i tystnad är förhållandevis lätt. Att vara tyst och ändå behålla hoppet är svårare, men svårast är att bli föraktad utan att ge igen med samma mynt. Bokstaven jod, handen, visar att det finns ett sätt att komma vidare i ödmjukhet och förtrösta på Herren, se vers 31. Texten antyder också att det första steget är eftertänksamhet som ger insikt om vad som skett. Utifrån den insikten blir det relevant att göra förändringar.]

כ – kaf

31 Eftersom Herren (Adonai)

inte förkastar för evigt.

32 Även om han förorsakar sorg,

ska han också ha medlidande i enlighet med sin överflödande nåd (kärleksfulla omsorg; trofasthet)

33 För Han plågar inte villigt

och vill aldrig att ett människobarn ska sörja.

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I dessa verser börjar orden ”Eftersom”, ”Även” och ” För” med denna bokstav och förstärker att Gud alltid vill välsigna och undviker in i det längsta att döma med plågor.]

ל – lamed

34 Att krossa under sina fötter

alla fångar i landet,

35 att förhala(neka; ordagrant: sträcka ut) en mans rätt [dra ut på en rättslig tvist]

inför ansiktet på den allra Högste (Elion),

36 att förvränga rätten(ordagrant: böja) för någon i hans sak,

skulle inte Herren (Adonai) se det?

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I dessa verser börjar orden ”Att krossa”, ”att förhala” och ”att förvränga rätten” med denna bokstav och förstärker att Herren inte blundar för orättfärdighet.]

מ – mem

37 Vem är han som säger att det ska ske,

när Herren (Adonai) inte har befallt det?

38 Utgår inte allt från den allra Högstes (Elions)mun,

både ont och gott?

39 Varför skulle en levande människa (hebr. adam) klaga

när en man (stridsman) straffas för sin synd?

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. I dessa verser börjar orden ”Vem”, ”från – mun” och ”Varför” på denna bokstav. Här återkommer och förstärks behovet av att få ställa frågor kring det som hänt. I bearbetningsfasen finns alla sorters frågor från de existentiella till de mer banala. Att sätta ord på sorgen är helt nödvändigt för att kunna komma vidare. Att ha ett språk för sorgen är centralt.]

נ – nun

40 Låt oss granska(utvärdera, rannsaka) våra vägar och pröva (utforska) dem

och återvända till Herren (Jahveh).

41 Låt oss lyfta upp våra hjärtan och händer

till Gud (El) i himlen.

42 Vi har syndat och varit upproriska;

du har inte förlåtit.

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. Orden ”Låt oss granska”, ”Låt oss lyfta upp” och ”Vi” börjar på den bokstaven.]

ס – samech

43 Du har täckt dig själv i vrede och förföljt oss,

du har dräpt utan förskoning.

44 Du har täckt dig själv i ett moln

så att ingen bön kan nå fram till dig (du har gjort dig otillgänglig för våra böner)

45 Till avskum(avskräde, som sopas bort) och förakt (skräp) har du gjort oss

mitt bland folken.

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I de här verserna är det orden ”Du har täckt dig själv” två gånger och ”avskum” som börjar med denna bokstav, och det står här i kontrast till den Gud som är vårt bästa stöd. Här beskrivs istället precis motsatsen, när man som bäst behöver Gud verkar Han som längst bort.]

פ – pe

[I kapitel 1 kom bokstaven ajin före pe. Här i kapitel 3 och även 2 och 4 kommer pe före ajin. I det avslutande kapitlet motsvarar ordningen den i kapitel 1, se Klag 5:18]

46 Alla våra fiender har öppnat sina munnar

på vid gavel mot oss.

47 Skräck(terror) och en avgrund har kommit över oss,

ödeläggelse och förstörelse.

48 Floder av vatten rinner ner från mina ögon,

över dottern mitt folks förstörelse.

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det orden ”öppnat på vid gavel”, ”Skräck” och ”Floder av vatten” som börjar med denna bokstav, och förstärker allt det onda tillsammans med gråten över detta.]

ע – ajin

49 Mina ögon flödar (tårarna hälls ut, forsar) och upphör inte,

de rinner utan avbrott.

[Jag gråter utan att tårarna tar slut.]

50 Till dess att Herren (Jahveh) ser ner

och ser från himlen.

51 Mina ögon misshandlar min själ (det jag ser fyller mig med smärtsam sorg)

för alla döttrar i min stad (gråter i sorg över alla döttrar i staden så att själen mår dåligt).

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det orden ”Mina ögon” och ”Till dess” som börjar med denna bokstav. Här ger det stor emfas till gråtandet som är en viktig och helt central del av sorgeprocessen, inte minst under bearbetningsfasen då sorgens flöde är nödvändig för läkning.]

צ – tsade

52 De har jagat mig frenetiskt(hebr. tsod tsod) som en fågel,

de är mina fiender utan anledning.

53 I fängelsehålan har de gjort slut på mitt liv,

med sina händer har de lagt (kastat) stenar på mig.

54 Vatten forsar över mitt huvud,

jag säger: Jag är avhuggen.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Orden ”jagat mig frenetiskt”, ”har de gjort slut på” och ”forsar” börjar med denna bokstav. Verbet jaga upprepas två gånger i vers 52 vilket förstärker intensiteten i förföljelsen.]

ק – qof

55 Jag ropade ditt namn Herre (Jahveh)

från den djupaste fängelsehålan.

56 Du hörde min röst:

”Göm inte dina öron för mitt kvidande rop om räddning.”

57 Du kom nära den dagen som jag ropade på dig,

du sa: ”Frukta inte!”

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I de här verserna är det orden ”Jag ropade”, ”min röst” och ”Du kom nära” som börjar på den bokstaven. Man anar i vers 55 att den som ropar har känslan av att vara bakom Guds huvud, för att sedan komma framför och kanske som genom ett nålsöga faktiskt får erfara att Gud både hör och svarar med de tröstande orden ”Frukta inte”.]

ר – resh

58 Herre (Adonai) du har försvarat mitt liv (min själ – hebr. nefesh),

du har återlöst mitt liv.

59 Herre (Jahveh)du har sett mina felsteg (det som är krokigt),

döm du i min sak (var du min domare).

60 Du har sett all deras hämndlystnad

och alla deras anslag mot mig.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Orden ”du har försvarat”, ”du har sett” och ”Du har sett” börjar med denna bokstav och förstärker vädjan till Gud att se den svåra situationen.]

ש – shin

61 Herre (Jahveh), du har hört deras hån,

alla deras anslag mot mig.

62 Deras läppar(som talar) mot mig

och deras muttrande (negativa tal) över mig hela dagen.

63 Om de sitter eller står,

se, jag är (ämnet för) deras sång (nidvisa).

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I dessa verser är det orden ”du har hört”, ”Deras läppar” och ”de sitter” som börjar med denna bokstav. Allt negativt som på något sätt uttalas med ord eller sång, oavsett omständigheter, är ord som bryter ner, krossar och förgör. Alla ord har makt. Död och liv är på vår tunga. Det är påfrestande att hela tiden höra negativt tal.]

ת – tav

64 Du ska vedergälla dem, Herre (Jahveh),

efter deras händers arbete.

65 Du ska ge dem förhärdade hjärtan,

din förbannelse till dem.

66 Du ska jaga dem i brinnande vrede och förgöra dem,

så att de inte finns under Herrens (Jahvehs) himmel.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Orden ”Du ska vedergälla”, ”ge dem” och ”Du ska jaga dem” börjar med denna bokstav. Ordagrant är frasen: ”från under himlarna Herren” Utplånandet på jorden beskrivs utifrån Guds perspektiv – jag ska förgöra från under himlarna.]

4

Klagosång 4 – Kollektiv sorg

א – alef

1 Ack(ve, hur, varför) [Klag 1:1; 2:1; 4:1], guldet är fördunklat (har blivit matt, blänker inte längre),

det finaste guldet är missfärgat,

de heliga stenarna

är uthällda i varje gathörn.

[Den första hebreiska bokstaven är: א – alef. Tecknet föreställer en oxe. Bokstaven symboliserar styrka, ledaren, den första och det viktigaste. I denna vers är det ordet ”Ack” som börjar med denna bokstav. Detta förstärker känslan av sorg. Det är sorgen som tar befälet och präglar allt både i denna vers och hela boken. Guldet och de heliga stenarna syftar på de ädelstenar som fanns i översteprästens bröstsköld, axelepåletter och andra utsmyckningar i templet.]

ב – bet

2 Sions [Jerusalems] dyrbara söner,

en gång värda sin vikt i guld,

ve (ack, varför), nu behandlas de som [enkla] lerkärl,

sådant som krukmakaren tillverkar.

[Den andra hebreiska bokstaven är: ב – bet. Tecknet avbildar ett hus med bara en dörr. Det symboliserar ett hem och total tillit. Ordet för ”söner” börjar med denna bokstav. Söner är familjens arvingar och därmed hemmets hopp för en framtid. Här understryks den sorg och förtvivlan som sönernas öde för med sig, i form av en förlorad tillit inför möjligheten att någonsin få se en fortsättning på hemmet och familjen. En fortsatt släkt står i kontrast till de billiga lerkärlen, enkla dussinvaror som slängs bort när de är förbrukade.]

ג – gimel

3 Till och med schakalerna ger bröstet

för att föda sina valpar,

men mitt folks döttrar har blivit grymma

som strutsar i öknen. [Strutsen överger sina ungar, se Job 39:16]

[Den tredje hebreiska bokstaven är: ג – gimel. Tecknet avbildar en kamel. Ofta symboliserar den uthållighet; en kamel går genom öknen i hetta och kyla, oavsett omständigheter håller den huvudet högt och går framåt. Det första ordet i hebreiskan är ”Till och med”.]

ד – dalet

4 Det diande barnets tunga fastnar i gommen

på grund av törst.

De små barnen ber om

bröd men ingen bryter det till dem.

[Den fjärde hebreiska bokstaven är: ד – dalet. Tecknet avbildar en dörr. Bokstaven representerar att kunna fatta beslut och välja rätt väg. Ordet ”fastnar i gommen” börjar med denna bokstav. Ingen delar med sig av en enda liten brödbit eller annan mat för att stilla barnens hunger. Bröd är både bröd och en bild för all slags mat.]

ה – he

5 De som brukade äta delikatesser

är övergivna på gatorna [där de letar efter något att äta bland soporna].

De som växte upp (blev uppfödda) i scharlakansrött [i lyx; var klädda i dyrbara kläder, se Ords 31:21]

omfamnar gödselstacken [1 Sam 2:8; Job 2:8; Ps 113:7].

[Den femte hebreiska bokstaven är: ה – he. Tecknet avbildar en människa med uppsträckta händer. Bokstavens betydelse är att se, titta, andas och att få uppenbarad insikt om något stort och viktigt som pekats ut. Det symboliserar ofta att se och ha perspektiv. I denna vers är det orden ”De som brukade äta” som börjar med denna bokstav. Det förstärker att perspektiven har ändrats helt. Från välstånd till misär. Färgämnet för att framställa den scharlakansröda färgen var det mest kostsamma, se även Ps 22:7.]

ו – vav

6 Dottern mitt folks synder är större

än Sodoms synd,

som omintetgjordes i ett ögonblick

utan att någon hand rörde henne.

[1 Mos 19; 5 Mos 29:23; Jes 1:9-10; Jer 23:14; Hes 16:46-56; Matt 10:15; Jud 1:7; Upp 11:8]

[Den sjätte hebreiska bokstaven är: ו – vav. Tecknet avbildar en tältpinne, en krok eller en hängare. Rent praktiskt var det tältpinnen som höll tältduken uppe. Den binder ihop olika saker. På samma sätt används bokstaven i grammatiken för att binda ihop ord till meningar. I denna vers är det ordet ”är större” som börjar med denna bokstav.]

ז – zajin

7 Hennes prinsar och furstar var renare än snö,

de var vitare än mjölk,

de var rödblommigare än rubiner,

deras utseende var som safirers.

[Den sjunde hebreiska bokstaven är: ז – zajin. Tecknet avbildar ett svärd. Bokstaven symboliserar rörelse och iver. Bokstaven används i ordet ”renare” och förstärker intrycket av furstarnas oklanderlighet. Här beskrivs hur Jerusalems ledare såg ut innan olyckan drabbade dem i motsats till nästa vers där det beskrivs hur de ser ut nu. De har förändrats till oigenkännlighet.]

ח – chet

8 Deras anlete är svartare än kol,

man känner inte igen dem (de är okända) på gatorna,

deras hud har skrumpnat över deras ben,

den har förtvinat, den har blivit som ett visset träd.

[Den åttonde hebreiska bokstaven är: ח – chet. Tecknet avbildar ett staket. Bokstaven symboliserar något som binder samman och inhägnar, rent fysiskt som ett staket eller en mur, eller socialt som vänskap och kärlek. I denna vers är det ordet ”är svartare” som börjar med den bokstaven. Det förstärker kontrasten till den föregående versen där jämförelsen var med ren snö och vit mjölk.]

ט – tet

9 De som blir slagna med svärd [beskriver en snabb död]är bättre

än de som blir slagna med hunger [beskriver ett långsamt döende],

för dessa tynar bort,

genomborras av smärta i längtan efter fältets frukt. [Jer 11:22; 14:12-18]

[Den nionde hebreiska bokstaven är: ט – tet. Tecknet avbildar ett huvud och en svans och föreställer antingen en orm i en korg eller en människa böjd i ödmjukhet. Paradoxalt nog kan bokstaven symbolisera både ont och gott – antingen rebelliskhet eller godhet. I den här versen börjar ordet ”är bättre” med denna bokstav.]

י – jod

10 Kvinnors händer, fulla av nåd (barmhärtighet),

har kokat sina egna barn,

de (barnen) var deras mat

när dottern mitt folk fördärvades. [5 Mos 28:56-57]

[Den tionde och minsta hebreiska bokstaven är: י – jod. Tecknet avbildar en arm eller en sluten hand. Eftersom denna bokstav är en punkt så är det början på alla andra bokstäver, och beskriver ofta skapelsen. Handen symboliserar styrka och kraft. I denna vers börjar ordet ”händer” med denna bokstav och här blir händerna en bild på hur desperat situationen har blivit. Här kan man läsa in att dessa händer borde ha varit ömma modershänder som nu tvingas till att göra något fruktansvärt. Men hebreiskan ger också utrymme till en tolkning där mödrarna i ren desperation vill skona sina barn från en ond framtid, och ser det som en barmhärtigare lösning att låta dem dö och därigenom slippa eländet, än att alla går mot en säker, långsam undergång.]

כ – kaf

11 Herren (Jahveh)har fullbordat sitt raseri,

han har öst ut sin brinnande vrede,

han har tänt en eld [beskriver dom, se Jer 17:27; 52:13] i Sion [tempelberget i Jerusalem, se Ps 74:4-8]

som har slukat dess grundvalar.

[Den elfte hebreiska bokstaven är: כ – kaf. Tecknet avbildar en handflata. Den kan symbolisera givmildhet, genom att sträcka ut handen för att välsigna, men också att ta emot. I denna vers börjar orden ”har fullbordat” med denna bokstav och betonar att Herrens vrede har nått sin kulmen.]

ל – lamed

12 Jordens kungar trodde inte,

inte heller jordens inbyggare,

att motståndare och fiender

skulle gå in genom Jerusalems portar.

[Den tolfte hebreiska bokstaven är: ל – lamed. Tecknet avbildar en herdestav eller oxpiska och symboliserar ofta undervisning. I denna vers börjar ordet ”inte” med denna bokstav och förstärker hur osannolik hela situationen upplevs. Detta skulle inte kunna hända. Det är en vanlig reaktion och upplevelse när man bearbetar ett trauma.]

מ – mem

13 Från synderna som hennes profeter har begått

och prästernas synder [detta är orsaken],

har de rättfärdigas blod

blivit spillt mitt i staden.

[Den trettonde hebreiska bokstaven är: מ – mem. Tecknet avbildar vatten och står för vatten, folk, nationer och språk. Här börjar orden ”Från synderna” på denna bokstav. Judas ledare, präster och falska profeter hade lett folket vilse, se Klag 2:20; Jer 2:7-8; 4:9; 5:31; 13:12-14.]

נ – nun

14 De irrar omkring som blinda på gatorna,

så befläckade med blod

att man inte kan [vågar]

vidröra deras kläder.

[Den fjortonde hebreiska bokstaven är: נ – nun. Tecknet avbildar ett sädeskorn som börjat gro och beskriver ofta avkomma och kontinuitet. Ibland förknippas det också med en fisk eller en orm. Det används ofta för att beskriva en fortsättning och kontinuitet. Orden ”De irrar omkring” börjar på den bokstaven. Här används ordet för blodshämnare som hör ihop med en återlösares uppdrag att hämnas en anförvants blod, se 4 Mos 35:19; Rut 2:20.]

ס – samech

15 ”Ur vägen – oren!” ropar man till dem,

”Ur vägen, ur vägen, vidrör inte!”

Man säger bland hedningarna,

de ska inte vistas här.

[Den femtonde hebreiska bokstaven är: ס – samech. Tecknet avbildar en pelare och symboliserar stöd och stabilitet. I den här versen är det orden ”Ur vägen”, vilket upprepas flera gånger, som börjar med denna bokstav. Profeterna, som skulle visa på vägen till Gud och leva ett helgat liv, hade blivit korrumperade. Istället för att ge stöd och vara en pelare hade de oskyldiga människors blod på sina händer. De hade blivit som spetälska som folket skulle hålla sig undan ifrån. Upprepande ”Ur vägen, ur vägen” och frasen ”Oren! Oren!” anknyter till just detta i 3 Mos 13:35-46.]

פ – pe

[I kapitel 1 kom bokstaven ajin före pe. Här i kapitel 4 och även i 2 och 3 kommer pe före ajin. I det avslutande kapitlet motsvarar ordningen den i kapitel 1, se Klag 5:18. Denna alteration förstärker det kiastiska mönstret i Klagovisorna.]

16 Herrens (Jahvehs)ansikte[Herren själv] har förskingrat dem,

han vill inte längre se (ta notis om) dem.

De respekterar inte prästerna,

de är inte älskvärda (visar ingen nåd) mot de äldre.

[De följer inte längre det budordet om att hedra sin far och mor, se 2 Mos 20:12.]

[Den sjuttonde hebreiska bokstaven är: פ – pe. Tecknet avbildar en mun. Symboliserar ofta tal och relationer. Här är det ordet ”ansikte” som börjar med denna bokstav, och förstärker att det är Gud.]

ע – ajin

17 För vår del tynar våra ögon bort

då de fåfängt tittar efter hjälp [att gå emot Babylon, se Jer 34:21-22; 37:5-10].

Från våra vakttorn har vi iakttagit

ett folk (nation) som ändå inte kan rädda oss.

[Istället för att förtrösta på Gud satte Juda sitt hopp till Egypten, se 2 Kung 24:7; Jes 30:7; Jer 37:5-11.]

[Den sextonde hebreiska bokstaven är: ע – ajin. Tecknet avbildar ett öga eller en vattenkälla. Den symboliserar ofta profetisk klarsyn och uppenbarelse. Här är det orden ”För vår del” som börjar med denna bokstav. Ordet ögon finns också i versen och här beklagar man att de inte duger till så mycket.]

צ – tsade

18 De jagade våra steg

från att gå på våra öppna platser (de jagade oss så att vi inte kunde vistas i öppen terräng).

Vi närmar oss att bli avhuggna,

våra dagar är fullbordade, för vårt slut har kommit.

[Den artonde hebreiska bokstaven är: צ – tsade. Tecknet avbildar en fiskkrok eller en man som böjt sig i ödmjukhet och symboliserar ofta rättfärdighet. Ordet ”De jagade våra steg” börjar med denna bokstav och förstärker ropet efter Guds rättfärdighet i en svår situation.]

ק – qof

19 Våra förföljare är snabbare(bokstavligt ”lättare”)

än himlens örnar [Jer 4:13],

de jagar oss uppe på bergen

och ligger i bakhåll för oss i öknen.

[De finns överallt och kommer hela tiden ikapp oss, se Jer 52:8-9.]

[Den nittonde hebreiska bokstaven är: ק – qof. Tecknet avbildar ett nålsöga eller baksidan på ett huvud och är också en bild på att stå bakom någon och hjälpa. I den här versen är det ordet ”snabbare” som börjar på den bokstaven. Det förstärker känslan av att de är bakom ryggen, baksidan av huvudet där jag inte ser dem, hela tiden.]

ר – resh

20 Luften(andedräkten) i våra näsborrar [vårt hopp], Herrens (Jahvehs) smorde,

fångades i deras hålor,

om honom som vi hade sagt:

”I hans skugga (under hans vingar) ska vi leva bland hednafolken”.

[Den tjugonde hebreiska bokstaven är: ר – resh: Tecknet avbildar ett huvud från sidan och symboliserar förmågan att se. Ordet ”Luften” börjar med denna bokstav. Israels präster och kungar smordes med olja, så ordet ”Herrens smorde” används generellt om ”en smord” präst eller kung som avskilts för tjänst, se 3 Mos 4:5; 1 Sam 10:1; 16:3. Rashi och en del andra kommentatorer tror att Jeremia refererar kung till Josia som regerade 640-609 f.Kr. eftersom Jeremia omnämner honom i en sorgesång, se 2 Krön 35:25. Troligare är dock att det är Judas sista kung Sidkia som regerade fram till Jerusalems förstörelse 597-586 f.Kr. som åsyftas här. Föregående vers, se vers 19, verkar antyda att det är de aktuella händelserna när Sidkia blir tillfångatagen av babylonierna som beskrivs här, se även 2 Kung 25:1-7.]

ש – shin

21 Fröjda dig och var glad dotter Edom,

som bosatt dig i landet Us (hebr. Ots) [stad i Edom, se Job 1:1; Jer 25:20].

Även över dig ska bägaren [symboliskt för Guds dom] passera,

du ska bli drucken och göra dig själv naken [Jer 25:15-38; 49:12-13].

[Den tjugoförsta hebreiska bokstaven är: ש – shin. Tecknet avbildar två tänder, och symboliserar ofta att krossa och att förgöra något. I denna vers är det ordet ”Fröjda dig” som börjar med denna bokstav och det blir en kontrast, eftersom det först är glädje som sedan i praktiken visar sig vändas i sorg.]

ת – tav

22 Straffet för dina synder är fullbordat(har nått sitt slut) dotter Sion [tempelberget i Jerusalem],

han ska inte längre fördriva dig (i exil).

Men han ska straffa dina överträdelser dotter Edom,

dina synder ska han blottlägga.

[Den tjugoandra hebreiska bokstaven är: ת – tav. Tecknet föreställer en punkt, en signatur eller ett kors. Som den sista bokstaven är detta en signatur och symboliserar ofta det som avslutar och fulländar. Ordet ”fullbordat” börjar med denna bokstav, och då detta är sista versen i kapitlet och även den sista versen som är alfabetisk i Klagovisorna, så ger det också extra tyngd åt att sorgeprocessen har nått sitt slut. När det gäller Jerusalem är nu straffet fullbordat. Folket har rannsakat sig och istället för att sörja börjar de se framåt. Här lämnas bearbetningsfasen och det börjar bli dags att gå in i nyorienteringsfasen.]

5

Klagosång 5 – Bön om upprättelse

[Nu upphör akrostiken som har varit i de föregående kapitlen. Det kan vara en markering av att sorgens första faser är avslutade och nu kan man börja se framåt istället. Här i nyorienteringsfasen konstaterar man fakta och beskriver det som har drabbat men utan att egentligen låta det påverka känslorna så mycket. I detta kapitel finns inga tårar. Avslutningsvis ger man uttryck för en framtidsvision med rätt relation till Gud. På samma sätt som i den fjärde klagosången i föregående kapitel används den kollektiva formen.]

1 Kom ihåg, Herre (Jahveh), vad som har drabbat oss,

titta och se vår skam och vanära.

2 Vårt arv har getts till främlingar,

våra hus och hem till utlänningar.

3 Vi har blivit föräldralösa, utan fäder,

våra mödrar är som änkor.

4 Vi har druckit vårt vatten för pengar (vi har betalat för vårt dricksvatten),

vår ved kommer med ett pris (vi måste betala för veden).

[Veden var nödvändig för att kunna laga mat. Tidigare hade man kunnat samla sin ved utan kostnad och vattnet från stadens damm var gratis att hämta för alla invånare.]

5 Våra förföljare flåsar oss i nacken,

vi arbetar utan att få någon vila.

6 Vi har räckt ut våra händer till Egypten

och Assyrien (erbjudit våra tjänster) för att få tillräckligt med bröd.

7 Våra fäder har syndat och finns inte mer

och vi bär deras överträdelser.

8 Slavar regerar över oss,

det finns ingen som befriar oss ur deras hand.

9 Vi får vårt bröd med fara för vårt liv,

på grund av vildmarkens svärd.

10 Vår hud är varm som en ugn,

eftersom svälten ger oss feber.

11 Kvinnorna i Sion [tempelberget i Jerusalem] har blivit våldtagna,

jungfrurna i Juda städer.

12 Furstarna har blivit upphängda i sina händer,

de äldres ansikten visas ingen respekt.

13 De unga männen sliter med kvarnstenen.

Pojkar dignar och snubblar under bördan av ved.

14 De gamla har slutat att sitta i porten [platsen där de äldste satt när viktiga beslut för staden skulle fattas],

de unga har upphört med sin musik [de roar sig inte längre på ungdomars vis].

15 Glädjen har lämnat våra hjärtan,

dansen har vänts till sorg.

16 Kronan har fallit av våra huvuden.

Ve oss, för vi har syndat.

17 Därför är våra hjärtan svaga,

på grund av detta (våra synder) är våra ögon skumma.

ע – ajin, פ – pe

18 På Sions berg [tempelberget i Jerusalem] som är öde,

vandrar rävarna omkring.

[Denna vers börjar med ordet ”På” (hebr. al) där första bokstaven är ajin. I den hebreiska texten avslutas versen med bokstaven pe. Detta pe är en markering för att avgränsa texten i olika stycken och kallas parashah. Även om det är en teknisk detalj i texten, som inte översätts, gör det ändå att det kiastiska mönstret återfinns här med ajin och pe i samma ordning som i första kapitlet, se Klag 1:16-17. Däremot i de centrala sektionerna i kapitel 2-4 är ordningen omvänd, se Klag 2:16-17; 3:46-51; 4:16-17.]

Avslutande bön

19 Du, Herre (Jahveh), tronar för evigt,

din tron består från generation till generation.

20 Varför tycks du glömma oss för evigt?

Varför överger du oss så många dagar?

[Kapitel 5 som helhet följer inte det akrostiska mönstret, men här i vers 19-20 finns ett akrostiskt mönster med fyra bokstäver. Här återfinns den första, den sista och däremellan de två mittersta bokstäverna. Vers 19a börjar med alef, vers 19b börjar med kaf, vers 20a börjar med lamed och vers 20b börjar med tav. Hela alfabetet symboliseras här genom att använda den första, elfte, tolfte och tjugoandra bokstaven. Det kiastiska mönstret i Klagovisorna fullbordas med detta femte akrostikon i kapitel 5.]

21 Vänd oss, Herre (Jahveh), till dig och vi ska bli omvända,

förnya våra dagar så att de blir som i gamla tider (öster).

22 Du kan inte helt avvisa oss

och inte ständigt vara mycket vred mot oss.

[I vers 21 används ordet kedem för gamla tider. Alltså ordet för öster som handlar både om att se bakåt och framåt samtidigt. Att göra bokslut med det som varit och se de nya framtidsvisionerna. Nu är det mer framtidsvision i detta uttryck än i tidigare kapitel där det var mest bokslut.]

Hesekiel

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

Hesekiel

Inledning

Hesekiel är en av de större profetiska böckerna tillsammans med Jesaja och Jeremia. Hesekiels bok består av en rad profetiska budskap till den judiska befolkningen i exilen i Babylon före och efter Jerusalems fall 586 f.Kr. Hesekiel var en av de 10 000 som fördes bort av Nebukadnessar 597 f.Kr. (den andra av de tre exilerna, se 2 Kung 24:14). Han var gift, se Hes 24:18. Hesekiels namn kommer från ett hebreiskt verb med betydelsen ”hålla fast” vilket är ett passande namn i den tid av osäkerhet och oro som mötte de bortförda judarna när de fick höra nyheterna om vad som hände i deras hemland Juda. Deras tankar och böner handlade säkert om släktingar och vänner som var kvar och förstås om templet i Jerusalem.

Struktur:

Boken består av en rad budskap som är daterade. Det finns tretton referenser till ”år efter exilen”. Alla dessa är i kronologisk ordning förutom det sjunde (centrala) Hes 29:17. De tretton datumen är:

1. Hes 1:2 – 5:e året, 4:e månaden, 5:e dagen; 31 juli 593 f.Kr.

2. Hes 8:1 – 6:e året, 6:e månaden, 5:e dagen; 17 sept. 592 f.Kr.

3. Hes 20:1 – 7:e året, 5:e månaden, 10:e dagen; 14 aug 591 f.Kr.

4. Hes 24:1 – 9:e året, 10:e månaden, 10:e dagen; 15 jan 588 f.Kr.

5. Hes 26:1 – 11:e året, (månad anges inte), 1:a dagen; omkring april 587 – april 586 f.Kr.

6. Hes 29:1 – 10:e året, 10:e månaden, 7:e dagen; 7 jan 587 f.Kr.

7. Hes 29:17 – 27:e året, 1:a månaden, 1:a dagen; 26 april 571 f.Kr.

8. Hes 30:20 – 11:e året, 1:a månaden, 1:a dagen; 29 april 587 f.Kr.

9. Hes 31:1 – 11:e året, 3:e månaden, 1:a dagen; 21 juni 587 f.Kr.

10. Hes 32:1 – 12:e året, 12:e månaden, 1:a dagen; 3 mars 585 f.Kr.

11. Hes 32:17 – 12:e året, (månad anges inte), 15:e dagen; omkring april 586 – april 585 f.Kr.

12. Hes 33:21 – 12:e året, 10:e månaden, 5:e dagen; 8 jan 585 f.Kr.

13. Hes 40:1 – 25:e året, 1:a månaden, 10:e dagen; 28 april 573 f.Kr.

Boken består av sju stora sektioner, som i sin tur är indelade i sju mindre sektioner vardera:

1. Hesekiels kallelse och första samlingen budskap om en kommande dom (Hes 1:1-7:27)

2. Andra samlingen budskap om en kommande dom (Hes 8:1-13:23)

3. Tredje samlingen budskap om en kommande dom (Hes 14:1-19:14)

4. Fjärde samlingen budskap om en kommande dom (Hes 20:1-24:27)

5. Profetord mot nationer (Hes 25:1-32:32)

6. Budskap om Israels straff och framtida upprättelse (Hes 33:1-39:29)

7. Syn av det nya templet och det nya landet (Hes 40:1-48:35)

Skrivet: 592-570 f.Kr.

Berör tidsperioden: Sin samtid och framtiden

Författare: Hesekiel

Författaren identifierar sig själv i Hes 1:3; 24:24 och första person singular används i hela boken, vilket indikerar att det är ett verk av en och samma författare.

Citeras:

Hes 5:11 citeras i Rom 14:11

Hes 11:20 citeras i Upp 21:7

Hes 37:5 citeras i Upp 11:11

Hes 37:10 citeras i Upp 11:11

Hes 37:27 citeras i 2 Kor 6:16

1

Introduktion

[Årtalen i Hesekiels bok utgår från Jojachins fångenskap och exil år 597 f.Kr., se 2 Kung 24:12; 15. Inledningen (vers 1-3) är strukturerad med parallellism och har även ett kiastiskt mönster som rör sig inåt från år till månad och centralt den dag då Hesekiel fick se syner från Gud.]

1 Och det hände i det 30:e året [i Hesekiels liv]

i den 4:e [månaden]

på den 5:e [dagen] i månaden,

när jag [Hesekiel] var bland fångarna vid floden Kevar,

att himlarna öppnade sig och jag såg syner från Gud (Elohim).

2 På den 5:e [dagen]

i månaden [troligtvis den 4:e, vilket är tamuz – juni/juli],

som var det 5:e året av kung Jojachins fångenskap [juli år 593 f.Kr.].

3 Då kom (ordagrant: ”kommande kom”) Herrens (Jahvehs) ord till prästen Hesekiel, Bozis son, i kaldéernas land [Babylon] vid floden Kevar, och Herrens (Jahvehs) hand [kraft, se 1 Kung 18:46; 2 Kung 3:15] var över honom på den platsen. [Kevar var en förgrening av floden Eufrat, söder om Babylon.]

[Detta är den andra exilen och bokens författare Hesekiel är en av dem som också förs bort. Han var då 25 år. Här i bokens inledning har det nu gått 5 år sedan dess och han är 30 år. I den första exilen (605 f.Kr.) fördes en mindre grupp bort, bl.a. Daniel. Då regerade Jojakim (hebr. Jehojaqim) i Juda, se Dan 1:1. Nu regerar hans son Jojakin (hebr. Jehojachin; samma namn, men med ”n” på slutet istället för ”m”) här i Hesekiel är stavningen av Jehojachin det snarlika Jojachin (Hes 1:2).

Hesekiel var (som även Jeremia) av prästerlig släkt och ättling till Levi. Hans far Buzi nämns inte någon annanstans, eventuellt kan det finnas någon koppling med landet Boz (Job 32:2, 6). Hade Hesekiel inte förts bort från Jerusalem skulle han börjat tjänstgöra som präst i templet när han fyllde 30 år (4 Mos 4:47). Istället kallar Herren honom nu till en profet (Hes 2:3-5). Frasen ”kom Herrens ord” används 50 ggr i boken.]

Första samlingen budskap (kap 1-7)

Första synen

4 Och jag såg och se, en stormvind kom ut från norr [stormar representerar ofta Guds närvaro, se Jer 23:19], ett stort moln med en eld blixtrade så att det lyste runt omkring det, och ut från dess mitt som färgerna av glödande legering från eldens mitt.

Fyra levande varelser

[Medan profeten såg den annalkande stormen trädde fyra levande varelser fram. De introduceras på nytt i Hes 10:5 och Hes 10:20 där de kallas keruber. Dessa änglalika väsen hade Guds uppdrag att bevaka Guds helighet. Dessa indikerar att i stormen finns Guds helighet. Efter Adams fall stationerades keruber vid ingången till Eden för att förhindra synd att komma inför Guds helighet, se 1 Mos 3:22-24. Vers 5-14 räknar upp tio beskrivningar av dessa varelser.]

5 Och ut från mitten kom det som liknade fyra varelser [keruber Upp 4:6-8] och deras utseende (uppenbarelse) hade likhet (hebr. demot) med en människa. 6 Och var och en hade fyra ansikten och var och en av dem hade fyra vingar. [De 4 keruberna hade totalt 16 ansikten och 16 vingar.] 7 Och deras fötter var raka fötter [utan någon led], och deras fotsulor var som fotsulan på en kalvs fötter [klövar], och de gnistrade som färgerna i polerad brons [Upp 1:15]. 8 Och de [de fyra keruberna] hade människohänder under deras vingar på deras fyra sidor. Och alla fyra av dem hade sina ansikten och vingar på följande sätt: 9 Deras vingar var sammanfogade med varandra [på samma sätt som de två keruberna i Salomos tempel, se 1 Kung 6:27]. De vände sig inte när de gick, de gick var och en rakt fram.

10 [Ansiktena såg ut så här:]

Var och en hade ansikten som liknade en människa,

och alla fyra hade ett lejons ansikte till höger,

och alla fyra hade en oxes ansikte till vänster,

alla fyra hade också en örns ansikte [på baksidan av deras huvuden]. [Upp 4:7]

11 Detta var deras ansikten.

Och deras vingar sträcktes uppåt, två vingar på var och en var sammanfogade med varandra och med två täckte de sina kroppar. 12 Och de gick var och en rakt fram [i den riktning ansiktet var vänt], dit Anden gick, dit gick de, de vände inte på sig när de gick. 13 Och de levande varelserna hade ett utseende som liknade brinnande kol som såg ut som facklor, det flammade upp och ner bland de levande varelserna och det var strålglans i elden och från elden kom blixtar. 14 Och de levande varelserna rörde sig hastigt (sprang) fram och tillbaka som utseendet hos blixtens ljus.

Hjulen

[Intill dessa keruber beskrivs något som liknas vid hjul. Det är samma ord (hebr. ofan) som används för vagnshjul, se 2 Mos 14:25. Dock är de mer komplexa och beskrivs som ”hjul i ett hjul”, se vers 16. I senare judisk litteratur (Henoksböckerna, 1 Enok 61:10 och 2 Enok 29:3) utvecklas ofannim (plural av ofan) till en tredje typ av änglar, tillsammans med serafim och cherubim. Anledningen är att på ”hjulen” finns ögon, se vers 18. Den mest grundläggande tolkningen av hjulen som kan röra sig i alla riktningar är att visa på Guds allmakt och förmåga att se och förflytta sig överallt på jorden samtidigt.]

15 Och jag såg de levande varelserna och se ett hjul i (mot) marken vid sidan av de levande varelserna vid deras fyra ansikten. 16 Hjulens utseende och deras konstruktion var som färgen av krysolit [troligtvis gul/guld färgad – hebr. tarsis; troligtvis från staden Tarshish, kanske importerad från avlägset håll; se även 2 Mos 28:20; Hes 10:9; Dan 10:6], och de fyra såg likadana ut, och deras utseende och deras konstruktion var som om det var ett hjul inuti ett hjul. [Detta möjliggör rörelse åt alla riktningar. Kanske rör det sig om någon gyroskopisk konstruktion med sfäriska hjul.] 17 De [hjulen] kunde röra sig åt alla fyra riktningar (sidor), utan att vända sig. [De kunde byta riktning utan att vända sig om.] 18 Och deras fälgar (ringar; något välvt – hebr. gav) var höga och de var skräckinjagande (respektingivande), och deras fälgar (ringar) [de sfäriska hjulen] var fulla av ögon [kan syfta på ljus, ädelstenar, verkliga ögon] runt om – alla fyra [hjulen eller de fyra varelserna]. [Upp 4:7; 11:12]

19 Och när de fyra levande varelserna gick, gick hjulen tätt intill dem, och när de fyra varelserna lyfte sig från marken lyftes hjulen upp (med dem). 20 Dit Anden ville gå (över den plats dit Anden ville gå), dit gick de, och hjulen lyftes tillsammans med dem, för varelsernas ande [singular] var i hjulen. 21 När dessa (varelserna) går, går de (hjulen) och när de står (stilla), står de. Och när de lyfts upp från marken lyfts hjulen upp bredvid dem, för de levande varelsernas ande är i hjulen.

Plattformen

22 Ovanför huvudena på de levande varelserna fanns det något som liknade något utspänt (expanderat), det strålade som med färger av is och var utspänt över deras huvuden.

[Här används först det hebreiska ordet raqia som betyder att expandera, göra större, hamra ut som en plåt och sedan det hebreiska ordet nata expandera, spänna ut, vara utspänt. Här anas fler än de tre rumsdimensionerna och tid, se 2 Sam 22:10.]

23 Och under det utspända (det utsträckta välvda fästet, expansionen) var deras vingar utsträckta mot varandra (tillsammans; ordagrant: ”en kvinna till hennes syster”). Var och en hade två [vingar] som täckte [ena sidan av deras kroppar], och var och en hade två [vingar] som täckte [den andra sidan av] sina kroppar. [Se även vers 11.] 24 Och när de gick hörde jag ljudet av deras vingar som ljudet av stora vatten, likt den Allsmäktiges (Shaddajs) röst, ett ljud av tumult som ljudet av en armé. När de stod (stilla) sänkte de ner sina vingar. 25 Och det var en röst ovanför det utspända som var ovanför deras huvuden. När de stod (stilla) sänkte de ner sina vingar.

26 Över plattformen som var ovanför deras huvuden syntes något som liknade en tron. Den såg ut som safir (blå ädelsten). Högt ovanför tronen satt en som till utseendet liknade en människa. 27 Från det som föreföll vara hans höfter och uppåt såg jag något som liknade en glänsande bronsfärgad ring av eld runtomkring honom (skinande som smält metall). Från hans höfter och nedåt såg jag något som liknade eld, som gav ett strålande ljus omkring honom. 28 Detta sken runt honom såg ut som regnbågen i ett moln en regnig dag. Detta var hur Herrens härlighet (ära, makt) visade sig för mig.

När jag såg detta, föll jag ner på mitt ansikte, och jag hörde rösten av någon som talade.

2

Kallelse

1 Han sa till mig: ”Du människobarn (hebr. ben-adam), ställ dig upp på dina fötter så ska jag tala med dig.”

[Herren använder termen ben adam som betyder människobarn eller Adams son när han tilltalar Hesekiel. Frasen används 93 ggr.]

2 Under tiden han talade med mig, kom en ande (vind) i mig och reste mig upp på mina fötter, och jag hörde honom tala.

3 Han sa till mig: ”Du människobarn, jag sänder dig till Israels hus, till de folk som gör uppror mot mig. Både de och deras fäder har gjort uppror mot mig fram till denna dag, 4 och sönerna har bronsfärgade ansikten och styva hjärtan. Jag sänder dig till dem och du ska säga till dem: ”Så säger Herren Herren (Adonai Jahveh).”

5 Och oavsett om de vill lyssna eller om de vill låta bli, för de är ett upproriskt hus, ska de veta att en profet har varit ibland dem. 6 Och du människoson ska inte vara rädd för dem och inte vara rädd för deras ord, fast utmanare och föraktare finns hos dig och du bor bland skorpioner. Var inte rädd för deras ord och bli inte bestört över deras uppsyn, för de är ett upproriskt hus. 7 Och du ska tala mina ord till dem, oavsett om de vill lyssna eller om de vill låta bli, för de är mycket upproriska.

8 Men du, människobarn, hör nu på vad jag talar till dig. Var inte upprorisk som detta upproriska folk. Öppna din mun och ät det jag ger dig.” [Lyssna nu och ta emot mitt budskap, och utför sedan det.] 9 Sedan tittade jag och såg en hand som sträcktes ut mot mig, och i den låg en bokrulle. 10 Han rullade ut den framför mig. På både fram och baksidan var det skrivet klagan (uttrycker sorg), suckar (uttryck för smärta) och jämmer. [Vanligtvis skrev man bara på insidan av rullen, men så stor var Israels synd och dom att det var skrivet på båda sidor av skriftrullen.]

3

1 Och han sa till mig: ”Människobarn, ät det som du finner, ät denna bokrulle och gå och tala till Israels hus.” [Hes 2:8-9] 2 Så jag öppnade min mun och han fick mig att äta bokrullen.

3 Och han sa till mig: ”Människobarn låt din mage äta och fyll dina tarmar med denna bokrulle som jag ger dig.” Sedan åt jag den och i min mun var den som honung i söthet. [Jer 15:16; Upp 10:9, 10]

4 Och han sa till mig: ”Människobarn gå till Israels hus och tala med mina ord till dem, 5 för du är inte sänd till ett folk med obegripligt språk och en långsam tunga, utan till Israels hus, 6 inte till många folk med obegripligt språk och en långsam tunga, vars ord du inte kan förstå. Om jag hade sänt dig till dem skulle de med säkerhet ha lyssnat till dig. 7 Men Israels hus ska inte samtycka till att lyssna till dig, för de samtycker inte till att lyssna till mig, för hela Israels hus har en hård panna och ett styvnackat hjärta. 8 Se, jag har gjort ditt ansikte hårt (fast – hebr. chazaq) mot deras ansikten och din panna hård mot deras pannor. 9 Som en diamant som är hårdare än flinta, har jag gjort din panna. Frukta inte (var inte förfärad, modfälld) för dem och bli inte missmodig av deras uppsyn (deras ansikten), för de är ett upproriskt hus (släkte).” [Tre gånger upprepas hebr. chazaq (hård). Ordet anspelar på Hesekiels namn (hebr. Jechezqel) som betyder ”Herren gör hård/stärker”.]

10 Och han sa till mig: ”Människobarn, alla mina ord som jag ska tala till dig, ta emot i ditt hjärta och hör med dina öron. 11 Och gå du till de fångna sönerna av ditt folk och tala till dem och säg till dem: ’Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh)’, om de vill lyssna eller om de vill avstå.”

Andra synen

12 Och jag lyftes upp av en ande (vind) och jag hörde bakom mig rösten av ett stort brus: ”Välsignad är Herrens (Jahvehs) härlighet från hans plats” 13 och ljudet av de levande varelsernas vingar när de rörde vid varandra och ljudet av hjulen bredvid dem och ljudet av en stor rörelse (skakning, jordbävning – raas). 14 Och en ande (vind) lyfte upp mig och tog bort mig och jag gick med en het bitterhet i min ande och Herrens (Jahvehs) hand var stark över mig. 15 Och jag kom till dem av fångarna i Tel-Aviv [i dåtidens Babylon] som bodde vid floden Kevar och jag satte mig där de satt och förblev där, förfärad ibland dem i sju dagar [tiden för sorg, se 1 Mos 50:10; 1 Sam 31:13; Job 2:13; även tiden för prästinvigningen, se 3 Mos 8:33].

[Tel-Aviv i denna vers ligger i dåtidens Babylon och ska inte blandas ihop med dagens moderna Tel-Aviv vid Medelhavet. De judiska fångarna bodde vid floden Kevar nära Nippur, se Hes 1:3. Namnet har en anknytning till det akkadiska uttrycket som betyder ”högen/avlagringarna från den stora floden”. Ordet tel är en term för en höjd som uppstått genom upprepad bosättning. Det kan härröra från en gammal bosättning som judarna blev satta att bygga upp igen. På hebreiska är grundbetydelsen av aviv stadiet i kornets utveckling då öronen blir gröna och börjar mogna. Månaden aviv är den vårmånad då kornet når detta steg, se 2 Mos 13:4; 23:15. I vers 23 nämns en bördig dal, så namnet kan ha kopplingar till skörd. I modern hebreiska betyder aviv vår. Den moderna staden Tel-Aviv som grundades 1909 fick namnet efter detta ortnamn i dåtidens Babylon och har betydelsen ”vårens kulle”.]

16 Och det hände efter de sju dagarna att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 17 ”Människobarn jag har utsett dig att vara väktare [vars uppdrag var att speja och varna för annalkande fara – hebr. tsafa] till Israels hus, och när du hör ett ord i min mun ska du ge dem varningen från mig. [En väktare var stationerad på muren och uppdraget var att hålla utkik och varna ledarskapet om faror, se 1 Sam 14:16; 2 Sam 18:24; 2 Kung 9:17-20. Att inte utföra detta uppdrag var ofta förenat med dödsstraff. Se även Hes 33:7; Jer 6:17; Hab 2:1.] 18 När jag säger till de onda: Du ska döden dö, och du inte ger honom varningen, inte talar för att varna den onde från hans onda vägar till att rädda hans liv, då ska den onde mannen dö i sin synd men hans blod ska utkrävas av din hand. 19 Men om du varnar den onde och han inte vänder om från sin ondska, inte från sina onda vägar, ska han dö i sin synd, men du har räddat din själ.

20 Och när en rättfärdig man vänder om från sin rättfärdighet och begår synd, ska jag lägga en stötesten framför honom [som han snubblar på], han ska dö. Eftersom du inte har varnat honom ska han dö i sin synd och hans rättfärdiga gärningar som han har gjort ska inte kommas ihåg, men hans blod ska jag utkräva av din hand. 21 Men om du varnar den rättfärdige att den rättfärdige inte ska synda och han låter bli att synda, då ska han med säkerhet leva, eftersom han lät sig varnas, och du har räddat ditt liv (din själ).”

Tredje synen

22 Och Herrens (Jahvehs) hand kom över mig där och han sa till mig: ”Stig upp och gå ut på slätten och där ska jag tala med dig. 23 Och jag steg upp och gick ut på slätten, och se, Herrens (Jahvehs) härlighet [hans närvaro manifesterad] stod där som härligheten som jag såg vid floden (kanalen) Kevar [Hes 1:1], och jag föll ner på mitt ansikte.

24 Och en ande (vind) kom och ställde mig på mina fötter och han talade med mig och sa till mig: Gå och stäng in dig själv i ditt hus. 25 Men du människobarn se bojor ska bli satta på dig och du ska vara bunden med dem och du ska inte gå ut ibland dem, 26 och jag ska låta din tunga klistra sig i gommen i din mun så att du blir stum och inte är en tillrättavisare för dem, för de är ett upproriskt hus. [Hesekiel blev stum i omkring 7 års tid ända till Jerusalems fall 586 f.Kr., se Hes 33:22, förutom de tillfällen då Herren öppnade hans mun att tala, se vers 27] 27 Men när jag talar med dig ska jag öppna din mun och du ska säga till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Han som lyssnar låt honom höra och han som förkastar låt honom förkasta, för de är ett upproriskt hus.”

4

Symbolisk handling – lertavlor

[Herren fortsätter att tala till Hesekiel i den tredje synen, se Hes 3:22:]

1 ”Och du människobarn, ta dig en lertavla och lägg den framför dig och rita på den en stad, Jerusalem. 2 Och belägra mot den och bygg fästningar mot den och kasta upp en belägringsvall mot den, slå upp läger mot den och sätt murbräckor runt om. 3 Och ta dig en järnplåt och ställ den som en mur av järn mellan dig och staden, och sätt ditt ansikte mot den och den ska bli belägrad och du ska belägra den. Detta är ett tecken till Israels hus.

4 Och du ska lägga dig på din vänstra sida och lägga Israels hus synd över den, efter antalet dagar som du ska ligga på den ska du bära deras synd. 5 Och jag har gett till dem åren för deras synd till att vara ett antal dagar till dig, 390 dagar. Så ska du bära Israels hus synd.

6 Och när du har fullbordat dessa ska du ligga på din högra sida och ska bära Juda hus synd, 40 dagar, varje dag för ett år har jag gett det till dig. 7 Och du ska vända ditt ansikte mot Jerusalems belägring med din arm avklädd och du ska profetera mot det. 8 Och se, jag lägger band på dig och du ska inte vända dig från den ena sidan till den andra förrän du har fullgjort dagarna för din belägring.

9 Och ta du till dig vete och korn och bönor och linser och hirs och råg och lägg det i ett kärl och gör dig bröd av det, efter antalet dagar som du ska ligga på din sida, 390 dagar ska du äta av det.

[Hesekiel lever i en symbolisk belägring och ransonerar sin mat. En belägring blev särskilt kännbar om den var längre än ett år och inga nya förråd av spannmål kunde föras in, se 2 Kung 25:3; Klag 2:20; 4:9, 10. De 40 dagarna i nästa vers är inte inräknade i dessa 390 dagar.]

10 Och ditt bröd som du ska äta ska vara efter vikt 20 shekel [230 gram] per dag, från tid till tid ska du äta det. 11 Och du ska dricka vatten efter mått, 1/6 hin [0,6 liter], från tid till tid ska du dricka det. 12 Och du ska äta det som kornkakor och du ska grädda det på dynga (avföring) från människor inför deras ögon.” 13 Och Herren (Jahveh) sa [tillade]: ”På detta sätt ska Israels söner äta sitt bröd orent [3 Mos 11] bland de folkslag dit jag fördriver dem.”

14 Men jag svarade: ”Ack, Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), min själ har aldrig blivit oren (förorenad), från min ungdom och till nu har jag aldrig ätit det som är självdött eller rivet av ett rovdjur och det som är avskyvärt har aldrig kommit i min mun.”

15 Då sa han till mig: ”Se jag har gett dig kodynga istället för mänsklig dynga (avföring) och du ska grädda ditt bröd över det.”

16 Och han sa till mig: ”Människobarn, se jag bryter brödstaven i Jerusalem och de ska äta bröd efter vikt och med ängslan, och de ska dricka vatten efter mått och i förfäran, 17 annars ska de sakna bröd och vatten och vara förfärade en man och hans bror och tyna (smälta) bort i sina överträdelser.”

5

Symbolisk handling – Hesekiels hår

[Herren fortsätter att tala till Hesekiel i den tredje synen hela detta kapitel ut, se Hes 3:22. Att raka håret var inget en präst tog lätt på, se3 Mos 19:27; 21:5; 5 Mos 6:5. På samma sätt som en rakkniv skär bort hår från ansiktet och huvudet, ska invaderande arméer skära bort folket från landet.]

1 ”Och du människobarn, ta dig ett skarpt svärd, som en barberares rakkniv ska du ta det och låta det gå över ditt huvud och över ditt skägg. Ta sedan vågen och väg och dela håret.

2 En tredjedel ska du bränna i eld i stadens mitt när dagarna för belägringen är fullföljda,

och du ska ta en tredjedel och slå det med svärdet runtom henne,

och en tredjedel ska du sprida ut för vinden och ett svärd ska dra ut efter dem.

[Förklaringen kommer i vers 12.]

3 Du ska även ta några få strån av det och binda in det i hörnet på din skjorta. 4 Och av dem ska du ta (några) och kasta dem i mitten av elden och bränna dem i elden, därifrån ska en eld dra fram i hela Israels hus.

5 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Detta är Jerusalem! Jag har satt henne i mitten av folken och länderna är runtomkring. 6 Och hon gjorde uppror mot mina påbud (bindande juridiska beslut) i att göra mer ondska än folken, och mot mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) mer än länderna runtomkring henne, för de förkastade mina påbud (bindande juridiska beslut) och mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) har de inte vandrat efter.

7 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Eftersom ni har överträffat länderna runtomkring er genom att inte vandra efter mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och inte heller har gjort (följt) mina påbud (bindande juridiska beslut) och folkens påbud (bindande juridiska beslut) runtomkring har ni inte heller gjort.

8 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Se, jag är emot er, även jag, och jag ska verkställa mina domar i din mitt, till folkens ögon (i folkens åsyn). 9 Och jag ska göra i dig [Jerusalem], det som jag aldrig tidigare gjort [värre än alla tidigare domar, se Klag 4:6; Dan 9:12; Matt 24:21] och som jag aldrig senare kommer att göra, på grund av alla dina styggelser (detta avskyvärda) [plural – avgudadyrkan, onda gärningar, osv.].

[Profetian inkluderar romarnas förstörelse av Jerusalem 70 e.Kr. och det sista försöket av Antikrist, se Sak 13:8-9; 14:2 så väl den av Nebukadnessar. Se även 1 Thess 2:16.]

10 Därför ska fäderna äta sina söner i din mitt och sönerna ska äta sina fäder, och jag ska verkställa domen i din mitt, och hela din kvarleva ska jag sprida ut till alla vindar. 11 Så sant jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom du har orenat min helgedom med alla dina avskyvärda ting och med alla dina styggelser, ska jag även med säkerhet förminska dig och inte skona mitt öga och även jag ska inte ha något medlidande.

12 En tredjedel av er ska dö genom pest och genom hungersnöd ska de bli förtärda i din mitt,

och en tredjedel ska falla för svärdet runtomkring dig,

och en tredjedel ska jag sprida ut till alla vindar och ett svärd ska gå ut efter dem.

13 Så ska min vrede förbruka sig själv och jag ska tillfredsställa mitt raseri över dem och jag ska få lindring, och de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag Herren (Jahveh) har talat i min nitälskan när jag förbrukade mitt raseri över dem.

14 Jag ska göra dig till en förundran och en förebråelse bland folken som är runtomkring dig till ögonen på (i åsynen av) alla som går förbi. 15 Så ska det bli en förebråelse och ett hån (glåpord), en lärdom och en förundran för folken runtomkring dig, när jag verkställer domen i dig i vrede och i raseri och i ursinniga tillrättavisningar. Jag Herren (Jahveh) har talat det. 16 Jag sänder de onda pilarna över dem med hungersnöd som är till fördärv, som jag sänder för att fördärva dig, och jag förökar hungersnöden över dig och ska bryta din brödstav i bitar, 17 och jag ska sända över dig hungersnöd och onda djur och de ska beröva dig, och pest och blod ska passera genom dig och jag ska sända svärdet över dig. Jag Herren (Jahveh) har talat det.”

6

Budskap till Israels berg

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 ”Människobarn vänd ditt ansikte mot Israels berg [där man byggt offerplatser till avgudar, se 1 Kung 14:23] och profetera mot dem 3 och säg: Ni Israels berg hör Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) ord: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till bergen och till kullarna, till ravinerna och till dalarna: Se jag ska komma över er med svärd och jag ska fördärva era höga platser. [5 Mos 12; 2 Kung 23:8] 4 Era altaren ska bli öde och era solbilder ska bli krossade och jag ska kasta ner era slagna män framför era avgudar. 5 Och jag ska lägga de döda kropparna av Israels söner framför deras avgudar och jag ska sprida ut era ben runtomkring era altaren. 6 På alla platser där ni bor ska städerna bli ödelagda och de höga platserna ska bli öde, så att era altaren blir omintetgjorda och öde och era avgudar blir krossade och tystnar och era solbilder blir nedkastade och ert arbete blir omintetgjort. 7 Och de slagna ska falla i din mitt och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

8 Och jag ska lämna en kvarleva [Hes 5:3] så att det finns några som undkommer svärdet bland folken när ni blir skingrade till länderna. 9 Och de som undkommer av er ska komma ihåg mig bland folken dit de förs som fångar, hur jag har haft kval för deras vilsna hjärtan som har vikit av från mig, och med sina ögon har de gått bort efter sina avgudar. Och de ska avsky sig själva (ordagrant: ”krossas/brytas i sina egna ansikten”) för den ondska som de har begått med alla deras styggelser. 10 Och de ska veta att jag är Herren (Jahveh), jag har inte talat förgäves att jag ska göra detta onda mot dem.

11 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Slå med din hand och stampa med din fot och säg: Ve (hebr. ach) [uttryck för smärta, används bara här och i Hes 18:10; 21:15]! För Israels hus alla onda styggelser, för de ska falla för svärdet, för hungersnöd och för pest [Hes 5:1-3; 12; 3 Mos 26:25-26]. 12 Han som är långt borta ska dö av pesten och han som är nära ska falla för svärdet, och han som är kvar och är belägrad ska dö av hungersnöden, så ska jag använda (förbruka) mitt raseri över dem. 13 Och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh) när deras slagna ska finnas bland deras avgudar runtomkring deras altaren på varje hög kulle, på alla bergstoppar och under varje lövträd och under varje tjock terebint, platserna där de offrar söt arom till sina avgudar. 14 Och jag ska sträcka ut min hand över dem och göra landet fullständigt öde, mer öde än Divlatas öken på alla platser där de bor och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).”

7

Budskap om kommande dom över Israel

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 2 Och du människobarn, så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till Israels mark:

Ett slut (hebr. qets)

kommer (hebr. bo)

slutet (hebr. haqets) [kommer] över landets fyra hörn.

3 Nu är slutet över dig och jag ska sända min vrede över dig och ska döma dig efter dina vägar, och jag ska ge dig alla dina styggelser. 4 Och mina ögon ska inte skona dig och jag ska inte ha medlidande, utan jag ska ge dig efter dina vägar (som du har vandrat, val du gjort), dina styggelser ska vara i din mitt och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

5 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ondska, en ondska, se den kommer. [Här upprepas ordet ondska – hebr. raa, två gånger, båda gångerna i singular och med tillägget en. Alltså görs det absolut övertydligt att det är en enda ondska det handlar om.]

6 Ett slut (hebr. qets)

kommer,

kommer

[gör] slutet (hebr. haqets)

det har väckts (hebr. qits) mot dig,

se det kommer.

[Versen har en struktur med en inledande kiasm, och där ordet ”väcks” som också kan betyda skördetid står centralt, inramat av ordet ”slut”. Orden qets och qits är snarlika och ger en rytm och upprepning.]

7 Er tur har kommit ni landets invånare, tiden har kommit, tumultets dag är nära och inte med glädjerop på bergen. 8 Nu ska jag med hast hälla ut mitt raseri över dig och använda min vrede över dig och ska döma dig efter dina vägar, och jag ska ge dig alla dina styggelser. 9 Och mina ögon ska inte skona och jag ska inte ha medlidande, utan jag ska ge dig efter dina vägar (som du har vandrat, val du gjort), dina styggelser ska vara i din mitt och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

10 Se dagen! Se den kommer! Vändningen visar sig, staven har blomstrat, stolthet (arrogans) har knoppats. 11 Våldet har rest sig upp till en ondskans stav, inget kommer från dem och inget tumult (ljud av stora skaror) och ingen myckenhet och ingen klagan bland dem. 12 Tiden har kommit, dagen är nära, låt inte köparna glädja sig, inte säljarna sörja, för vrede är över alla deras skaror. 13 För säljaren ska inte återvända till det som är sålt även om det fortfarande är levande, för synen berör (angår) hela dess skara som inte ska återvända, och ingen man ska återvända till sin synd levande, ingen ska vara stark (fast, säker, tapper). 14 Man har blåst (hebr. taqa) i blåsinstrumentet (hebr. taqoa) [shofaren] och gjort sig redo men ingen har gått ut till striden, för min vrede är över hela dess skara.

15 Svärdet är ute och pesten och hungersnöden inne, han som är på fältet ska dö för svärdet och han som är inne i staden ska slukas av pest och hungersnöd. 16 Och de av dem som lyckas fly ska komma till bergen som dalens duvor allesammans ska jämra sig, varje man över sin synd. 17 Alla händer ska vara slappa (hänga längs kroppen) och alla knän ska vara svaga som vatten. 18 De ska omgjorda sig själva med säcktyg och skräck ska täcka dem, och skam ska vara i alla ansikten och skallighet på alla deras huvuden. 19 De ska kasta sitt silver på gatorna och deras guld ska vara något orent. [Den hebreiska termen kan syfta på menstruell orenhet, ordet används även i vers 20.] Deras silver och deras guld ska inte kunna rädda dem på Herrens (Jahvehs) vredes dag. Det ska inte tillfredsställa sin själ (strupe; släcka törsten) eller fylla sina bukar, eftersom deras synd har blivit en stötesten [som de snubblar på]. 20 Och deras vackra utsmyckningar användes som stolthet gjord till deras styggelsers avbilder [figuriner, se Hes 16:17] och deras osmakliga ting [avgudar], därför har jag gjort det till orenhet för dem. [Sef 1:18] 21 Och jag ska ge det i främlingars hand som ett byte, och till jordens onda att tillspilloge, och de ska vanhelga det. 22 Jag ska vända mitt ansikte från dem och de ska vanhelga min hemliga (undangömda) plats, och rövare ska komma in och vanhelga den.

23 Gör iordning (förbered) kedjan [symboliskt för fångenskap och exil], för landet är fullt av blodsdåd och staden är full av våld (laglöshet – hebr. chamas). 24 Och jag ska släppa fram folkslagens värstingar och de ska besitta deras hus. Jag ska låta de starkas stolthet upphöra och deras heliga plats ska vanhelgas 25 Skräck kommer, och de ska söka frid (shalom) men inte finna någon. 26 Katastrof ska komma på katastrof och rykte ska komma på rykte, och de ska söka en profetsyn men undervisning har vandrat bort (finns inte längre) från prästen och råd (finns inte längre) från de äldste. 27 Kungen ska sörja och furstarna ska klä sig med förskräckelse, och folkets händer i landet ska bli kraftlösa, jag ska göra mot dem efter deras vägar (sätt att leva) och i enlighet med vad de förtjänar ska jag döma dem och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

8

Andra samlingen budskap (kap 8-13)

[Det har gått 14 månader sedan den första nedtecknade visionen i Hes 3:16.]

1 Och det hände i det sjätte året [efter kung Jojakins fångenskap, se Hes 1:2], i den sjätte månaden [elul] på den 15:e dagen i månaden [17 sep, 592 f.Kr.], att jag satt i mitt hus och Juda äldste satt framför mig och Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) hand föll över mig där.

Del 1 – avgudadyrkan i templet

2 Och jag såg och se, något (någon) som liknade utseendet (skenet) av eld. Från höfterna och nedåt var utseendet eld och från höfterna och uppåt var utseendet strålande som spektrumets färger. 3 Och formen av en hand sträcktes fram och jag togs i en lock på mitt huvud, och en ande (vind) lyfte upp mig mellan jorden och himlarna och förde mig in i en syn från Gud, till Jerusalem, till öppningen i porten av den inre gården som vetter mot norr. Där fanns svartsjukans (avundsjukans) avbildade tron som provocerar (anstiftar) till svartsjuka (avundsjuka). [4 Mos 32:16; 2 Kung 21:7; 2 Krön 33:7, 15] 4 Och se, Israels Guds (Elohims) härlighet var där på samma sätt som i synen jag såg på fältet.

Avundsjukans avbild – Asherah

5 Han sa till mig: ”Människobarn lyft nu upp dina ögon längs vägen mot norr.” Så jag lyfte upp mina ögon längs vägen mot norr, och se, norr om altarets port var svartsjukans avbildade tron vid ingången.

[Tidigare hade Manasse satt upp en avbild av fruktbarhetsgudinnan Ashera i templet som referats i liknande ordalag, se 2 Krön 33:7, 15. I templet i Jerusalem sker avgudadyrkan och dagliga offer till hedniska gudar.]

6 Och han sa till mig: ”Människobarn ser du vad de gör? De stora styggelserna som Israels hus begår här, så att jag måste gå långt bort från min helgedom? Men du ska igen (ännu fler gånger) se ännu större styggelser.”

Tillbedjan av djur

7 Och han förde mig till gårdens öppning och när jag tittade såg jag ett hål i muren. 8 Och han sa till mig: ”Människobarn gräv nu i muren.” När jag hade grävt i muren såg jag en öppning.

9 Och han sa till mig: ”Gå in och se de ondas styggelser som de gör här.” 10 Så jag gick in och såg, och se varje osmaklig form av krypande ting [3 Mos 11:20] och djur och alla avgudar som Israels hus hade avbildat på muren runtom. [Sådana avbildningar var avgudar, se 4 Mos 4:16-18; Rom 1:23.] 11 Och där stod framför dem 70 män av Israels hus äldste och i mitten av dem stod Jaazanjaho, Shafans son, varje man med sitt rökelsekar i sin hand, och ett tjockt moln av rökelse steg upp.

12 Och han sa till mig: ”Har du sett människobarn vad Israels söners äldste gör i mörkret, varje man i sin avgudakammare? För de säger: ’Herren (Jahveh) ser oss inte, Herren (Jahveh) har övergett landet.’ ” 13 Och han sa till mig: Du ska igen se ännu större styggelser som de gör.

Tillbedjan av Tamoz

14 Sedan förde han mig till portens öppning på Herrens (Jahvehs) hus som vetter mot norr, och se där satt kvinnorna och grät för Tamoz. 15 Och han sa till mig: ”Har du sett detta människobarn? Du ska igen se ännu större styggelser än dessa.”

Soldyrkan

16 Och han förde mig till den inre gården i Herrens (Jahvehs) hus, och se vid öppningen till Herrens (Jahvehs) tempel, mellan förgården och altaret var det omkring 25 män med sina ryggar mot Herrens (Jahvehs) tempel och deras ansikten vända åt öster, och de tillbad solen åt öster. [Att vända ryggen mot templet är samma sak som att vända ryggen åt Gud. Det blir extra provocerande när de tillber solen i själva templet på detta sätt.]

17 Och han sa till mig: ”Har du sett detta människobarn? Är det en lätt sak att Juda hus har begått styggelserna som de begår här när de fyller landet med våld och provocerar mig ännu mer och de sätter grenen mot sin näsa. 18 Därför ska jag agera i raseri, mina ögon ska inte skona och jag ska inte ha medlidande, och även om de ropar i mina öron med en hög (stark) röst ska jag inte höra (lyssna på) dem.”

9

Del 2 – Jerusalems invånare

[Detta stycke handlar om domen över de avgudadyrkare Hesekiel sett fördärva templet, se Hes 8. Föregående kapitel avslutades med kungörande om domen, se Hes 8:18, som upprepas i slutet på denna syn, se vers 10. Men domen sker först efter att de trogna har blivit märkta. Stycket är format som en kiasm som ramas in av mannen med linnekläder, se vers 1-3 och vers 11.

Längre fram i synen anas att dessa totalt sju män också kan tolkas som änglar. Det är inte ovanligt att änglar kallas män, se 1 Mos 18:2; 32:24; Dan 10:5. Inom den babyloniska mytologin beskrivs en grupp av sju varelser stå under Gud vilkas uppgift är att straffa och förgöra. I den arameiska Sefire-inskriptionen från 700-talet (som hittades 1930 i Al-Safirah nära Aleppo i Syrien) omnämns förbannelser av ”de sju” om ett förbund bryts.]

1 Sedan ropade han i mina öron [Guds röst] med en stark (stor) röst och sa:

Få stadens väktare (de som råder; men också disciplinerar – hebr. peqoda) att komma nära,

varje man med sitt ödeläggelsevapen (dödsbringande vapen – hebr. machet) i sin hand.

2 Och se, sex män kom från vägen till den övre porten som ligger mot norr [byggd av Jotam, se 2 Kung 15:35; samma område där Hesekiel sett soldyrkare, se Hes 8:16],

varje man med sitt fördärvande (dödliga) vapen i sin hand.

Och en man i mitten av dem [med tre män på var sin sida]

som var klädd i vitt linne med en skrivares skrivdon (hebr. qeset) [egyptiskt låneord för portabel låda med pennor, palett och behållare med troligtvis både svart och rött bläck] vid sidan (bundet i bältet vid höften).

Och de gick in och stod bredvid bronsaltaret [2 Mos 27:1-8]

3 Och Israels Guds (Elohims) härlighet hade stigit upp från keruberna

där den varit och (flyttat sig) till husets tröskel, och han kallade på mannen

som var klädd i vitt linne med en skrivares skrivdon vid sidan [vers 2 och 11].

4 Och Herren (Jahveh) sa till honom: Gå genom stadens mitt, genom mitten av Jerusalem och sätt ett märke [hebr. tav; den sista bokstaven i hebreiska alfabetet vars piktogram är ett kors] på pannan på alla de män som suckar och som ropar på grund av alla styggelser som görs i hennes mitt. [Upp 3:12; 7:3; 9:4; 14:1; 22:4]

[När nu de som sörjde över det som beskrivits ske i templet i kapitel 8 märkts av mannen i linnekläder, går de sex andra männen vidare för att utföra domen. Jfr 2 Mos 12:23.]

5 Och till de andra [sex] sa han så att jag hörde det: Gå genom staden efter honom och slå, låt inte era ögon skona och ha inget medlidande,

6 slakta fullständigt, gamla män, unga män, jungfrur och de små och kvinnor, men kom inte nära någon man som har märket, och börja vid min helgedom. Sedan började de med de äldste som var framför huset.

7 Och han sa till dem: Orena huset [gör det rituellt orent] och fyll gården med de slagna,

gå ut.

Och de gick ut och slog i staden.

8 Och det skedde när de slog och jag var lämnad (kvar, ensam vid templet) att jag föll på mitt ansikte och ropade och sa: Ack (åh nej), Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) ska du förstöra hela Israels återstod när du häller ut ditt raseri över Jerusalem?

9 Och han sa till mig: Synden hos Israels hus och Juda är mycket stor och landet är fullt av blod och staden är full av korruption, för de säger: Herren (Jahveh) har övergett landet och Herren (Jahveh) ser inte. 10 Och även jag ska inte låta mina ögon skona och jag ska inte ha medlidande, utan jag ska ge tillbaka deras egna vägar över deras huvuden (låta dem få samma behandling som de själva utövat i form av förtryck, blodspillan, girighet och alla andra synder som de ägnat sig åt).

11 Och se, mannen i linnekläder som hade skrivdonet vid sidan (bundet i bältet vid höften) [se vers 2 och 3] rapporterade och sa: Jag har gjort allt som du har befallt mig.

10

Del 3 – Jerusalem bränns

1 Sedan såg jag och se, på fästet (expansionen) [Hes 1:22] som var över kerubernas huvuden visade sig ovanför dem som om det var en safir, en sten visade sig som liknade en tron i sin framtoning. 2 Och han talade till mannen klädd i linne och sa: Gå in mellan hjulen under keruben och fyll båda dina händer med glödande kol från mellan keruberna och kasta det mot staden. Och han gick framför mina ögon.

3 Och keruberna stod på den högra sidan av huset när mannen gick in, och molnet fyllde den inre gården. 4 Och Herrens (Jahvehs) härlighet lyfte från keruberna till husets tröskel och huset fylldes med molnet [2 Mos 40:34-38] och gården var full av ljuset (skenet, briljansen) från Herrens (Jahvehs) härlighet. 5 Och ljudet från kerubernas vingar hördes till den yttre gården, som Gud den Allsmäktiges (El Shaddajs) röst när han talar.

6 Och det skedde när han [Herren] befallde mannen i linnekläder och sa: ”Ta eld [Hes 1:13] från platsen mellan hjulen, inne mellan keruberna”, att han [mannen klädd i linne] gick och stod bredvid ett av hjulen. 7 Och keruben sträckte fram sin hand från mellan keruberna till elden som var mellan keruberna och tog av den och lade den i händerna på honom som var klädd i linne, som tog det och gick ut. 8 Och där visade sig i keruberna formen av en manshand under deras vingar.

9 Och jag såg och se, fyra hjul bredvid keruberna, ett hjul vid sidan om en kerub och ett hjul vid sidan om en annan kerub, och hjulens utseende var som färgen på beryll. 10 Och utseendet hade en form till de fyra, som om ett hjul var inuti ett hjul. 11 När de gick, gick de mot sina fyra sidor, de vände inte när de gick utan till den plats som deras huvuden såg följde de det, de vände inte när de gick. 12 Och hela deras kropp och deras ryggar och deras händer och deras vingar och hjulen var fulla av ögon runt om till deras fyra hjul. 13 Angående hjulen kallades de i mina öron rullande virvelvindar. 14 Och var och en hade fyra ansikten, det första ansiktet var en kerubs ansikte, och det andra ansiktet var en människas ansikte och det tredje var ett lejons ansikte och det fjärde var en örns ansikte.

15 Och keruberna höjde sig, detta är de levande varelserna som jag såg vid floden Kevar. 16 Och när keruberna gick, gick hjulen bredvid dem, och när keruberna lyfte upp sina vingar för att höja sig från jorden, gjorde hjulen likadant och lämnade inte deras sida. 17 När de stod (stilla), stod dessa (hjulen), och när de höjde sig, höjde de sig upp med dem, för de levande varelsernas ande var i dem (hjulen).

18 Och Herrens (Jahvehs) härlighet gick fram från husets tröskel och stod över keruberna. 19 Och keruberna lyfte upp sina vingar och höjde sig från jorden inför mina ögon, och de gick framåt och hjulen bredvid dem, och de stod i den östra portens öppning till Herrens (Jahvehs) hus, och Israels Guds (Elohims) härlighet var över dem ovanför.

20 Detta är de levande varelserna som jag såg under Israels Gud (Elohim) vid floden Kevar, och jag visste att de var keruber. 21 Var och en hade fyra ansikten vardera och var och en fyra vingar, och det som liknade en människas hand var under deras vingar. 22 Och det som liknade deras ansikten var de ansikten som jag såg vid floden Kevar, deras utseende och de själva, de gick var och en rakt fram.

11

Del 4 – Dom över Israels ledare

1 Sedan lyfte en ande (vind) upp mig och förde mig till den östra porten på Herrens (Jahvehs) hus som vetter österut och se, i dörren till porten var 25 män. [Jfr med de 25 män som nämns i Hes 8:16.] Och jag såg i deras mitt Jazanja, Azors son, och Pelatjaho, Benajahos son, folkets furstar.

[Vid utgrävningar i Davids stad i Jerusalem har hundratals lersigill (lat. bulla) hittats från perioden just innan Jerusalems fall 586 f.Kr. Namnen Jazanja och Pelatjaho återfanns bland dem. Även namnen Jeremia och hans skrivare Baroch, har hittats.]

2 Och han sa till mig: ”Människobarn, dessa är männen som tänker ut synd och som ger de onda råd i denna stad [Jerusalem], 3 som säger:

’Tiden är inte nära att bygga hus [starta en familj]. [Jer 29:5]

Hon [denna stad – Jerusalem] är grytan och vi är köttet.’

[En liknande bild om gryta används i Hes 24:3, 6, se även Jer 1:13]

4 Profetera därför mot dem, profetera människobarn.”

5 Och Herrens (Jahvehs) Ande föll över mig och han sa till mig: Tala: ”Så säger Herren (Jahveh): Ni Israels hus har sagt, för jag känner till det som kommer in i ert sinne. 6 Ni har förökat ert slaktande i denna stad och ni har fyllt dess gator med slagna.

7 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Dina dödade som du har lagt mitt i den, är köttet och denna stad är grytan, men ni ska föras bort från dess mitt. 8 Ni är rädda för svärd och svärd ska komma över er förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 9 Och jag ska föra er bort från dess mitt och ge er i främlingars händer och ska verkställa domen ibland er. 10 Ni ska falla för svärdet, jag ska döma dig vid Israels gräns. Och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh). 11 Fast denna stad inte ska bli er gryta, ska ni bli köttet i dess mitt. Jag ska döma dig vid Israels gräns, 12 och de ska veta att jag är Herren (Jahveh), för ni har inte vandrat efter mina förordningar (ordagrant: saker inristat) och inte verkställt mina påbud (bindande juridiska beslut) utan har handlat efter folkens påbud som är runtomkring er.”

13 Och det hände när jag profeterade att Pelatjaho, Benajahos son dog. Sedan föll jag ner på mitt ansikte och ropade med stark röst och sa: ”Ack (åh nej), Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), ska du göra helt slut på Israels kvarleva?”

Gud ska återupprätta Israel

14 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 15 ”Människobarn, dina bröder, dina bröder [3 Mos 25:25-55], dina återlösares män och hela Israels hus om vilka Jerusalems invånare har sagt till dem: Flytta er långt bort från Herren (Jahveh). Till oss är detta land givet som en besittning.

16 Säg därför: ’Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Fast jag har flyttat dem långt bort bland folken och jag har förskingrat dem bland länderna, har jag ändå varit för dem som en liten helgedom i länderna dit de har kommit.’

17 Säg därför: ’Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag ska samla er bland folken och föra er tillbaka från de länder dit ni skingrats, och åt er ska jag ge Israels land.’

18 När de återvänt dit ska de ta bort alla avskyvärda avgudar och alla deras vidrigheter [tillhörande ritualer och tillbedjan] som finns där.

19 Jag ska ge dem ett odelat (nytt) hjärta [som inte är splittrat mellan avgudadyrkan och sann gudstillbedjan] och fylla dem med en ny ande. Jag ska ta bort stenhjärtat ur deras kropp och ge dem ett hjärta av kött, 20 så att de följer mina bud och håller sig till (vaktar, skyddar, bevarar) mina stadgar och lever efter dem. Så ska de vara mitt folk, och jag ska vara deras Gud (Elohim). 21 Men för dem vars hjärta vandrar efter hjärtats osmakliga ting och deras styggelser, ska jag ge deras väg över deras huvuden (de ska själva drabbas av de styggelser de ägnar sig åt) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).” 22 Sedan lyfte keruberna upp sina vingar och hjulen var bredvid dem, och Israels Guds (Elohims) härlighet var över dem ovanifrån. 23 Och Herrens (Jahvehs) härlighet gick upp från mitt i staden och stod på berget som är på den östra sidan om staden (Olivberget). 24 Och en ande (vind) lyfte [Hes 8:3] mig upp och förde mig i synen genom Guds (Elohims) Ande till Kaldéen till de fångna. Så steg synen som jag hade upp från mig. 25 Sedan talade jag till alla de fångna, alla de ord (ting) som Herren (Jahveh) hade visat mig.

12

Symbolisk handling – Hesekiels bagage

1 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig han sa: 2 ”Människobarn du bor mitt i de upproriskas hus som har ögon att se med men inte ser, som har öron att höra med men inte hör [Jes 42:18; Matt 13:13], för de är ett upproriskt hus.

3 Och du människobarn gör i ordning åt dig det du behöver för exil och flytta som för en exil på dagen inför deras ögon, och du ska flytta från din plats till en annan plats inför deras ögon, kanske ska de se (lägga märke till det) för de är ett upproriskt hus. 4 Du ska bära ut ditt bagage (packning) på dagen inför deras ögon [så alla kan se], som bagage för en exil [som bestod av det allra nödvändigaste för en resa – vattenlägel, bädd och en matskål], och du ska gå iväg själv på kvällen, inför deras ögon som när man går i exil. [Kvällen var inte den vanliga tiden att börja en lång vandring. Här finns en spegling i vad som händer med kung Tsidqijaho, som flyr på natten från ett belägrat Jerusalem, se 2 Kung 25:4.] 5 Gräv dig genom muren inför deras ögon och bär bort den vägen. 6 Inför deras ögon ska du bära det på dina skuldror och bära det vidare i mörkret. Du ska täcka ditt ansikte så att du inte ser marken, för jag har ställt dig som ett tecken till Israels hus.”

7 Och jag gjorde som jag blev befalld. Jag förde ut mitt bagage på dagen, som bagage för en exil och jag grävde mig genom muren med min hand och bar ut i mörkret och bar det på mina skuldror inför deras ögon.

8 Och Herrens (Jahvehs) ord var till mig på morgonen, han sa: 9 Människobarn, har inte Israels hus, det upproriska huset sagt till dig: Vad gör du?

10 Säg till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Angående furstarna, detta budskap (profetord, denna börda) gäller Jerusalem och hela Israels hus bland vilka ni är. 11 Säg: Jag är ert tecken. Som jag har gjort, så ska det göras mot dem, de ska gå i exil, i fångenskap.

12 Och fursten [syftar på lydkungen Tsidqijaho] som är bland dem ska bära [sina tillhörigheter] på sin skuldra och gå fram i mörkret, de ska gräva genom muren för att bära ut den vägen, han ska täcka sitt ansikte så att han inte ser marken med sina ögon.

[Hesekiel undviker ordet kung (hebr. melek) och använder istället furste/ledare (hebr. nasi) om Sidkia (hebr. Tsidqijaho) som tillsattes av Nebukadnessar (2 Kung 24:17-20). Jojakin (hebr. Jehojachin) var den rättmätige kungen i exil. Dessa ord får sin uppfyllelse när Sidkias ögon sticks ut innan han förs bort till Babylon, se 2 Kung 25:7; Jer 52:11.]

13 Mitt nät ska jag sprida över honom och han ska fångas i min snara, och jag ska föra honom till Babel, till kaldéernas land, men han ska inte se det, han ska dö där. 14 Och alla som hjälper honom runtom och alla hans trupper ska jag skingra till alla vindar och svärdet ska jag dra ut efter dem.

15 Och de ska veta att jag är Herren (Jahveh) när jag sprider ut dem bland folkslagen och skingrar dem i länderna. 16 Men jag ska lämna ett fåtal av dem från svärdet och från hungersnöden och från pesten, så att de kan återberätta om alla sina styggelser bland folken till vilka de kommer och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

Symbolisk handling – Hesekiels ätande

17 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

18 Människobarn ät ditt bröd med darrande och drick ditt vatten med skakning och med ångest. 19 Och säg du till landets folk: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till dem som bor i Jerusalem i Israels land. De ska äta sitt bröd med ångest och dricka sitt vatten med förskräckelse för att hennes land ska bli öde från alla som är där, på grund av våldet hos alla dem som bor där. 20 Och städerna som är bebodda ska ödeläggas och landet ska bli öde och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

Budskap om falska profetior och ockultism

21 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

22 Människobarn, vilket är ordspråket som ni har i Israels land och säger: Dagarna blir förlängda och synerna slår fel? 23 Säg därför till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag ska låta detta ordspråk försvinna och de ska inte längre använda det som ett ordspråk i Israel. Men tala till dem: Dagarna visar sig och orden i alla syner. 24 Där ska inte längre finnas någon fåfäng syn, inget smickrande siande i Israels hus. 25 För jag är Herren (Jahveh). Jag ska tala de ord jag talar och de ska verkställas. De ska inte längre dröja. För i era dagar, ni upproriska hus, ska jag tala ord och jag ska verkställa dem förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

26 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

27 Människobarn se dem av Israels hus som säger: Synen som han ser kommer [först] om många dagar och han profeterar om tider som är långt bort.

28 Säg därför till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Inget av mina ord ska dröja längre, utan mina ord som jag ska tala ska verkställas förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

13

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn profetera mot Israels profeter som profeterar och säg du till dem som profeterar ur sina egna hjärtan: Hör Herrens (Jahvehs) ord: 3 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ve! Över de usla profeterna som följer sin egen ande och ting som de inte har sett. 4 Som rävar i ödemarken har dina profeter blivit Israel. 5 Ni har inte gått upp till brotten (sprickorna i muren) och inte gjort i ordning hindren (försvarsanläggningarna) för Israels hus, till att stå i striden på Herrens (Jahvehs) dag. 6 De har sett fåfänga och lögnaktiga syner som säger: Så förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), men Herren (Jahveh) har inte sänt dem. Likväl hoppas de att ordet ska bli bekräftat. 7 Har ni inte sett en fåfäng syn och har ni inte sagt lögnaktig spådom när ni säger: Förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), men jag har inte talat?

8 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom ni har talat fåfänga och sett lögn, se därför är jag emot er förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 9 Och min hand ska vara mot profeterna som ser fåfänga och som siar lögner. De ska inte vara i mitt folks råd, inte ska de bli skrivna i Israels hus krönikor, inte heller ska de komma in i Israels land och de ska veta att jag är Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

10 Därför, just därför att de har lett mitt folk vilse och sagt: ”Frid (shalom)”, men där är ingen frid (shalom). [Man säger att allt är frid och fröjd, när det inte är det, se även Jer 6:14.] Och när jag byggde en mur utan murbruk, som de täcker över med vit kalk. 11 Säg till dem som bestryker den med vit kalk att den ska falla. Där ska komma ett skyfall och en stor hagelstorm ska vräka ner och en stormvind ska bryta fram, 12 och se när muren faller ska det då inte sägas till er: Var är kalken som ni kalkade med?

13 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag ska låta en stormvind bryta fram i mitt raseri, och det ska bli en översvämning i min vrede och stora hagelstenar ska sluka den i raseri. 14 Så ska jag bryta ner muren som ni har täckt med kalk och slå ner den till marken så att dess grund blir blottlagd, och den ska falla och ni ska förtäras i dess mitt och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh). 15 Och jag ska spendera mitt raseri över muren och över dem som har täckt med vit kalk, och jag ska säga till er: Muren finns inte längre och inte de som täckte den, 16 Israels profeter som profeterar till Jerusalem och ser syner om fred (shalom), men där finns ingen fred (shalom), förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

[Förutom de falska profeterna pekas även de falska profetissorna nu ut i vers 17-19. Detta avsnitt är ett av fyra profetiska sektioner i GT som kritiserar kvinnor (Jes 3:16-4:1; 32:9-13; Amos 4:1-3). Fyra kvinnliga profeter, alla Guds sanna profeter, nämns vid namn i GT: Deborah (Dom 4:4-5:31), Huldah (2 Kung 22:14), Mirjam (2 Mos 15:20) och Noadjah (Neh 6:14). Däremot drabbades de falska profetissorna på Hesekiels tid av samma fördömelse som sina manliga motsvarigheter. Gud bevarade varken deras namn eller deras specifika ämbeten (Hes 13:9).]

17 Och du människobarn vänd ditt ansikte mot [konfrontera] ditt folks döttrar som profeterar efter sina egna hjärtan, och profetera mot dem 18 och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ve er [kvinnor, se vers 17] som syr vristband till allas handleder [amuletter, ockulta band] och gör [magiska] huvudband (slöjor) i olika längder för att fånga själar (mänskligt liv). Ska ni fånga mitt folks själar (liv) men behålla er själva (era egna själar) vid liv? 19 Ni [kvinnor] har vanhelgat mig bland mitt folk för en handfull korn och några brödsmulor. Ni slaktar själar som inte skulle dö och till att rädda själar levande som inte skulle leva, genom era lögner till mitt folk som [villigt, gärna] lyssnar på lögnen.

20 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag är emot era vristband (amuletter, ockulta band) med vilka ni fångar (snärjer) själar (mänskligt liv) med som fåglar. Och jag ska rycka dem från era armar, och jag ska låta själarna sprida sig (slå ut som en blomma, bli fria), själarna som ni jagat som fåglar. 21 Era slöjor ska jag riva isär och rädda mitt folk ur er hand och de ska inte längre vara i er hand för att bli jagade och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh). 22 Eftersom ni har skrämt den rättfärdiges hjärta med lögn när jag inte har bedrövat honom och stärkt de ondas händer så att han inte återvänder (vänder om) från sin onda väg så att han kan bli räddad levande, 23 därför ska ni inte längre se fåfänga, inte sia spådomar. Och jag ska rädda mitt folk ut ur er hand och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

14

Tredje samlingen budskap

Budskap mot avgudadyrkan

[Kapitel 14 innehåller två profetior. Den första (vers 1-11) är avslutningen till budskapet mot falska profeter/profetissor i Hes 13:1-13.]

1 Och några av Israels äldste kom och satt framför mig. 2 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

3 Människobarn, dessa män har satt upp sina avgudar i sitt hjärta och placerat sina synder som en stötesten framför sina ansikten. Ska jag över huvud taget behöva sökas (frågas, tillbes – hebr. darash) av dem? 4 Tala därför till dem och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Varje man av Israels hus som sätter upp sina avgudar över sitt hjärta och lägger sina synders stötesten framför sitt ansikte och kommer till profeten, jag Herren (Jahveh) ska svara honom i proportion med hans mängd avgudar (enlig myckenheten av sina avgudar), 5 så att jag tar Israels hus i deras egna hjärtan eftersom de alla har vänt sig bort från mig till sina avgudar.

6 Tala därför till Israels hus, så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Kom tillbaka och omvänd er från era avgudar och vänd bort era ansikten från alla era styggelser. 7 För varje man från Israels hus eller främlingen som vistas i Israel som skiljer sig själv från mig och tar sig avgudar i sitt hjärta och placerar syndens stötesten framför sitt ansikte och kommer till profeten för att söka (följa, fråga, tillbe) mig från honom, jag ska själv svara honom, 8 och jag ska sätta mitt ansikte mot den mannen och ska göra honom till ett tecken och ett ordspråk och jag ska hugga av honom från mitten av mitt folk och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

9 Och profeten som är förledd och talar ett ord, jag Herren (Jahveh) har förlett profeten som profeterar och jag ska sträcka ut min hand över honom och ska förgöra honom från mitten av Israels folk. 10 Och de ska bära sin synd, profetens synd ska vara som sökarens (följarens, frågarens, tillbedjarens) synd, 11 för att inte längre Israels hus ska gå bort från mig och inte längre orena sig själva med sina överträdelser, utan de kan bli mitt folk och jag kan bli deras Gud (Elohim) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Budskap om kommande dom och Guds rättvisa

12 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

13 Människobarn när ett land syndar mot mig med smärtsamma överträdelser och jag sträcker ut min hand över dem och bryter deras brödförsörjning och sänder hungersnöd över det och hugger bort från det människor och djur, 14 även om dessa tre bräckliga män (hebr. enosh) fanns där [i landet] – Noa, Daniel och Job – så skulle de genom sin rättfärdighet bara kunna rädda sina egna liv (själar – hebr. nefesh) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

[Jeremia har redan sagt ”även om Mose och Samuel stod framför mig”, se Jer 15:1. Noa och Job levde långt innan Hesekiel blev profet. De två var exempel på män som bara lyckades rädda de närmaste. När floden kom drabbades hela jorden, men Noa och hans familj räddades. Job bad för sina barn, men de drabbades av olycka, dock överlevde Job och hans hustru. Daniel kan vara den samtida bibliska Daniel som blev bortförd i fångenskap till Babylon eller legenden om en Daniel i den ugaritiska sagan om Aqhat (1300 f.Kr.). I så fall nämns tre icke-judar från historien. En Daniel omnämns även i Hes 28:3.]

15 Om jag låter onda djur passera genom landet och de plundrar det och det blir öde så att ingen kan passera på grund av de onda djuren, 16 även om dessa tre män var i det (landet), jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) skulle de inte kunna rädda söner och inte döttrar, de skulle bara bli räddade själva men landet ska vara öde.

17 Eller om jag för ett svärd över landet och säger: Låt ett svärd gå genom landet så att det hugger bort från det människa och djur, 18 även om dessa tre män var i det (landet), jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) skulle de inte kunna rädda söner och inte döttrar, de skulle bara bli räddade själva.

19 Eller om jag sänder pest i landet och häller ut mitt raseri över det i blod för att hugga bort människa och djur, 20 även om dessa tre bräckliga män – Noa, Daniel och Job [vers 14] – var i det (landet), jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) skulle de inte kunna rädda söner och inte döttrar, de skulle bara rädda sina egna själar med sin rättfärdighet. 21 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Hur mycket mer när jag sänder mina fyra domar:

det onda svärdet [krig]

och hungersnöden

och de onda (vilda) djuren

och pesten mot Jerusalem

för att hugga bort människa och djur. 22 Och se en kvarleva ska bli kvar i det (landet), som ska föra fram både söner och döttrar, och se när de kommer till er och ni ser deras vägar och deras handlingar då ska ni bli tröstade för det onda som jag har fört upp mot Jerusalem, för allt som jag har låtit komma över henne (staden). 23 Och de ska trösta er när ni ser deras vägar och deras handlingar och ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag inte har gjort detta utan anledning, allt som jag har gjort i henne (staden) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

15

Liknelse – värdelöst vin

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn, vad är vinrankan mer än något annat träd, vinkvisten som växer upp bland skogens träd? 3 Ska trä tas från den för att tillverka något? Eller ska man ta en pinne av den för att hänga upp något föremål på den? 4 Se, det kastas i elden som bränsle, elden har slukat båda ändarna av den och dess mitt är bränd. Duger den till något arbete? 5 Se, när den var intakt dög den inte till något arbete, hur mycket mindre när elden har slukat den och den är bränd ska den duga till något?

6 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Som vinrankan bland skogens träd som jag har gett till elden som bränsle, så ska jag ge Jerusalems invånare. 7 Och jag ska sätta mitt ansikte mot dem, ut ur elden har de kommit och elden ska sluka dem, och de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh), när jag sätter mitt ansikte mot dem. 8 Och jag ska göra landet öde, eftersom de har handlat bedrägligt förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

16

Liknelse – en otrogen hustru

[Detta är det längsta budskapet i Hesekiel. Bildligt talat har vinrankan inte bara misslyckats med att ge god frukt, den har gett en förfärlig vidrig frukt. Israel liknas vid ett föräldralöst barn som blir kungens fru, men ger bort alla sina gåvor för att bli en prostituerad.]

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

Från föräldralös till drottning

2 Människobarn låt Jerusalem lära känna (bli intimt förtrogen med) hennes överträdelser 3 och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till Jerusalem [och hela Israel]: Ditt ursprung och din födelse är i kanaanéernas land, en amoré var din [andlige] far och din [andliga] mor var en hettit. [Hes 16:45; Joh 8:44] 4 Och vid din födelse, den dag du föddes, blev inte din navelsträng avklippt, ingen tvättade dig i vatten så att du blev ren, du blev inte saltad och ingen lindade dig [som man brukade göra för att skydda och stadga spädbarnets armar och ben, se Luk 2:7, 12]. 5 Inget öga hade medlidande över dig till att göra något av detta för dig, en av dessa till att visa förbarmande över dig, utan du kastades ut på fältets ansikte i din själs vämjelighet den dag du föddes.

6 Och när jag gick förbi dig och såg dig vältra i ditt [nyfödda] blod, sa jag till dig:

”I ditt blod lev (var levande, förbli vid liv)”,

och jag sa till dig:

”I ditt blod lev (var levande, förbli vid liv).”

[Här upprepas samma fras två gånger, detta är det hebreiska sättet att uttrycka att något är viktigt.]

7 Jag fick dig [Israel] att förökas (växa till) som växterna [som blomstrar] på fältet. Och du förökades och växte upp och du utvecklades till fulländad skönhet, dina bröst blev formade och ditt hår blev långt, men du var naken och utan kläder [exponerad].

8 Och jag gick förbi dig [igen] och såg på dig, och se din tid var inne för kärlek och jag spred ut min mantel [5 Mos 22:30; Rut 3:9] över dig och täckte din nakenhet, jag gav min ed till dig och kom i förbund med dig [2 Mos 19:5] förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) och du blev min.

9 Och jag tvättade dig i vatten, jag tvättade bort blodet från dig och jag smorde dig med olja. 10 Jag klädde dig i brokigt vävda kläder och med skor av skinn, och jag band fint linne runt dig och täckte dig med silke. 11 Och jag täckte dig också med smycken och satte armband på dina armar och en kedja runt din hals. 12 Och jag satte en ring i din näsa och örhängen i dina öron och en vacker krona på ditt huvud. 13 Och du var täckt i guld och silver och dina kläder var av linne och silke och brokigt vävda, du åt fint mjöl och honung och olja och du var strålande (mycket, mycket) vacker och du fördes fram till kunglig värdighet. 14 Och din ryktbarhet gick ut bland folkslagen för din skönhet, eftersom den var komplett (felfri, fullständig, perfekt) genom min strålglans (härlighet) som jag lagt över dig förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Från drottning till prostituerad

15 Men du litade på din skönhet och blev prostituerad genom ditt rykte och bjöd ut din prostitution över alla som gick förbi, han blev det. 16 Och du tog av dina kläder och gjorde åt dig höga platser täckta med olika färger och du prostituerade dig på dem, det ska inte komma och inte vara så. 17 Du har också tagit dina tjusiga juveler från mitt guld och från mitt silver som jag har gett dig, och gjort åt dig avbilder av män (mans-figuriner; avgudar) och bedriver prostitution med dem [2 Kung 23:7], 18 och du tar dina brokigt vävda kläder och täcker dem och placerar min olja och min rökelse framför dem. 19 Och mitt bröd som jag gav till dig, fint mjöl och olja och honung som jag lät dig äta, har du ställt framför dem som en söt doft och så är det förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

20 Och du har tagit dina söner och dina döttrar som du har fött till mig och dessa har du offrat till dem till att slukas. Är din prostitution en liten sak 21 att du har slaktat mina barn och gett dem genom att avskilja dem (barnen) till dem (avgudarna)? [3 Mos 18:21; 20:2; 5 Mos 12:31; 18:10; 2 Kung 16:3; 21:6; 23:10; Jer 32:35] 22 Och i alla dina styggelser och i din prostitution har du inte kommit ihåg din ungdoms dagar, när du var naken och blottad [utan kläder] och vältrade i ditt blod.

23 Och efter att du bedrivit all denna ondska – Ve, ve till dig! Förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 24 Och du har byggt åt dig ett valv [välvd tempelbyggnad – hebr. gav] och gjort åt dig en upphöjd plats på varje torg (öppen plats). 25 Du har byggt dina upphöjda platser på varje huvudgata och har gjort dig vacker, en styggelse, och du har öppnat (delat på) dina ben till var och en som går förbi och mångdubblat din prostitution. 26 Du har också bedrivit prostitution med egyptierna, dina grannar med stort kött [stort manligt organ], och har mångdubblat din prostitution till att provocera mig. [Ordet kött (hebr. basar) används eufemistiskt för det manliga könsorganet. Se även 3 Mos 15:2; Hes 23:20.] 27 Se därför har jag sträckt ut min hand över dig och har förminskat ditt underhåll och gett dig till deras vilja som hatar dig, filistéernas döttrar som skäms för dig för dina oanständiga vägar. 28 Du har också bedrivit prostitution med Assyrien utan att få nog, ja du har bedrivit prostitution med dem och inte blivit tillfredsställd. 29 Och du har förökat din prostitution med ”Köpmännens land” (hebr. erets kenaan; anspelar på folkslaget kanaanéers land) som kaldéerna och även i detta har du inte fått nog.

30 Hur svagt är ditt hjärta förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), se du har gjort alla dessa ting som en hänsynslös sköka, 31 i det att du har byggt dina valv [välvda tempelbyggnader – hebr. gav] i alla gathörn (ordagrant: huvudet/början på alla gator) och gjort höga (hebr. rama) platser på varje torg (öppen plats), och inte varit som en prostituerad som föraktade sin lön. [Kultiska och prostituerade på gatan krävde betalning för sina tjänster. Jerusalems utomäktenskapliga förbindelser gav ingen lön och hon ger bort sig själv.]

32 Du kvinna som begår äktenskapsbrott och tar främlingar istället för din make, 33 till alla skökor ges gåvor, men du har gett dina gåvor till alla dina älskare och har mutat dem som kommer till dig från alla sidor i din prostitution. 34 I motsats till andra kvinnor som värvas till skökor så är du inte värvad, och när de ges lön så ges i motsats [till dem] ingen lön till dig.

Omvändelse

35 Därför du sköka, hör (lyssna till) Herrens (Jahvehs) ord! 36 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom din liderlighet (lusta, orenhet) var uthälld och din nakenhet blottad (uppenbar) genom din prostitution med dina älskare, och eftersom alla dina avgudars styggelser och för dina barns blod som du gav till dem, 37 därför, se jag ska samla alla dina älskare till vilka du har varit behaglig och alla dem som du har älskat och alla dem som du har hatat, jag ska samla dem mot dig från alla sidor och ska blotta din nakenhet för dem så att de ser hela din nakenhet. 38 Och jag ska döma dig som kvinnor som bryter äktenskap och utgjuter blod. Och jag ska låta raseriets blod komma över dig och svartsjuka. 39 Och jag ska ge dig i deras hand och de ska riva ner dina valv [välvda tempelbyggnader – hebr. gav] och bryta ner dina upphöjda platser och de ska klä av dig dina kläder och ta dina vackra juveler och de ska lämna dig naken och kal. 40 De ska föra upp en församling mot dig och stena dig med stenar och genomborra dig med sina svärd. 41 Och de ska bränna dina hus med eld och verkställa domen på dig inför många kvinnors ögon, och jag ska få dig att upphöra med din prostitution och du ska inte längre ge någon lön. 42 Och jag ska tillfredsställa mitt raseri över dig och min nitälskan ska lämna dig och jag ska vara tyst och ska inte längre vara vred.

43 Eftersom du inte har kommit ihåg din ungdoms dagar utan har oroat mig med alla dessa ting, därför ska också jag föra dina vägar över ditt huvud förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), har du inte begått denna oanständighet över alla dina styggelser?

Till ett ordspråk

44 Se, alla som använder ordspråk ska använda detta ordspråk mot dig och säga: ”Sådan mor – sådan dotter.” 45 Du är din mors dotter som avskyr sin man och sina söner, och du är dina systrars syster som hatar deras män och deras söner, er mor var en hettit och er far var en amoré. 46 Och din äldre syster är Samarien, hon och hennes döttrar som bor på din vänstra, och din yngre syster bor på din högra, Sodom och hennes döttrar. 47 Och inte har du vandrat deras vägar och gjort efter deras styggelser, men en kort stund har du agerat värre än dem på alla deras vägar. 48 Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), Sodom din syster har inte gjort, inte hon, inte hennes döttrar, som du har gjort och dina döttrar.

49 Se, detta var din syster Sodoms synd: Stolthet, frosseri (ordagrant: mätt på bröd) och sorglös lättja fanns i henne och hennes döttrar, hon stärkte inte händerna för den fattige eller nödställde. 50 De var högfärdiga och begick överträdelser inför mitt ansikte, därför tog jag bort dem när jag såg det. 51 Samarien har inte begått hälften av dina synder, men du har mångdubblat dina styggelser mer än de och har rättfärdigat dina systrar med alla dina styggelser som du har gjort. 52 Du bär även din egen skam i det du har gett domskäl för dina systrar. Genom dina synder som du har begått mer avskyvärt än de, är de mer rättfärdiga än du, därför ska du vara häpen och bära din skam i det att du har rättfärdigat dina systrar.

Upprättelse för hennes ”tre systrar”

53 Jag ska vända deras fångenskap, Sodoms fångenskap och hennes döttrars, och Samariens fångenskap och hennes döttrars och dina fångars fångenskap i deras mitt, 54 så att du bär din egen skam och skäms för allt som du har gjort i det att du har tröstat dem. 55 Och dina systrar Sodom och hennes döttrar ska återvända till deras tidigare egendom och Samarien och hennes döttrar ska återvända till deras tidigare egendom och du och dina döttrar ska återvända till er tidigare egendom. 56 Och din syster Sodom hördes inte (blev inte omnämnd) av din mun på din stolthets dag. 57 Innan din ondska blev avtäckt vid tiden för Arams döttrars hån och alla runtom henne, filistéernas döttrar som föraktar dig runtom, 58 har du burit din oanständighet och dina styggelser förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Upprättelse

59 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag ska göra med dig som du har gjort som har föraktat eden och brutit förbundet. 60 Likväl ska jag komma ihåg mitt förbund med dig i din ungdoms dagar och jag ska upprätta till dig ett evigt förbund. 61 Då ska du komma ihåg dina vägar och skämmas när du tar emot dina systrar, dina äldre systrar och dina yngre, och jag ska ge dem till dig som döttrar, men inte på grund av ditt förbund. 62 Och jag ska upprätta mitt förbund med dig och du ska veta att jag är Herren (Jahveh), 63 för att du ska komma ihåg och häpna och aldrig igen öppna din mun på grund av din skam, när jag förlåter dig allt som du har gjort förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

17

Liknelse – två örnar och vinet

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn lägg fram en gåta och tala en liknelse till Israels hus 3 och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): En stor örn med stora vingar och långa vingpennor fulla av fjädrar med olika färger [Hes 16:10] kom till Libanon och intog toppen på en ceder. 4 Han beskar toppen av dess unga kvistar och bar dem till Kanaans land, han satte dem i en stad med köpmän.

5 Han tog också av landets säd och planterade det i bördig jord, han placerade det över många vatten och satte det som en pilkvist. 6 Och det växte och blev en utbredd vinstock med låg höjd vars klängen kunde vända sig mot honom och dess rötter var under honom. Så blev det en vinstock och fick grenar och skickade ut kvistar.

7 Där var också en annan stor örn med stora vingar och många fjädrar, och se, denna vinranka vände sina rötter mot honom och sköt ut sina grenar mot honom från platsen där den planterats för att han skulle vattna den. 8 Den var planterad i bördig jord med mycket vatten för att den skulle kunna skjuta ut grenar och skulle kunna bära frukt till ett välsmakande vin.

9 Säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ska den blomstra? Ska han inte dra upp dess rötter och hugga av dess frukt så att den vissnar, vissnar i alla sina blomstrande löv? Det ska inte vara stor kraft (ordagrant ingen arm) och mycket folk när den dras upp med sina rötter. 10 Och se ska den frodas när den omplanteras? Ska den inte vissna när östanvindarna rör den? I fåran där den gror ska den vissna.

11 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig han sa: 12 Säg, jag ber dig, till det upproriska huset: Vet ni inte vad dessa ting betyder? Berätta för dem: Se, Babels kung kom till Jerusalem och tog dess kung och dess furstar och förde dem till Babel, 13 och han tog den kungliga säden och skar ett förbund med honom och förde honom under ed och landets mäktiga förde han bort, 14 till att kunna bli ett lågt (litet, obetydligt) kungarike som inte lyfter upp sig själv och genom att hålla (vakta, skydda, bevara) hans förbund kunna bestå. 15 Men han gjorde uppror mot honom när han skickade sina sändebud till Egypten för att de skulle ge honom hästar och mycket folk. Ska han blomstra? Ska han fly som gör sådana ting? Ska han bryta förbundet och lyckas fly?

16 Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), med säkerhet, på platsen där kungen bor som gör honom till kung vars ed han föraktar och vars förbund han bryter med honom mitt i Babel, han ska dö. 17 Men farao ska inte med sin mäktiga armé och stora skaror undsätta honom i striden när de kastar upp belägringsvallar och bygger fästningar för att hugga av många själar. 18 Och han som har föraktat eden genom att bryta förbundet, se när han gav sin hand och gjorde alla dessa ting ska han inte kunna fly.

19 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Jag lever, mina eder som han har föraktat och mitt förbund som han har brutit, ska jag föra över hans eget huvud. 20 Och jag ska sprida mitt nät över honom och han ska fångas i min snara, och jag ska föra honom till Babel och ska döma honom där för hans förräderi som han har begått mot mig. 21 Och alla hans mäktiga män i alla hans trupper ska falla för svärdet och de som blir kvar ska skingras för alla vindar och ni ska veta att jag Herren (Jahveh) har talat det.

22 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Och jag, jag ska ta cederns höga toppar och ska plantera dem, jag ska beskära från topparna på de unga grenarna en ödmjuk och ska plantera den på ett högt och upphöjt berg. 23 I bergen på Israels höjder ska jag plantera den och den ska få grenar och bära frukt och bli en ståtlig ceder. Och under den ska alla fåglar av alla sorter (bokstavligt vingar) bo i dess skugga och i dess grenar ska de bo. 24 Och alla markens träd ska veta att jag, Herren (Jahveh) har fört ner de höga träden och upphöjt de låga träden, har torkat ut de gröna träden och fått de torra träden att grönska. Jag Herren (Jahveh) har talat och jag har gjort det.

18

Liknelse – individuellt ansvar för synd

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Vad menar ni med att använda detta ordspråk i Israels land och säga:

Fäderna har ätit sura (omogna) druvor

och sönernas tänder blir dåliga (är på kant, nötta, trubbiga – hebr. qahah) [och därmed ömma]?

[Jeremia har använt samma ordspråk tidigare (Jer 31:29-30 och även i liknande form i Klag 5:7). Ordspråket har troligtvis sitt ursprung i hur Adam åt av den förbjudna frukten, se 1 Mos 3:12. Även Jeremia visar att detta ordspråk inte gäller (smaken i någons mun kan inte gå i arv). Det är fel att skylla på tidigare generationer för sin synd. Ordspråket visar på människans fallenhet att vilja vara ett oskyldigt offer inför en orättvis Gud och inte ta ansvar för sin egen synd, se vers 25.]

3 Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), ni ska inte längre ha anledning att använda detta ordspråk i Israel. 4 Se, allt människoliv (själar – hebr. nefesh) tillhör mig – faderns liv (själ), likaväl som sonens liv (själ) tillhör mig. Den som syndar (den själ som syndar), ska själv dö. [Rom 6:23]

[Nu följer tre exempel: En rättfärdig person som gör det som är rätt (vers 5-9), en orättfärdig son till en rättfärdig (vers 10-13) och en rättfärdig son till en orättfärdig far (vers 14-20). Det går att se tre generationer här där den andra vänder sig bort från Gud men den tredje vänder om!]

En rättfärdig person

[Det första exemplet tar upp en rättfärdig man. Han gör det som är rätt (vers 5 och 9), tillber Herren (inte avgudar, se vers 6a), är trogen i sitt äktenskap (vers 6b), behandlar sin medmänniska väl (vers 7-8). Uppräkningen börjar och slutar med generella uttalanden (vers 5 och 9), däremellan kommer tolv punkter (vers 6-8), tio av dem är negationer. Här finns en koppling till tio Guds ord, se 2 Mos 20.]

5 Om nu en man som är rättfärdig

och gör det som är rätt och rättfärdigt,

6 och inte [offrar och] äter [kött till avgudar] på bergen [en del av köttet offrades till avgudar på dessa höga platser, resten åts av tillbedjaren eller prästen, se Jes 57:7; Hes 16:20; Hos 4:13; 1 Kor 8:4]

och inte lyfter upp sina ögon till Israels hus avgudar

och inte orenar sin grannes hustru [3 Mos 18:20]

och inte kommer nära en kvinna i hennes orenhet [3 Mos 18:19],

7 och den man som inte gör fel mot någon

utan betalar sina skulder [2 Mos 22:25]

och inte rövar (tar med våld; rånar och skapar skräck) [5 Mos 5:21, 22; Jes 3:14; 10:2; Mika 2:2; 3:2],

han ger sitt bröd till den hungrige

och täcker den nakne med en mantel.

8 Han tar inte ut ockerräntor

på det han lånar ut. [2 Mos 22:25; 3 Mos 25:36; Ps 15:5]

Han som håller tillbaka sin hand från det som är orätt,

fäller sanna domar mellan människor.

9 Den som vandrar i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och mina påbud (bindande juridiska beslut)

och håller (vaktar, skyddar, bevarar) dem till att göra dem,

han är sann, han är rättfärdig,

han får verkligen leva (ordagrant: ”leva i liv”)

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

En orättfärdig son till en rättfärdig man

10 Men om han föder en son som är en våldsverkare (rånare; ordagrant: ”sönderbrytare” – hebr. paris) som utgjuter blod. Ve! Över en sådan.

[Detta Ve! finns bara i Hesekiel, se Hes 6:11; 21:15. Denna våldsverkare är någon som bryter både Guds och människor bud; här främst i betydelsen någon som öppet rånar och vandaliserar och även dräper människor för att ta vad han vill ha.]

11 Och han själv har inte gjort alla dessa ting,

för även han har [offrat till avgudar och] ätit på bergen

och orenat sin grannes hustru,

12 har gjort fel mot den fattige och behövande,

har stulit och inte betalat tillbaka sin skuld

och har lyft upp sina ögon till avgudarna

och gjort styggelser,

13 tagit ockerränta på det som han lånar [i det som borde varit ett lån i välvilja för att hjälpa en utsatt broder].

Ska han [den sonen] få leva? Nej, han ska inte få leva. Han har gjort alla dessa avskyvärdheter, därför ska han förvisso dö. Hans blod ska komma över honom.

En rättfärdig son till en orättfärdig man

14 Och se, han föder en son som ser alla sin fars synder som han har gjort och överväger att inte göra likadant,

15 inte [offrar kött till avgudar och] äter på bergen, inte lyfter upp sina ögon till Israels hus avgudar,

inte orenar sin grannes hustru,

16 inte gör fel mot någon

och tar inte ränta på ett lån

och stjäl inte

utan ger sitt bröd till den hungrige

och täcker den nakne med en mantel,

17 och drar inte undan sin hand från den fattige

och tar inte emot mutor,

han har utfört mina påbud (bindande juridiska beslut) och har vandrat i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”).

Han ska inte dö för sin fars synder, han ska med säkerhet leva. 18 Hans far, eftersom han grymt har förtryckt och stulit från sin bror och inte gjort det som är gott bland sitt folk, se han ska dö för sin synd.

19 Och ni frågar: Varför bär inte sonen sin fars synder med honom? Men sonen har gjort det som är rätt och rättfärdigt, alla mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) har han hållit (vaktat, skyddat, bevarat) och gjort, han ska leva. 20 Den person (själ – hebr. nefesh) som syndar är den som ska dö. En son ska inte bära [få lida för] sin fars synder och en far ska inte bära [få lida för] sin sons synder. Rättfärdigheten hos den rättfärdige ska vara över honom och ondskan hos den onde ska vara över honom. [5 Mos 24:16]

21 Men om en ond omvänder sig från all sin ondska som han har gjort och håller (vaktar, skyddar, bevarar) alla mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och gör det som är rätt och rättfärdigt ska han leva och inte dö. 22 Ingen av hans överträdelser som han har begått ska kommas ihåg mot honom, för hans rättfärdighet som han har gjort ska han leva. 23 Skulle jag över huvud taget ha någon tillfredsställelse i att den onde dör? Förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), och inte snarare i det att han omvänder sig från sina vägar och lever? [Underförstått självklart är min stora tillfredsställelse att han omvänder sig.]

24 Men när den rättfärdige vänder bort från sin rättfärdighet och begår synd och gör efter alla styggelser som den onde mannen gör, ska han då leva? Ingen av de rättfärdiga gärningar som han har gjort ska bli ihågkomna, för överträdelserna som han har överträtt och synderna som han har syndat, för dem ska han dö.

25 Och ni säger: Herrens (Jahvehs) väg är inte rättvis. Hör (lyssna) nu Israels hus: Är det mina vägar som inte är rättvisa? Är det inte era vägar som är orättvisa? 26 När den rättfärdige vänder bort från sin rättfärdighet och begår synd ska han dö av den, för den synd han begår ska han dö. 27 Och när den onde vänder bort från den ondska han har begått och gör det som är rätt och rättfärdigt ska han rädda sin själ levande. 28 Eftersom han betänker och vänder om från alla sina överträdelser som han har gjort, ska han leva och inte dö. 29 Men Israels hus säger: Herrens (Jahvehs) väg är inte rättvis. Ni Israels hus, är det mina vägar som inte är rättvisa? Är det inte era vägar som är orättvisa?

30 Därför ska jag döma er, ni Israels hus, var och en efter hans gärningar, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk). Vänd om (kom tillbaka)! Vänd er bort från era brott, så att de inte får er på fall. 31 Kasta bort alla era överträdelser som ni har begått mot mig. Skapa er ett nytt hjärta och en ny ande. Varför skulle ni välja att dö, ni Israels hus? 32 Jag har ingen glädje i någons död, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), så vänd om och lev!

19

Klagan över kungen i exil

1 Och ta du upp en klagosång för Israels furstar 2 och säg:

Hur var inte din mor en lejoninna

bland lejonen!

Hon låg i mitten av de unga lejonen,

hon fostrade sina ungar.

3 Och hon fostrade en av sina ungar

och han blev ett ungt lejon,

och han lärde sig att fånga bytet,

han slukade människor.

4 När folken samlades mot honom,

fångades han i deras fångstgrop,

och de förde honom med krokar [mot sin vilja, i fångenskap]

till Egyptens land.

[Beskrivningen stämmer in på Jehoaz, se 2 Kung 23:31-34; Jer 22:11-12.]

5 Nu när hon ser att hon blivit besviken och hennes hopp är förlorat,

då tar hon en annan av sina ungar och gör honom till ett ungt lejon.

6 Och han vandrar mitt bland lejonen,

han blir ett ungt lejon

och han lär sig att fånga bytet,

han slukar människor.

7 Han kränkte (kände; låg med) deras änkor

och deras städer ödelägger han,

landet och dess fullhet är öde

från hans rytande.

8 Och folken ropar över honom

runtomkring från provinserna,

och de sprider sitt nät över honom,

han fångas i deras fångstgrop.

9 Och de sätter honom i en bur

med krokar och för honom till Babels kung

och sätter honom i säkert förvar

så att hans röst inte kan höras mer på Israels berg.

10 Din mor var som en vinranka, i ditt blod (din likhet),

planterad vid vatten.

Hon var full av frukt och full av grenar

eftersom det fanns gott om vatten.

11 Och hon hade starka stammar,

till att bli spiror för dem som bär härskarstaven,

och hennes resning var upphöjd

bland de kraftiga grenarna

och hon sågs i sin höghet

med en myckenhet av hennes klängen.

12 Men hon blev uppryckt i raseri,

hon kastades ner till marken

och östanvinden

torkade ut hennes frukt.

Hennes starka stammar bröts av och vissnade,

elden slukade henne.

13 Och nu är hon planterad i öknen

på en torr och törstig mark.

14 Eld har gått ut från grenarna på hennes stam,

den har slukat hennes frukt,

så att det inte finns någon stark stam

som kan bli en härskarstav att råda med.

Detta är en klagosång avsedd för klagan.

20

Fjärde samlingen med budskap (kap 20-24)

[Hesekiels fjärde samling med budskap dateras från 7:e till 9:e året efter exilen, se vers 1 och Hes 24:1. Som tidigare fokuserar det på Judas skuld och annalkande dom. Vart och ett av de sju budskapen börjar med frasen: ”Herrens ord kom till mig” och avslutas med frasen ”förkunnar Herren” eller en variant av detta, se Hes 20:2, 45; 21:1; 22:1; 23:1; 24:1, 15.]

1 Och det skedde i det 7:e året [efter Jojachins fångenskap, se Hes 1:2; 8:1] i den 5:e månaden [av] på den 10:e dagen i månaden [15 aug år 591] att några av Israels äldste kom för att söka (fråga, träda fram inför, tillbe – hebr. darash) Herren (Jahveh) och satt framför mig.

Budskap – Israels uppror

2 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 3 Människobarn tala till Israels äldste och säg till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Har ni kommit för att söka (fråga, tillbe) mig? Jag lever, jag ska inte låta mig sökas av er, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

4 Ska du döma dem människobarn, ska du döma dem? Eftersom de är intimt förtrogna med sina fäders styggelser. 5 Och säg till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Den dagen när jag utvalde Israel och lyfte upp min hand till Jakobs hus säd och gjorde mig känd för dem i Egyptens land, när jag lyfte upp min hand till dem och sa: Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim), 6 den dag jag lyfte upp min hand till dem för att föra ut dem från Egyptens land, in i landet som jag hade sökt upp för dem (utforskat åt dem), flödande med mjölk och honung som är ländernas skönhet, 7 och jag sa till dem: ”Kasta bort varje man från sina ögon de osmakliga tingen och orena inte er själva med Egyptens avgudar. Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim).

8 Men de gjorde uppror mot mig och lyssnade inte till mig, varje man kastade inte bort de osmakliga tingen från sina ögon och de förkastade inte Egyptens avgudar. Då sa jag att jag ska hälla ut mitt raseri över dem och förbruka min vrede över dem mitt i Egyptens land. 9 Men jag nitälskade för mitt namns skull för att det inte ska bli vanhelgat i folkslagens ögon, bland vilka de var, i vars ögon jag gjort mig själv känd för dem, för att föra dem ut ur Egyptens land. 10 Så jag lät dem gå fram, ut ur Egyptens land och förde dem in i öknen. 11 Och jag gav dem mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och lärde dem mina påbud (bindande juridiska beslut) som om en människa gör dem, ska hon leva av dem. 12 Och jag gav dem även mina sabbater till att vara ett tecken mellan mig och mellan dem, för att de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh) som helgar dem.

13 Men Israels hus gjorde uppror mot mig i öknen, de vandrade inte i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och de förkastade mina påbud (bindande juridiska beslut) som när en människa gör dem, ska leva av dem, och mina sabbater vanhelgade de storligen. Sedan sa jag att jag ska hälla ut mitt raseri över dem i öknen för att förtära dem. 14 Och jag nitälskade för mitt namns skull för att det inte ska bli vanhelgat i folkslagens ögon, i vars ögon jag förde dem ut. 15 Och även jag lyfte upp min hand till dem i öknen för att jag inte skulle föra in dem i landet jag gett dem, flödande med mjölk och honung som är ländernas skönhet, 16 eftersom de förkastade mina påbud (bindande juridiska beslut) och inte vandrade i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och vanhelgade mina sabbater, för deras hjärtan gick efter deras avgudar. 17 Likväl skonade mina ögon dem från att förgöra dem, inte heller gjorde jag helt slut på dem i öknen. 18 Och jag sa till deras söner i öknen: Vandra inte i era fäders förordningar och håll (vakta, skydda, bevara) inte deras påbud, och orena inte er själva med deras avgudar. 19 Jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim) vandra i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och håll (vakta, skydda, bevara) mina påbud (bindande juridiska beslut) och gör dem. 20 Och helga mina sabbater och de ska vara ett tecken mellan mig och mellan er, så att ni ska veta att jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim).

21 Men sönerna gjorde uppror mot mig, de vandrade inte i mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och höll (vaktade, skyddade, bevarade) inte mina påbud (bindande juridiska beslut) för att göra dem, som om en människa gör dem, ska leva av dem. De vanhelgade mina sabbater, när jag sa att jag ska hälla ut mitt raseri över dem och förbruka min vrede på dem i öknen. 22 Och jag drog undan min hand och jag gjorde det för mitt namns skull, att det inte ska vanhelgas inför folkslagens ögon inför vars ögon jag förde dem fram. 23 Jag lyfte även upp min hand (som en varning) till dem i öknen, att jag skulle förskingra dem bland folkslagen och sprida dem bland länderna, 24 eftersom de inte gjort mina påbud (bindande juridiska beslut) utan har förkastat mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och har vanhelgat mina sabbater, och efter deras fäders avgudar är (ser, trånar) deras ögon. 25 Och jag gav även till dem förordningar (ordagrant ”saker inristat”) om det som inte är gott och påbud (bindande juridiska beslut) om det de inte kan leva efter. [I denna vers är förordningar och påbud de varningar, om olika felaktiga sätt att leva, som finns i Torah.] 26 Och jag förorenade dem med deras egna offergåvor som de avskilde för allt som öppnar moderlivet, så att jag skulle kunna ödelägga dem för att de ska kunna veta att jag är Herren (Jahveh).

27 Därför, tala till Israels hus människobarn och säg till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): I detta har era fäder hädat mig när de har handlat förrädiskt med mig (Ordagrant när de har varit förrädiska förrädare mot mig). 28 Och när jag fört in dem i landet, som jag lyft upp min hand för att ge till dem och de såg varje hög kulle och varje tjockt träd, offrade de sina offer där och de bar fram sina offers provokationer, de gjorde en söt arom och där hällde de ut sina drickoffer. 29 Och jag sa till dem: Vad betyder den höga platsen som ni går till? Och den gavs (kallades) namnet Bama till denna dag. [Bama betyder upphöjning eller hög plats]

Dom och upprättelse

30 Därför, tala till Israels hus: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): När ni förorenade er själva på era fäders sätt och gick efter styggelserna, 31 och när ni offrade era gåvor och lät era söner gå genom elden, förorenade ni er själva med alla era avgudar till denna dag. Ska jag då ställas till svars av er ni av Israels hus? Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), jag ska inte ställas till svars av er.

32 Och det som ni tänker (som kommer till ert sinne) ska inte alls ske när ni säger: Vi ska bli som länderna, som (de andra) ländernas familjer som tjänar trä och sten. 33 Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). Jag ska med säkerhet med en mäktig hand och med en utsträckt arm och med uthällt raseri vara kung över er. 34 Och jag ska föra ut er från folken och samla er från länderna till vilka ni har förskingrats, med en mäktig hand och med en utsträckt arm och med uthällt raseri, 35 och jag ska föra er till folkens öken och där ska jag döma er ansikte mot ansikte. 36 På samma sätt som jag dömde era fäder i Egyptens öken ska jag döma er förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 37 Och jag ska få er att gå under staven och jag ska föra in er i förbundets band. [Att gå under staven hör ihop med herden vars stav leder fåren.] 38 Och jag ska rensa ut från er de upproriska och dem som begår överträdelser mot mig. Jag ska föra fram dem, ut ur landet där de vistats, men de ska inte gå in i Israels land och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

39 Och ni Israels hus, så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Gå varje man till sin avgud för ni lyssnar inte till mig. Men mitt heliga namn ska inte längre vanhelgas med era gåvor och med era avgudar. 40 För på mitt heliga berg på Israels höga berg förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) där ska hela Israels hus, de ska allesamman tjäna mig i landet. Där ska jag ge dem nåd (villkorad nåd – hebr. ratsa) och där ska jag ta emot era lyftoffer och det första av era gåvor och allt ert heliga. 41 Den söta aromen ska ge er nåd (villkorad nåd – hebr. ratsa) när jag för er ut från folken och samlar er ur länderna där ni varit kringspridda. Och jag ska helga er inför folkslagens ögon. 42 Och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh) när jag för er in i Israels land, in i landet som jag lyft upp min hand till att ge det till era fäder. 43 Och där ska ni komma ihåg era vägar och vad ni gjort när ni orenat er själva. Och ni ska avsky er själva i era egna ögon för all ondska som ni har gjort. 44 Och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh). Jag har gjort detta för mitt namns skull, inte för era onda vägar och inte för ert korrupta agerande, ni Israels hus förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Budskap – mot syd

45 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

46 Människobarn sätt (vänd) ditt ansikte mot söder (hebr. tejman) och predika för södern (hebr. darom) och profetera och mot fältens skogar i söder (hebr. negev). [Hebreiskan har flera ord för söder, här används tre av dem i samma vers.] 47 och säg till söderns skog: Hör Herrens (Jahvehs) ord: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag ska tända en eld i dig och den ska sluka varje grönt träd hos dig och inget torrt träd ska släckas utan flammande flamma, och alla ansikten från söder till norr ska brännas av den. 48 Och allt kött ska se att jag Herren (Jahveh) har antänt den, den ska inte släckas.

49 Och jag sa: Ack (åh nej), Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) dessa säger till mig: Är han inte en fabeldiktare (någon som hittar på sagor)?

21

Budskap – Herrens svärd

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

[Det är nu sjätte gången frasen ”Människobarn sätt ditt ansikte mot” återkommer i Hesekiel, se Hes 13:17; 20:46; 21:2; 25:2; 28:21; 29:2; 35:2; 38:2. Frasen används alltid när det gäller dom, och här gäller det Jerusalem. Det finns en parallell i Luk 9:51 där Jesus ”sätter sitt ansikte” för att gå mot Jerusalem.]

2 Människobarn sätt (vänd) ditt ansikte mot Jerusalem och predika i riktning mot helgedomen och profetera mot Israels land 3 och säg till Israels land: Så säger Herren (Jahveh): Se jag är emot dig och ska dra fram mitt svärd [den babyloniska armén] ut ur dess skida och ska hugga av från dig de rättfärdiga och de onda. 4 Se då att jag ska hugga av från dig de rättfärdiga och de onda, därför ska mitt svärd gå fram ur sin skida mot allt kött från söder till norr, 5 och allt kött ska veta att jag Herren (Jahveh) har dragit fram mitt svärd ur dess skida, det ska inte vända tillbaka igen. 6 Sucka (stöna, sörj) därför du människobarn, med sönderbrutna höfter [total förkrosselse, som en kvinna som ska föda] och i bitterhet ska du sucka (stöna, sörj) inför deras ögon. [Uttrycket ”brutna höfter” beskriver både smärta (Jer 30:6) och sorg (1 Kung 20:31; Amos 8:10). De starkaste benen (Job 40:16) är brutna och uttrycker en fullständig oförmåga att göra något i egen styrka.] 7 Och det ska bli när de säger till dig: ”Varför suckar du?” att du ska säga: ”Eftersom budskapet om det har kommit och alla hjärtan ska smälta och alla händer ska bli kraftlösa och alla ska tappa modet (varje ande ska bli matt) och alla knän ska flyta med vatten [darra, flyta av svett eller bli våta av urin], se det kommer och det ska bli gjort förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).”

Svärdets sång

8 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 9 Människobarn profetera och säg: Så säger Herren (Adonai):

Ett svärd, ett svärd

har blivit slipat och även putsat.

10 Det har blivit slipat för att genomföra en stor slakt,

det är putsat för att det ska glänsa.

Eller ska vi glädja oss mot min sons [Judas] stav som föraktar alla träd?

11 Och det är givet för att bli putsat

så att det kan användas,

svärdet är slipat, det är putsat

för att ges i dina slaktares händer.

12 Ropa och klaga människobarn,

för det är över mitt folk,

det är över Israels furstar,

de är nedstötta av svärdet

[tillsammans] med mitt folk,

slå dig därför på dina länder (höfter).

13 Det är en prövning (något som prövar, utrannsakar – hebr. bachan), och vad (händer) om även staven föraktas? Den ska inte finnas mer (alternativ översättning: Det får inte ske) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

14 Och du människobarn profetera därför

och slå ihop dina händer,

och svärdet ska slå två gånger

även tre gånger,

de slagnas svärd,

ett svärd för en stor slakt,

det omringar dem.

15 Jag har satt spetsen på svärdet mot alla deras portar,

så att deras hjärtan ska smälta [av ångest – de kan inte stå emot förändringen]

och många ska snubbla

och falla.

Ve! Det har gjorts glänsande,

det är slipat för slakt.

16 Ta en väg åt höger eller vänd dig själv åt vänster,

vart än ditt ansikte är vänt,

17 ska jag slå ihop mina händer

och jag ska tillfredsställa mitt raseri.

Jag Herren (Jahveh) har talat det.

Nebukadnessar i antågande

18 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

19 Och du människobarn gör dig två vägar, som Babels kungs svärd kan komma, de två ska komma ut från ett land, gör (karva till) ett vägmärke, gör det tydligt vid huvudvägen till staden. 20 Du ska göra en väg så att svärdet kan komma till Ammons söners Rabbah [amoréernas huvudstad – moderna Amman i Jordanien], och till Juda i det befästa Jerusalem. 21 För Babels kung står i vägskälet [troligtvis Damaskus] vid huvudet (början) av de två vägarna [kungsvägen via Jordanien eller Via Maris] och använder spådomskonst. Han skakar pilarna fram och tillbaka, han frågar husgudarna, han spår i levern [från får].

[I antika texter från Mari (Tell Hariri) från ca 2000 f.Kr. beskrivs hur en förfrågan till gudarna sker vilken av tre vägar som ska tas. Nebukadnessar använder sig här av tre vanliga dåtida ockulta metoder. Den första kallas belomansi (från grekiska ordet belos som betyder ”pil”) och då skrev kaldéerna namnen på de städer som fanns som alternativ på pilarna. Pilarna blandades i kogret och den första pilen som sköts visade dem vart de skulle gå. Den andra metoden var att fråga husgudar (hebr. teraphim) som kunde vara både avgudar, eller bilder på förfäder som man frågade om råd genom ockulta seanser. Till sist använde han sig också av metoden där spåmännen undersökte levern från får som offrats (hepatoskopi). Denna metod var så vanlig att lermodeller av levrar skapades för att undervisa unga präster i denna konst. En sådan från Babylon, daterad mellan 1900 – 1600 f.Kr., finns på Brittiska museet i London.]

22 I hans högra hand är Jerusalems lott för att sätta murbräckorna till att öppna munnen för slakten, till att höja rösten med härskri, till att sätta murbräckorna mot portarna, och kasta upp belägringsvallar. 23 Och det ska bli för dem som en falsk spådom i deras ögon vecka efter vecka, men det för fram synden till hågkomst så att de kan bli tagna.

24 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Eftersom ni har gjort era synder till minnen i det att era överträdelser är uppenbara (inte är övertäckta), så att era synder visar sig i alla era gärningar, eftersom ni har kommit ihåg, ska ni bli tagna i handen.

25 Och du onda, Israels ledare, vars dag kommer då det är tid för synden att få ett slut. 26 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Tiaran ska flyttas och kronan tas av, detta ska inte längre vara detsamma, det som är lågt ska bli upphöjt och det som är upphöjt ska förödmjukas. 27 En ruin, en ruin, en ruin ska jag göra det till, även detta ska inte bestå till dess han kommer som rätten tillhör och jag ska ge den till honom. 28 Och du människobarn profetera och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till Ammons söner och till deras hån, och säg du:

Ett svärd, ett svärd,

ett draget svärd till slakt,

det är putsat till att bli mätt

och för att blixtra.

29 Medan de ser falskhet i dig

då dina spådomar ljuger för dig,

för att lägga dig på de ondas nackar

som ska bli slagna,

vars dagar kommer

då det är tid för synden att få ett slut.

30 Låt det återvända till sin skida.

På platsen där du skapades,

i ditt ursprungsland

ska jag döma dig.

31 Och jag ska hälla ut min harm över dig,

jag ska blåsa på dig med min vredes eld,

och jag ska ge dig i de brutalas hand,

män som är skickliga i förintelse.

32 Du ska bli bränsle till elden,

ditt blod ska vara mitt i landet,

du ska inte mer bli ihågkommen,

för jag Herren (Jahveh) har talat det.

22

Budskap – Jerusalem åtalas

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Och du människobarn ska du döma, ska du döma den blodiga staden? Låt henne lära känna alla hennes styggelser. 3 Och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Stad som utgjuter blod i din mitt så att din tid kommer, och som gör avgudar åt dig för att orena dig. 4 Du har blivit skyldig i ditt blod som du har utgjutit och är befläckad (skändad) i dina avgudar som du har gjort, du har fått dina dagar att komma nära (bli få) och har kommit till dina år (fullbordat din tid), därför har jag gjort dig till en förebråelse för folken och till ett hån för alla länder. 5 De som är nära och de som är långt borta från dig ska håna dig, du skändade bland namn och full av förvirring (oreda, tumult). 6 Se, Israels furstar, varje man efter hans makt, har varit hos dig [Jerusalem] och utgjutit blod.

7 Far och mor har de tagit lätt på (vanärat) hos dig, i din mitt har de handlat med förtryck mot främlingen, hos dig har de gjort fel mot de faderlösa och änkan. [2 Mos 22:22; 5 Mos 10:18; 16:14; 24:17, 19, 21] 8 Du har föraktat mina heliga ting och har vanhelgat mina sabbater. 9 Hos dig har skvallerbyttorna utgjutit blod och i dig har de ätit på bergen, i din mitt har de begått äktenskapsbrott (sexuella skändligheter). 10 I dig har de blottat sina fäders nakenhet. I dig har de förödmjukat henne som var oren i sin orenhet (under sin menstruation). 11 Och varje man har begått äktenskapsbrott med sin grannes hustru, och varje man har vanärat sin svärdotter, och i dig har varje man förödmjukat sin syster, sin fars dotter. [3 Mos 18:9, 15, 20] 12 I dig har de tagit gåvor [mutor] för att utgjuta blod [5 Mos 27:25]. Du har tagit mutor och oskälig ränta [Hes 18:13, 17; 3 Mos 25:36] och du har girigt roffat åt dig genom förtryck av dina grannar, och mig glömmer du förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

13 Se [Jerusalem], därför har min hand slagit mot din oärliga vinning som du har tagit och över ditt blod som finns i din mitt. 14 Kan ditt hjärta bestå eller dina händer vara starka i de dagar då jag ska gå till rätta med dig? Jag Herren (Jahveh) har talat och jag ska göra det. 15 Och jag ska förskingra dig bland folken och sprida dig bland länderna, och jag ska förtära dina orenheter (oanständigheter) från dig. 16 Och du ska bli vanhelgad i dig själv i folkslagens ögon och du ska veta att jag är Herren (Jahveh).

17 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

18 ”Människobarn Israels hus har blivit till slagg för mig, alla är koppar och tenn och järn och bly i mitten av smältugnen. De är alla slagg av silver. 19 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Eftersom ni alla har blivit slagg, ska jag samla er till Jerusalems mitt. 20 Som man samlar silver och koppar och järn och bly och tenn till mitten av smältugnen för att blåsa eld över det till att smälta det, så ska jag samla er i min vrede och i mitt raseri och jag ska kasta in er och smälta er. 21 Och jag ska samla dig och blåsa på dig med min vredes eld och ni ska smälta i dess mitt. 22 Som silver smälter mitt i smältugnen så ska ni smälta i dess mitt, och ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag Herren (Jahveh) har hällt ut mitt raseri över er.”

23 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

24 Människobarn säg till henne: Du är ett land som inte är renat, inte duschad (i regn) på vredens dag. 25 Profeterna konspirerar i hennes mitt, som ett rytande lejon ryter över bytet, så har de slukat själar, de tar (stjäl) skatter och dyrbara ting, de har gjort änkorna många i hennes mitt. 26 Hennes präster har våldfört sig på min undervisning (hebr. Torah) och har vanhelgat mina heliga ting, de har inte gjort skillnad på det heliga (avskilda) och det vanliga och de har inte undervisat om skillnaden mellan orent och rent och har gömt sina ögon från mina sabbater och jag är vanhelgad bland dem. 27 Hennes furstar i dess mitt är som vargar, ylande över bytet, för att spilla blod och fördärva själar för att få oärlig vinning. 28 Och hennes profeter har vitmenat (kladdat för dem med vit färg) [försöker dölja sina handlingar, se Hes 13:10-15], ser falskhet och lögnaktiga spådomar åt dem och säger: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), men Herren (Jahveh) har inte talat. 29 Landets folk har använt förtryck och utövat röveri och har handlat fel mot de fattiga och behövande och har förtryckt främlingen utan rätt.

30 Och jag sökte efter en man ibland dem som kunde återställa skyddet [Hes 13:5] och stå i gapet för dem inför mitt ansikte för landet, så att jag inte skulle fördärva det, men jag fann ingen. 31 Och jag utgjuter över dem mitt raseri i eld, jag krossar dem i min vrede, deras vägar låter jag komma över deras huvuden förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

23

Liknelse – två kvinnor

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn, det var två kvinnor, döttrar till en mor, 3 och de ägnade sig åt prostitution i Egypten, de prostituerade sig i sin ungdom och där blev deras sköten genomborrade och deras jungfrubröst krossade. 4 Och deras namn var Oholah [Samarien – norra riket], den äldre, och hennes syster Oholiva. Och de blev mina och de födde söner och döttrar. Och deras namn, Samarien är Oholah och Jerusalem är Oholiva. [Oholah betyder ’hennes eget tält’ och Oholivah betyder ’tältets kvinna’ eller ’tältet är i henne’. Benämningarna används för det norra och södra riket.]

5 Och Oholah agerade som sköka när hon var min, och hon var förtjust i sina älskare, Assyriens krigare, 6 klädda i blått, ledare och härskare, stiliga unga män allesammans, ryttare ridande på hästar. 7 Och hon erbjöd sina skökotjänster över dem, Assyriens utvalda män allesammans, och vemhelst hon blev förtjust i så orenade hon sig själv med deras avgudar. 8 Och hon har inte lämnat sitt skökoväsende som hon förde upp från Egypten, för i hennes ungdom låg de med henne och krossade hennes jungfrubröst och de utgöt sin lust över henne.

9 Därför har jag gett henne i hennes älskares hand i Assyriens hand som hon var förtjust i. 10 Dessa blottade hennes nakenhet [Hes 16:37], de tog hennes söner och döttrar och henne slog de med svärd, och hon blev ett talesätt bland kvinnorna, för domen verkställdes över henne. [Samarien, som representerar Nordriket Israel, fördes i fångenskap år 722 f.Kr. Detta skedde 136 år före Sydriket, med Juda och Jerusalem, som intogs av Babylon 605 f.Kr. och folket fördes bort i exil 586 f.Kr.]

11 Och hennes syster Oholivah [Jerusalem – Sydriket, Juda] såg detta. Ändå var hon mer korrupt i sitt fördärv än henne och i sin prostitution mer än hennes syster var i sin prostitution. 12 Till Assyriens söner älskade hon ledare och furstar, underbart klädda ryttare ridandes på hästar, alla av dem stiliga unga män. 13 Och jag såg att hon var orenad, båda tog en (och samma) väg.

14 Men hon [Jerusalem – Juda] växte i sin prostitution, för hon såg män avbildade på väggarna, bilder av kaldéerna porträtterade i rött [Jer 22:14], 15 omgjordade med gördlar på sina höfter med hängande turbaner på deras huvuden, alla härförare som såg ut som Babels söner fast de var födda i kaldéernas land. 16 Och så snart hon såg dem älskade hon dem och sände budbärare till dem i Kaldéen. [Beskriver Judas försök att alliera sig med Babylon, se 2 Kung 20:12-15; 23:34-24:1.] 17 Och Babels söner kom nära henne, till hennes kärlekssäng och de orenade henne med sin lusta, och hon var orenad med dem men hennes själ var avskärmad från dem. 18 Hon var avklädd i sin prostitution och blottade sin nakenhet, och min själ avskärmades från henne på samma sätt som min själ avskärmat sig från hennes syster. 19 Men hon mångdubblade sin prostitution och kom ihåg sin ungdoms dagar då hon prostituerade sig i Egyptens land. 20 Och hon var förtjust i sina älskare, som dem vars kött [könsorgan] är som åsnors kött [könsorgan] och vars sädesvätska är som hästars sädesvätska. [Ordet kött (hebr. basar) används här eufemistiskt (som en omskrivning) för det manliga könsorganet. Se även 3 Mos 15:2; Hes 23:20. Här är hebreiskan väldigt frispråkig och nästintill vulgär.] 21 Och du återupplivade din ungdoms oanständighet när de från Egypten smekte ditt sköte och dina ungdomliga bröst.

22 Därför Oholiva, så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag ska resa upp dina älskare mot dig från dem som din själ fjärmat sig från och jag ska föra dem mot dig på alla sidor. 23 Babels söner och alla kaldéer, pekodéer och shoéer och qoeer, alla Assyriens söner med dem, utvalda unga män, ståthållare och ledare allesammans, ryktbara hövitsmän ridandes på hästar allesammans. 24 Och de ska komma mot dig med härar, vagnar och hjul och med en folkhop, de ska ställa sig själva i slagordning mot dig med stridssköldar (hebr. tsinah) och [mindre runda] sköldar (hebr. magen) och hjälmar runt om, och jag ska överlämna domen till dem och de ska döma dig efter deras påbud. 25 Och jag ska sätta min avundsjuka mot dig och de ska agera mot dig i raseri, de ska ta bort din näsa och dina öron och det som blir kvar av dig ska falla för svärd. De ska ta dina söner och dina döttrar och det som blir kvar ska slukas av elden. 26 De ska ta av dig dina kläder och ta bort dina vackra smycken. 27 Och jag ska få din oanständighet att upphöra och din prostitution att tas bort från Egyptens land så att du inte lyfter dina ögon mot dem och inte längre kommer ihåg Egypten.

28 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag ska ge dig i deras hand som du hatar, i deras hand från vilka din själ har avskärmat sig. 29 Och de ska agera med dig i hat och ska ta bort allt ditt arbete och ska lämna dig naken och bar, och din prostitutions nakenhet ska vara avtäckt, både din oanständighet och din prostitution. 30 Detta ska göras mot dig därför att du har gått bort efter folkslagen och eftersom du har orenat dig med deras avgudar. 31 På din systers väg har du vandrat, därför ska jag ge hennes bägare i din hand. 32 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Du ska dricka din systers bägare som är djup och stor, du ska bli till hån (skratt – hebr. tsechoq) och ett förakt (åtlöje) som är fyllt till brädden. 33 Berusning och lidande ska fylla dig, bestörtningens bägare och ödeläggelse med din syster Samariens bägare. 34 Du ska dricka den och tömma den och du ska knäcka den i skärvor och ska riva sönder dina bröst [med skärvorna] för jag, jag talar förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

35 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom du har glömt bort mig och kastat mig bakom din rygg, därför bär du även din oanständighet och ditt skökoväsende.

36 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Människobarn ska du döma Oholah och Oholivah [Samarien och Juda]? Berätta för dem deras styggelser. 37 För de har begått otukt och blod är på deras händer och med sina avgudar har de begått otukt, och deras söner som de födde åt mig har också avskilts till dem och slukats. 38 Dessutom har de gjort detta mot mig, de har vanhelgat min helgedom på samma dag och har vanhelgat mina sabbater. 39 Och de har slaktat sina söner till sina avgudar och samma dag har de kommit till min helgedom för att vanhelga den, och detta har de gjort mitt i mitt hus.

40 Och därtill har de [Oholah och Oholiva] sänt efter män som kommer fjärran ifrån, till dem blev en budbärare sänd och de kom. För dem har du [singularis feminin, syftar specifikt på Oholivah (Juda)] tvättat dig själv och målat dina ögon och klätt dig i smycken, 41 och satt dig på en ståtlig bädd med ett bord iordningställt framför den varpå du placerat min rökelse och min olja.

42 Ljudet av en sorglös folkmassa var hos henne. Många av männen som kom från öknen var berusade, de [de båda systrarna – Oholah och Oholiva (Samarien och Juda)] satte armband på sina händer och vackra kronor på sina huvuden. 43 Då sa jag om henne som är utnött av prostitution: Fortfarande begår de [nationerna] prostitution med henne – till och med henne! 44 Och de gick in till henne som män går in till en sköka, så gick de in till Oholah och Oholivah de oanständiga kvinnorna. 45 Men rättfärdiga män ska döma dem som äktenskapsbrytare blir dömda och som kvinnor som utgjuter blod blir dömda, eftersom de är äktenskapsbrytare och har blod på sina händer.

46 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): En församling ska föras upp mot dem och de ska ges till skräck och tillspilloges.

47 Och församlingen ska stena dem med stenar och döda dem med sina svärd, de ska slå deras söner och deras döttrar och bränna deras hus i eld.

48 Så ska jag få era oanständigheter att upphöra från landet och alla kvinnor ska undervisas att inte göra efter era oanständigheter. 49 Och era oanständigheter ska ges tillbaka över er och ni ska bära era avgudars synder och ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

24

Liknelse – den kokande grytan

1 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig i det nionde året [sedan Jojakins exil, se Hes 1:2] i den 10:e månaden [tevet] på den 10:e dagen i månaden [15 jan, 588 f.Kr.] han sa:

2 Människobarn, skriv åt dig namnet på dagen, på denna dag, samma dag som Babels kung har belägrat Jerusalem. 3 Och tala i en liknelse om det upproriska huset och säg till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Ställ fram grytan, ställ fram den

och häll även vatten i den.

4 Samla i den bitarna [av kött] som tillhör den,

varje god del [de finaste delarna], låret och skuldran,

fyll den med utvalda ben.

5 Ta det utvalda av flocken

och stapla veden under den,

låt den koka ordentligt

så att dess ben också sjuder i dess mitt.

6 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så:

Ve den blodiga staden,

grytan vars ärg (orenhet; den blågröna missfärgningen av koppar – hebr. chela) är därinne

och vars ärg (orenhet) inte har gått ut därifrån.

För ut den bit för bit,

ingen del har fallit över den.

[Hebr. chela används bara här och i vers 11 och två ggr i vers 12. Betydelsen är inte helt klar, men från vers 11 bör det handla om ärgen från bronskärlet. Ordet har sin rot i hebr. chala som har att göra med lidande, sjukdom och att avlida.]

7 För hennes blod är i hennes mitt,

hon har ställt det på den kala klippan,

hon häller ut det över marken

för att täcka det med jord,

8 för att låta raseriet komma så att hämnd kan tas

har jag ställt hennes blod på den kala klippan så att det inte ska döljas.

9 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Ve över den blodiga staden!

Även jag ska göra eldhögen stor,

10 stapla upp veden,

antända elden så att köttet kan bli förtärt,

och göra i ordning blandningen

så att även benen kan brännas.

11 Jag ska ställa den tom på kolet

så att den kan bli het och dess botten bränns

så att orenheten smälter i den

och dess ärg (missfärgningar, orenhet) kan förtäras.

12 Den har tröttat ut sig själv med hårt arbete [med att blir skrubbad ren],

likväl har dess stora ärg (orenhet, missfärgningar) inte gått ur den

– in i elden [igen] med sin ärg (orenhet, missfärgningar).

[Versen är svåröversatt. Sista delen kan vara en uppmaning, eller ett konstaterande.]

13 I din orenhets oanständighet har jag renat dig, men du blir inte längre renad från dina orenheter förrän jag har tillfredsställt mitt raseri över dig.

14 Jag Herren (Jahveh) har talat det, det ska ske och jag ska göra det. Jag ska inte ta tillbaka det, jag ska inte skona, inte heller ångra, efter dina vägar (sätt att leva) och efter dina handlingar ska jag döma dig förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Budskap angående Hesekiels frus död

15 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

16 Människobarn jag tar bort från dig dina ögons önskningar i ett slag, du ska inte klaga, inte gråta och dina tårar ska inte rinna ner. 17 Sucka i tysthet. Sörj inte för de döda, bind din huvudbindel över dig och sätt dina skor på dina fötter och dölj inte din överläpp och ät inte männens bröd.

18 Så talade jag till folket på morgonen och min hustru dog på kvällen, och jag gjorde på morgonen som jag var befalld.

19 Och folket sa till mig: ”Ska du inte berätta för oss vad dessa ting är (betyder) till oss, eftersom du gör så?”

20 Och jag sa till dem: Herrens (Jahvehs) ord kom till mig och han sa: 21 Säg till Israels hus: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag ska vanhelga min helgedom, er styrkas stolthet, era ögons begär och era själars längtan, och era söner och era döttrar som ni har lämnat bakom ska falla för svärdet. 22 Och ni ska göra som jag har gjort, ni ska inte täcka era överläppar, inte äta männens bröd, 23 och era bindlar ska vara på era huvuden, och era skor på era fötter, ni ska inte klaga, inte gråta men ni ska tyna bort i era synder och stöna (jämra er) den ene till den andre. 24 Så ska Hesekiel bli ett tecken för er, efter allt han har gjort ska ni göra, och när det sker ska ni veta (bli intimt förtrogna med) att jag är Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

25 Och du människobarn, ska det inte vara så att den dagen då jag tar ifrån dem deras starka fäste, deras äras glädje, deras ögons önskningar, deras själs längtan, deras söner och deras döttrar, 26 att den dagen ska han som flytt komma till dig för att förmå dig att höra det med dina öron?

27 Den dagen ska din mun öppnas tillsammans med honom som har flytt och du ska tala och inte mer vara stum. Så ska du bli ett tecken för dem och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

25

Dom över hednanationer (kap 25-32)

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

Ammon

2 Människobarn vänd ditt ansikte mot Ammons söner och profetera mot dem. 3 Och säg till Ammons söner: Hör Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) ord: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom du säger: Haha! (hebr. heach – ett uttryck för skadeglädje) mot min helgedom när den blev vanhelgad och mot Israels land när det gjordes öde och mot Juda hus när de gick i fångenskap, 4 se därför ska jag ge dig till österns söner som en egendom och de ska placera sina läger i dig och göra sina boningar i dig, de ska äta din frukt och de ska dricka din mjölk. 5 Och jag ska göra Rabbah till en betesmark för kameler och Ammons söner till en viloplats för flockar, och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).

6 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom du har klappat i händerna och stampat med fötterna och gläder dig i hela din själs förakt (hån – hebr. sheat) över Israels mark, 7 därför har jag sträckt ut min hand över dig och ska ge dig som ett byte till länderna, och jag ska hugga av dig från folken, och jag ska låta dig förgås ur länderna, jag ska fördärva dig och du ska veta att jag är Herren (Jahveh).

Moab

8 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom Moab och Seir säger: Se, som med alla folk är det med Juda hus, 9 därför ska jag öppna Moabs flank på sidan av städerna, på sidan av hans städer som är på hans gränser, det sköna landet, Beit-Jeshimot, Baal-Meon och Kirjatajim 10 tillsammans med Ammons söner till österns söner, och jag ska ge dem som en besittning så att Ammons söner inte längre ska kommas ihåg bland folken. 11 Och jag ska verkställa domen över Moab, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

Edom

12 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom Edom har handlat i stor hämnd mot Juda hus och har förolämpat dem djupt och hämnats på honom, 13 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Jag ska sträcka ut min hand över Edom och jag ska hugga bort människa och djur från det, och jag ska göra det öde. Från Teman ända till Dedan ska de falla för svärdet. 14 Och jag ska lägga min hämnd över Edom genom mitt folk Israels hand, och de ska göra i Edom efter min vrede och efter mitt raseri, och de ska känna min hämnd förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Filistéerna

15 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom filistéerna har agerat med hämnd och har tagit hämnd med förakt i själen, med fördärv för gammalt hat, 16 därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så:

Se, jag ska sträcka ut min hand över Filistéen, och jag ska hugga bort kereteerna och fördärva kustlandets kvarleva. 17 Och jag ska verkställa stor hämnd över dem med rasande tillrättavisning, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh), när jag ska lägga min hämnd över dem.

26

Tyros

[De fyra föregående domarna har inte haft något datum. Datumet här visar på ännu större allvar för denna dom. Det 11:e året är antal år efter Jojakins exil (Hes 1:2).]

1 Och det hände i det 11:e året på den första dagen i månaden att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig, han sa: 2 Människobarn, eftersom Tyros har sagt mot Jerusalem: Haha! (hebr. heach – ett uttryck för skadeglädje) hon är bruten, det var folkets port, hon är vänd till mig, jag ska fyllas med henne som är ödelagd. 3 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Se jag är emot dig Tyros och jag ska låta många länder komma upp mot dig som havet låter sina vågor komma upp. 4 Och de ska fördärva Tyros murar och bryta ner hennes torn. Jag ska även skrapa bort jorden från henne och låta henne bli en kal klippa. 5 Hon ska bli en plats där man kastar ut nät mitt i havet, för jag har talat det förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), och hon ska bli ett byte för folken. 6 Och hennes döttrar som är på fälten ska bli slagna med svärd, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

7 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se (hebr. hinneh – syftar på en framtida händelse), jag ska föra upp över Tyros Nebukadnessar, Babels kung, från norr med hästar och med vagnar och med ryttare och ett kompani med mycket folk. 8 Han ska slå dina döttrar på fältet med svärd, och han ska bygga (kasta upp) belägringsmur mot dig och ösa upp en jordramp mot dig och sätta upp sköldar mot dig.

[Författaren har noggrann kunskap om belägring och antik krigsföring. Utgrävningar i Lachish i Juda har bekräftat denna typ av jordramp på stadens östra sida. Tyros var svår att inta eftersom staden låg på en ö nära kusten. Enligt den judiske historikern Josefus varade den babyloniska belägringen av Tyros i 13 år (ca 586-573 f.Kr.). En babylonisk text säger att Nebukadnessar var närvarande under belägringen. Den långa belägringen avslutades med ett fredsfördrag där det kungahuset i Tyros skulle deporteras till Babylon. Kungen av Tyros fick visserligen stanna kvar, men han kontrollerades av en babylonisk kommissionär. Tyros makt var i praktiken uttömd av den långa belägringen.]

9 Och murbräckan ska han sätta mot dina murar och dina torn ska han bryta ner med sina yxor. 10 Eftersom hans hästar är många ska deras damm övertäcka dig. Vid ljudet av ryttarna och hjulen och vagnarna ska dina murar skaka när han drar in i dina portar som män drar in i en erövrad stad (den befästa muren är uppbruten). 11 Med hästhovarna ska han trampa ner alla dina gator, han ska slå ditt folk med svärd och din styrkas pelare ska falla ner på marken. 12 Och de ska tillspilloge dina rikedomar och ta dina handelsvaror som byte, och de ska bryta ner dina murar och fördärva dina omtyckta hus, och dina stenar och ditt timmer och ditt tegel ska de lägga mitt i vattnet. 13 Och jag ska låta oljudet av dina sånger tystna och ljudet av dina kinnor-harpor (kitharor – hebr. kinnor) ska inte mer höras. 14 Och jag ska göra dig till en kal klippa, du ska bli en plats där man sprider ut nät, du ska inte byggas upp igen, för jag Herren (Jahveh) har talat förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

15 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till Tyros: Ska inte öarna skaka vid ljudet från dina fallnas stönande, när slaktaren låter slakten ske i din mitt? 16 Sedan ska havets furstar stiga ner från sina troner och lägga bort sina mantlar och klä av sig sina dyrbart vävda kläder, de ska klä sig själva med fruktans skälvningar (hebr. chadarah), de ska sitta på marken och darra av skräck (skälva av fruktan, hebr. charad) hela tiden (varje ögonblick), de ska förskräckas (bedövas av terror – hebr. shamem) över dig. 17 Och de ska ta upp en klagosång för dig och säga till dig:

Hur har du ödelagt dem som bor från havet

de berömda städerna som var starka i havet,

du och deras invånare som lät din skräck

drabba alla jordens invånare!

18 Nu ska öarna skaka på dagen för ditt fall,

ja öarna som är i havet ska bli skräckslagna

när du försvinner (går ut).

19 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): När jag ödelägger dina städer, så att de blir som obebodda städer, när jag för upp djupen över dig och de stora vattnen övertäcker dig, 20 då ska jag föra ner dig med dem som far ner i avgrunden, till gamla tiders folk och ska låta dig bo i den understa delen av jorden, som platserna som är öde sedan länge, med dem som går ner i avgrunden, så att du inte blir bebodd, och jag ska ha min ära i de levandes land. 21 Jag ska göra dig till en skräck och du ska inte finnas mer, trots att man letar efter dig ska man inte finna dig igen, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

27

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Och du människobarn, stäm upp en klagosång över Tyros 3 och säg till Tyros som bor vid havets entré (vid solnedgången, åt väster), som är folkets köpmän, till de många öarna: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Tyros har sagt: Jag är skönhetens fullkomning.

4 Dina gränser är i havets hjärta,

dina byggmästare har fulländat din skönhet.

5 Av cypressträ från Senir [amoreiska namnet för berget Hermon i norra Israel, se 5 Mos 3:9]

har de gjort alla dina bordläggningar,

de har tagit cedrar från Libanon

för att göra båtmaster åt dig.

6 Av Bashans ekar

har de gjort dina åror,

ditt däck har de gjort av elfenben

inlagt i lärkträ från kitteernas öar [Cypern, se Jes 23:12].

7 Av fint linne med brokigt vävt arbete från Egypten är dina segel

för att vara som ett baner för dig,

blått och purpur

från Elishas öar var ditt täckelse.

8 Sidons och Arvads invånare var dina rorsmän,

dina visa män Tyros som finns i dig, var dina lotsar.

9 Gevals äldste och deras visa män

var de som tätade läckorna.

Havets alla fartyg med sina besättningar

tjänade dig vid din byteshandel.

10 Persien och Lod och Put [nuvarande Libyen – väster om Egypten]

var i din armé, stridsmännen.

De hängde sköldarna och hjälmarna i (på) dig

och de visade fram din skönhet.

11 Arvads män och Chejlech

var på dina murar runt om

och gamadéerna (krigarna)

var i dina torn.

De hängde sina sköldar på murarna runt om.

De gjorde din skönhet fullkomlig.

Handel med hela världen

[Nu följer en uppräkning med 23 länder och städer. Tyros affärsförbindelser sträckte sig över hela den dåtida kända världen.]

12 Tarshish var dina köpmän eftersom de hade mycket av all slags rikedom, med silver, järn, tenn och bly som de handlade för dina krig.

13 Javan [Grekland], Tubal (hebr. Toval) [östra Turkiet] och Meshech [centrala Turkiet] handelsresande, de handlade (köpte upp) människosjälar (slavar) och redskap av brons till din handelsmarknad (marknadsplats).

14 De av Togarmas hus [östra Turkiet] handlade för dina krig med hästar, ryttare och mulor.

15 Dedans män [folk i Arabien; nuvarande Saudiarabien] var dina handelsresande. Många öar var din hands handelsplatser, de förde till dig elfenbenshorn och ebenholts som en tribut.

16 Aram [nuvarande Jordanien/Syrien] var dina handelsmän eftersom de hade mycket välstånd, de handlade för dina krig med karbunklar, purpur och brokigt vävda arbeten och fint linne och korall och rubiner.

17 Juda och Israels land var dina handelsresande. De handlade för din marknad med vete från Minnit och bakverk och honung och olja och balsam.

18 Damaskus [i Syrien] var dina köpmän för sitt myckna välstånd, de hade en myckenhet av rikedom i vin från Chelvon och vit ull.

19 Vedan och Javan handlade med garn för dina krig, massivt järn, kassia och kalmus fanns bland deras handelsvaror.

20 Dedan var din handelsresande i dyrbara kläder till ryttarna.

21 Araberna och alla Kedars furstar var din hands köpmän, med lamm och baggar och getter, i detta var de dina köpmän.

22 Shevas handelsresande och Raama de är dina handelsresande, de handlar för dina krig med alla viktiga kryddor och med alla dyrbara stenar och guld.

23 Haran (hebr. Charan) och Kane och Eden, Shevas handelsresande, Assyrien, var som dina lärlingar i handel. 24 Dessa var dina handelsresande i ypperliga tyger, draperingar av blått och brokigt vävt arbete och kistor med mycket kläder, bundna med band och skodda med cederträ bland dina köpmän.

Stadens ödeläggelse

25 Tarshish skepp förde till dig gåvor till dina köpmän,

så blev du fylld och gjordes mycket tung i havens hjärta.

26 Dina roddare har fört dig till stora vatten,

östanvinden har brutit dig i havens hjärta.

27 Dina rikedomar och ditt gods, dina köpmän

och dina sjömän och dina lotsar, dina tätare

och köpmännens växlare och alla dina stridsmän

som är i dig med alla deras skaror som är i din mitt,

ska falla i havets hjärta

på din ruins dag.

28 Vid ljudet av lotsarnas rop

ska vågorna darra (bli stora och skrämmande).

29 Och alla som sköter årorna, sjömännen och alla havets lotsar

ska komma ner från sina skepp och de ska stå på land.

30 Och de ska låta sina röster höras över dig

och ska ropa bittert

och kasta stoft på sina huvuden,

de ska rulla sig själva i aska,

31 och de ska göra sig själva helt skalliga [raka eller rycka bort sitt hår] för dig [denna typ av hedniska riter var förbjuden bland israeliterna, se 5 Mos 14:1]

och omgjorda sig med säcktyg

och de ska gråta över dig i själens bitterhet,

en bitter klagosång.

32 Och i deras jämmer ska de ta upp en klagosång (hebr. qina) över dig

och mässa (klaga; sjunga entonigt och utdraget – hebr. qinen) över dig.

Vem var som Tyros, tystad [nu ödelagd] mitt i havet?

33 När dina varor kom från havet

fyllde du många folk med mängden av dina rikedomar

och dina köpmän berikade jordens kungar.

34 Nu är du bruten av havet i vattnens djup

och dina köpmän och alla dina skaror har fallit i din mitt.

35 Alla invånare på öarna är förskräckta över dig

och deras kungar är skräckslagna,

de har en bekymrad uppsyn.

36 Köpmännen bland folken visslar åt dig,

du har blivit en skräck och ska aldrig mer finnas.

28

Profetia mot Tyros ledare

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn säg till Tyros furste (upphöjde; ordagrant: ”den som sätter något högt” – hebr. nagid): Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom ditt hjärta är upphöjt (högmodigt, stolt)

och du har sagt: Jag är en gud (hebr. el),

jag sitter på Guds (Elohims) tron

mitt i havet (ordagrant: i havets hjärta),

trots att du är en människa och inte Gud (El),

likväl ger du ditt hjärta sken av att vara som Guds (Elohims) hjärta.

3 Se, du är visare än Daniel [kan syfta på den bibliske Daniel, se Hes 14:14, eller Daniel i den ugaritiska sagan om Aqhat],

det finns ingen hemlighet som kan döljas för dig.

4 Genom din vishet och din urskiljningsförmåga

har du fått rikedomar

och har fått guld och silver

i din skattkammare.

5 I din stora vishet har du genom din handel

förökat dina rikedomar

och ditt hjärta har blivit upphöjt (högmodigt, stolt)

på grund av din rikedom.

6 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Eftersom du har inrättat ditt hjärta

som en guds (elohims) hjärta [eftersom du tror du är gud],

7 därför ska jag föra främlingar över dig [syftar troligen på babylonier och Nebukadnessar],

folkslagens fruktade,

och de ska dra sina svärd mot din visdoms skönhet

och de ska skända din glans.

8 De ska föra ner dig i avgrunden

och du ska dö de slagnas död i havets mitt (ordagrant i havets hjärta).

9 Kommer du fortfarande att säga till honom som slår dig:

Jag är en gud?

Men du är en människa och inte Gud (El)

i handen på den som skändar dig.

10 Du ska dö den oomskurnes död

i främlingars hand

för jag har talat förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

11 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

12 Människobarn sjung en klagosång över Tyros kung och säg till honom: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Du var en fulländad signetring,

full av visdom och fullkomlig (excellent) i skönhet.

13 Du var i Eden

i Guds (Elohims) trädgård,

täckt med alla dyrbara stenar:

[1] Karneol [röd sten – hebr. odem; den första stenen i bröstskölden, se 2 Mos 28:17; beskriver Gud i tronrummet, se Upp 4:3.]

[2] Topas [olivgrön, gulaktig; den andra stenen i bröstskölden, se 2 Mos 28:17]

och

kalcedon [den sista stenen på andra raden (den sjätte stenen), se 2 Mos 28:18. Det hebreiska ordet kommer från halam som betyder slå ner, bryta sönder; det kan beskriva att det är en hårdare sten, kanske diamant.].

[3] Krysolit [hebr. tarshish; den första stenen på den fjärde raden i bröstskölden (den tionde stenen), se 2 Mos 28:20].

[4] Onyx [den andra stenen på den fjärde raden i bröstskölden (den elfte stenen), se 2 Mos 28:20]

och

jaspis [den tredje stenen på den fjärde raden i bröstskölden (den tolfte stenen), se 2 Mos 28:20],

[5] Safir [hebr. sapir, från verbet att skriva/berätta; den andra stenen i den andra raden, se 2 Mos 28:18].

[6] Karbunkel [den första stenen i den andra raden i bröstskölden (den fjärde stenen), se 2 Mos 28:18]

och

smaragd [hebr. barqat, från baraq som betyder gnistrande, ljus. Ordet används bara här.].

[Totalt nämns här nio stenar. Mellan tre av dem förekommer ordet ”och”, vilket grupperar tre av dem tillsammans och tre står fristående. Totalt blir det då sex grupperingar. Flera av stenarna återfinns även i prästens bröstsköld, se 2 Mos 28:17-20. I Upp 21:19-20 nämns tolv stenar i muren.]

Och fulländade med guld dina tamburiner

och dina pipor,

den dag du skapades var de förberedda.

14 Du var den beskyddande (vaktande, täckande), smorda (hebr. mimshach) keruben

och jag satte dig

så att du bredde ut dig över Guds (Elohims) heliga berg,

du vandrade omkring bland stenarna av eld.

[Två typer av änglar omnämns i Bibeln. Seraferna som finns nära tronen, se Jes 6:2 och keruberna som har fyra vingar och vaktar Guds härlighet, se Hes 1:5; 1 Mos 3:24. Begreppet ”heliga berg” var vanligt i den antika världen. Man visualiserade ofta en bergshöjd som gudomens boning. Bergstopparna och himlen knöts samman. Baals hem påstods i den ugaritiska litteraturen vara berget Tsefon (4 Mos 33:7). För israeliterna var de två mest betydelsefulla heliga bergen berget Sinai och tempelberget i Jerusalem.]

15 Du var ren (rituellt ren, perfekt, klanderfri – hebr. tamim) på alla dina vägar

från den dag då du skapades

till dess orättfärdighet blev funnen hos dig.

16 Genom din stora (ditt överflöd av) handel (kommers, köpenskap)

har ditt inre blivit uppfyllt med våld (terror, laglöshet – hebr. chamas)

och du har syndat (missat målet – hebr. chata).

Därför har jag kastat ut dig som vanhelgad (förorenad) från Guds (Elohims) berg

och jag har förgjort dig, du beskyddande (vaktande, täckande) kerub, från mitt ibland stenarna av eld [gnistrande stenar].

17 Ditt hjärta var upplyft (högmodigt, stolt)

på grund av din skönhet,

du har förvrängt (korrumperat) din vishet

med din strålglans (utseendet, det yttre, fasaden).

Jag har kastat dig till marken.

Jag har lagt dig framför kungar så att de kan stirra på dig.

18 I myckenheten av dina synder i din orättfärdiga handel

har du orenat min helgedom.

Därför har jag fört fram en eld från din mitt

som har slukat dig

och gjort dig till aska över marken

i ögonen på alla dem som ser dig.

19 Alla de som känner dig bland folken

ska förfäras över dig,

du har blivit en skräck

och ska aldrig mer finnas (existera).

[Flera tolkningar finns för detta avsnitt (vers 11-19). Den första är att det är en beskrivning av kungen av Tyros, men i djärva och överdrivna termer. Andra identifierar formen som allegori, där en annan verklig eller helt enkelt bekant karaktär (Satan eller en hednisk gud) direkt adresseras, vilket gör kopplingen till kungen av Tyrus mer indirekt eller antydd. Flera av kyrkofäderna ser detta som en redogörelse för Satans fall som antyds på andra håll, se Jes 14:12-17. Hesekiel skulle ha förlitat sig på att hans lyssnare/läsare kände till en sådan berättelse, och de skulle ha förstått jämförelsen mellan Satans fall och kungen av Tyrus fall.]

20 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

21 Människobarn vänd ditt ansikte mot Sidon och profetera mot det 22 och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Se jag är emot dig Sidon

och jag ska bli förhärligad i din mitt,

och de ska veta att jag är Herren (Jahveh)

när jag har verkställt domarna i henne

och ska bli helgad i henne.

23 För jag ska sända till henne pest

och blod på hennes gator,

och de skadade ska falla i hennes mitt

genom svärdet över henne på alla sidor,

och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

24 Och där ska inte längre finnas någon stickande törnbuske mot Israels hus, ingen genomborrande tagg från någon runtomkring dem som föraktade dem, och de ska veta att jag är Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

25 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): När jag har samlat Israels hus från folken bland vilka de är förskingrade och ska bli helgad ibland dem i folkslagens ögon, då ska de bo i sitt eget land som jag gav min tjänare Jakob. 26 Och de ska bo i trygghet där och ska bygga hus och plantera vingårdar, ja de ska bo i trygghet när jag har verkställt domarna över alla dem som har föraktat dem runtomkring dem, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh) deras Gud (Elohim).

29

Egypten (kap 29-32)

Egyptens synd

[Budskapet till Egypten är uppdelat i sju delar.]

1 I det 10:e året i den 10:e månaden på den 12:e dagen i månaden kom Herrens (Jahvehs) ord till mig. Han sa:

2 Människobarn vänd ditt ansikte mot farao, Egyptens kung, och profetera mot honom och mot Egypten. 3 Tala och säg: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Se, jag är emot dig farao, Egyptens kung,

den stora draken som ligger mitt i sina floder och som har sagt:

Min flod är min egen

och jag har gjort den för mig själv.

4 Och jag ska sätta krokar i dina käftar

och jag ska få fisken i dina floder att klibba fast (vara som limmade) vid dina fjäll,

och jag ska föra upp dig ur mitten av dina floder

och all fisk i dina floder ska klibba fast (vara som limmade) vid dina fjäll.

5 Och jag ska kasta dig i öknen,

dig och all fisk i dina floder,

du ska falla över fältet,

du ska inte plockas upp eller samlas,

till markens djur och himlarnas fåglar

har jag gett dig som föda.

6 Och alla Egyptens invånare ska veta att jag är Herren (Jahveh) eftersom de har blivit en stav av vass för Israels hus.

7 När de tar tag i dig med handen brast du och alla deras skuldror slets av, och när de lutade sig över dig gick du sönder och alla deras höfter (länder) bröts i bitar.

8 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Se jag ska föra ett svärd över dig och ska hugga av dig från människa och djur. 9 Och Egyptens land ska bli öde och förött och de ska veta att jag är Herren (Jahveh), eftersom han har sagt: Floden är min och jag har gjort den. 10 Därför se, jag är emot dig och emot dina floder och jag ska göra Egyptens land helt förött och öde från Migdol till Sevene och ända till gränsen mot Kush [nuvarande Etiopien och Sudan]. 11 Ingen människas fot ska passera genom det och inget djurs fot ska passera genom det och det ska inte vara bebott på 40 år. 12 Och jag ska göra Egyptens land öde mitt bland länderna som är öde, och hennes städer bland städerna som är ödelagda i 40 år, och jag ska förskingra egyptierna bland folkslagen och ska skingra dem över länderna.

13 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Efter 40 år ska jag samla egyptierna från folken där de har varit förskingrade, 14 och jag ska vända Egyptens fångna (de som varit bortförda i fångenskap) och ska få dem att återvända till Patros land [övre Egypten; dalgången längs med Nilen söder om Kairo], till deras ursprungliga land och de ska bli ett ödmjukt (lågt) kungarike. 15 Det ska bli det ödmjukaste (lägsta) av kungariken och de ska inte mer lyfta upp (förhäva) sig själva över folkslagen, och jag ska förminska dem så att de inte mer råder över folkslagen. 16 Och det ska inte hända mer att Israels hus tillförsikt ska låta synden bli ihågkommen när de vänder efter dem, och de ska veta att jag är Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Egyptens förlust mot Babylon

17 Och det hände i det 27:e året i den första månaden på första dagen i månaden att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 18 Människobarn, Nebukadnessar, Babels kung, fick sin armé att utföra ett stort slag mot Tyros, alla huvuden gjordes skalliga och alla skuldror var genomborrade, men han fick ingen lön från Tyros och inte hans armé, för det slag han utkämpade mot det. 19 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Se jag ska ge Egyptens land till Nebukadnessar, Babels kung, och han ska bära bort hennes rikedom och ta hennes tillspillogivna och ta henne som byte. Det ska vara lönen till hans armé. 20 Jag har gett honom Egyptens land som en belöning för det som han utförde, eftersom de arbetade för mig förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

21 På den dagen ska jag låta ett horn skjuta upp till Israels hus och jag ska ge dig munnens öppning i deras mitt, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

30

Egyptens förstörelse

[Inget datum anges för denna tredje profetia som ger detaljer kring Egyptens fall. Budskapet har fyra delar som inleds med en liknande fras, se vers 2, 6, 10 och 13. Budskapen avslutas också med en avslutande fras, se vers 6, 8, 12 och 19.]

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 2 Människobarn profetera och säg:

Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Ni ska klaga!

Ve till dagen!

3 För nära är dagen,

nära är Herrens (Jahvehs) dag,

en molnens dag [en domens dag, se Joel 2:2; Sef 1:15]

en tid för folkslagen [inte bara Egypten, utan alla jordens folk].

4 Och ett svärd [med dom, se Hes 29:8] ska komma över Egypten

och krampryckningar ska komma i Kush [afrikanska riket Nubien; nuvarande Etiopien/Sudan]

när de slagna ska falla i Egypten,

och de ska ta bort hennes rikedom

och hennes grundvalar ska brytas ner.

5 Kush [nuvarande Etiopien och Sudan – söder om Egypten]

och Put [nuvarande Libyen – väster om Egypten]

och Lod [troligtvis på andra sidan Medelhavet – norr om Egypten]

och alla blandfolk (icke-judar)

och Kov [troligtvis område i Libyen]

och landets söner som är i förbund [kan syfta på judar som bor i Egypten],

ska falla med dem för svärdet. [Kush, Put och Lod nämns även i Hes 27:10.]

6 Så säger Herren (Jahveh):

De som upprätthåller Egypten ska falla

och hennes makts stolthet ska komma ner,

från Migdol [försvarsstationerna i norr] till Sevene [Assuan; i söder]

ska de falla för svärdet

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

[Hebr. migdol betyder ”torn” och syftar på något av Egyptens nordostliga försvarasstationer. Eftersom Sevene (moderna staden Assuan) nämns som ligger vid Egyptens södra gräns mot Kush, motsvarar frasen ”från Migdol till Sevene” uttrycket ”hela Egypten, från norr till söder”.]

7 Och de ska bli öde

mitt i de öde länderna

och hennes städer

ska vara mitt i de förlorade städerna.

8 Och de ska veta att jag är Herren (Jahveh)

när jag startar en eld i Egypten

och alla hennes hjälpare är fördärvade.

9 På den dagen ska budbärare gå fram framför mig i skepp för att göra det trygga Kush [nuvarande Etiopien och Sudan] räddhågset, och det ska komma en krampryckning över dem på Egyptens dag, för se den kommer.

10 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Och jag ska göra slut på Egyptens rikedomar

genom Nebukadnessars hand, Babels kung.

11 Han och hans folk med honom – de fruktade folkslagen –

ska föras in för att fördärva landet,

och de ska dra sina svärd mot Egypten

och fylla landet med slagna.

12 Och jag ska göra floderna [Nilen med alla dess bifloder] torra

och ge landet i de onda männens händer

och jag ska göra landet öde och alla som är där,

genom främlingars hand.

Jag Herren (Jahveh) har talat det.

13 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Jag ska fördärva avgudarna

och jag ska låta de värdelösa tingen försvinna från Nof [Memfis],

och inga fler ledare ska komma från Egypten,

och jag ska ge fruktan i Egyptens land.

14 Och jag ska göra Patros [övre Egypten; dalgången längs med Nilen söder om Kairo] öde

och jag ska sätta eld på Tsoan [stad i östra Nilens delta]

och ska verkställa domarna i No [staden Thebe i övre Egypten; nära moderna staden Luxor].

15 Och jag ska hälla ut mitt raseri över Sin [Pelusiom],

Egyptens starka fäste,

och jag ska hugga av [sätta stopp på] överflödet (massorna, sorlet, tumultet) [rikedomen – folket] i No.

16 Och jag ska starta en eld i Egypten,

Sin ska komma i starka krampryckningar

och No ska rivas söner

och i Nof ska motståndarna komma mitt på dagen.

17 Unga män från On (Aven) [Heliopolis, stad norr om Kairo, se 1 Mos 41:45, 50] och Piveset [Bubatis; stad i nordöstra Egypten, längs med en av Nilens floder] ska falla för svärd

och dess städer ska gå i fångenskap.

[Hebr. aven är ogudaktighet. Heliapolis var centrum för soldyrkan av solguden Ra.]

18 Och i Techafneches ska dagen dra sig undan (hålla tillbaka sig själv)

när jag där bryter sönder Egyptens ok

och hennes makts stolthet ska upphöra i henne,

ett moln ska täcka henne och hennes döttrar ska gå i fångenskap.

[Techafneches var en by och gränspost i östra Nilens delta. Under exilen bosatte sig judar här efter Jerusalems fall 586 f.Kr. De tar med sig Jeremia hit, mot hans vilja, se Jer 43:7.]

19 Så ska jag verkställa domarna i Egypten,

och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

Kringspridda

20 Och det skedde i det 11:e året i den första månaden på den sjunde dagen i månaden [29 april, 587 f.Kr.] att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

21 Människobarn jag har brutit av faraos arm, kungen i Egypten, och den har inte blivit omlagd så att den kan botas, den har inte blivit spjälad och fått styrka att hålla svärdet. 22 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Se, jag är emot farao, kungen i Egypten och ska bryta hans armar, den starka och den som var bruten, och jag ska få svärdet att falla ur hans hand. 23 Och jag ska förskingra egyptierna bland folkslagen och ska skingra dem över länderna. 24 Och jag ska styrka Babels kungs armar och lägga mitt svärd i hans hand, men jag ska bryta faraos armar och han ska stöna framför honom med stönandet från en dödligt sårad man. 25 Och jag ska hålla upp Babels kungs armar och faraos armar ska falla ner, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh) när jag ska lägga mitt svärd i Babels kungs hand och han ska sträcka ut det över Egypten. 26 Och jag ska förskingra egyptierna bland folkslagen och ska skingra dem över länderna, och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

31

Likheten mellan Assyrien och Egypten

1 Och det skedde i det 11:e året i den tredje månaden på den första dagen i månaden [21 juni, 587 f.Kr.] att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. [Knappt två månader sedan det förra budskapet, se Hes 30:20-26.] Han sa: 2 Människobarn säg till farao, Egyptens kung, och till hans skaror:

Vem är lik dig i din storhet [vers 18]?

[Nu följer en allegorisk berättelse om ett ståtligt cederträd, som är en bild på dåtidens stormakt Assyrien. Även den allra mäktigaste nation kan falla för en ännu större makt. Det finns även en Mesopotamisk myt om ett kosmiskt träd vars rötter når ner i dödsriket och toppen når himlen, något som Hesekiel anspelar på här genom denna liknelse.] 3 

______

Se (kontemplera över) Assyrien [dåtidens stormakt], som var en ceder i Libanon

med friska grenar och med (som ger) en riklig skugga

och som är högrest

och dess topp är bland de tjocka grenarna.

4 Vattnen gör det stort,

djupen låter det växa,

hennes floder

rinner runt om hennes plantering

och hon skickar ut sina diken (bevattningskanaler)

till fältets alla träd.

5 Därför är dess resning upphöjd

över alla fältets träd,

och dess (tjocka) grenar är förökade

och dess (inte lika kraftiga) grenar har blivit långa

på grund av den rika tillgången till vatten när det skjuter skott.

6 Alla himlarnas fåglar

bygger sina bon i dess grenar

och alla fältets djur

leder in sina ungar under dess grenar

och i dess skugga

vistas alla stora folkslag.

[Människor i ett rike liknas vid fåglar och djur, se Hes 17:23; Dan 4:12-21; Matt 13:32.]

7 Så var det hederligt i sin storhet

i sina grenars längd,

för dess rötter sträckte sig

till många vatten.

8 Cedern i Guds (Elohims) trädgård

kan inte dölja det,

cypresserna

liknade inte dess grenar

och platanträdet

var inte som dess grenar,

inget annat träd i Guds (Elohims) trädgård

liknade det i sin skönhet.

9 Så skön (vacker) gjorde jag den,

med mängden av grenar (många täta, lummiga grenar)

så att alla Edens träd som var i Guds (Elohims) trädgård

avundades det.

10 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Eftersom du är upphöjd i din resning och har placerat hans topp bland de tjocka grenarna och hans hjärta är upphöjt (stolt, högmodigt) i hans höghet, 11 ska jag ge honom i händerna på folkslagens mäktiga, de ska med säkerhet ta hand om honom, jag ska driva ut honom efter hans ondska. 12 Och främlingarna, folkslagens fruktade, ska hugga av honom och kasta ner honom, över bergen och i alla dalar är hans fallna grenar och hans stam ligger bruten i landets alla vattendrag, och alla jordens folk går ner från hans skugga och lämnar honom. 13 Alla himlarnas fåglar vistas över hans kadaver och alla fältets djur över hans grenar, 14 till dess det blir slut på alla träd vid vattnen som upphöjer sig själva i sin resning, och de inte längre placerar sina toppar bland de tjocka stammarna och deras mäktiga inte står upp på sina höjder, alla som dricker vatten, för de är alla utlämnade till döden, till de nedersta delarna av jorden mitt bland människors söner med dem som går ner i avgrunden.

15 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): På den dagen när han går ner till Sheol (underjorden, de dödas plats) ska jag låta djupen sörja och täcka sig själv för honom, och jag ska hålla tillbaka dess floder och stora vatten ska stå, och jag ska låta Libanon sörja för honom och alla fältets träd bli bleka för honom. 16 Jag ska låta folkslagen skälva (darra) vid hans fall, när jag kastar ner honom till Sheol (underjorden) med dem som går ner i avgrunden, och alla Edens träd, Libanons utvalda och bästa, alla som dricker vatten blir tröstade i de nedre delarna av jorden. 17 Även de går ner till Sheol (underjorden) med honom, till dem som är slagna med svärd, de som var i hans armar, som vistades under hans skugga mitt bland folkslagen. 18 Vem är du lik i härlighet och i storhet bland Edens träd? Likväl ska du föras ner med Edens träd till jordens nedre delar, du ska ligga mitt bland de oomskurna, med dem som är slagna med svärd. Detta är farao och hela hans skara, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

32

Faraos klagan

1 Och det skedde i det tolfte året, i den tolfte månaden [adar] på den första dagen i månaden [3:e mars, 585 f.Kr.] att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 2 Människobarn, ta upp en klagosång över farao, Egyptens kung, och säg till honom:

Du har liknat dig själv vid ett ungt folkens lejon [Hes 19:1-9],

fast du är som en drake (krokodil) i havet

och du väller fram med dina floder

och smutsar ner (gör lera av) vattnen med dina fötter

och grumlar (fördärvar) floderna [ordagrant: deras floder].

3 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Därför ska jag sprida ut mitt nät över dig,

med en skara av många folk och de ska föra upp dig i mitt nät.

4 Och jag ska kasta upp dig på land,

jag ska slunga dig över det öppna fältet

och ska låta alla himlarnas fåglar bygga bo över dig

och jag ska fylla (tillfredsställa, göra mätt) hela jorden från ditt kött.

5 Och jag ska lägga ditt kött på bergen

och fylla dalarna med din orenhet.

6 Och jag ska vattna landet där du simmade med ditt blod ända till bergen,

och kanalerna ska bli fulla från dig.

7 Och när jag utrotar dig ska jag täcka himlarna

och göra dess stjärnor svarta (mörka).

Jag ska täcka solen med moln

och månen ska inte ge sitt ljus.

8 Alla ljusbärare i himlarna ska jag fördunkla (göra svarta) över dig

och låta mörker komma över ditt land [jfr med den nionde plågan, se 2 Mos 10:21-23]

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

9 Jag ska oroa hjärtat hos många folk

när jag för ut ditt fördärv bland folkslagen till länder som du inte känner till.

10 Jag ska göra många folk förskräckta för dig

och deras kungar ska bli skräckslagna för dig

när jag svingar mitt svärd framför dem,

och de ska darra (vara fyllda av skräck) hela tiden (i varje ögonblick),

varje man för sitt eget liv på fallets dag.

11 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

Babels kungs svärd

ska komma över dig.

12 Genom de mäktigas svärd ska jag låta dina skaror falla,

de är alla folkslagens fruktade,

de ska tillspilloge Egyptens stolthet

och alla dess skaror ska bli fördärvade.

13 Jag ska fördärva alla dess vilddjur

[som betar] längs med sidan av många vatten,

människors fötter ska inte längre bekymra dem,

något vilddjurs hovar ska inte bekymra dem.

14 Därefter ska jag låta deras vatten komma till ro

och låta deras floder rinna som olja (flyta fram makligt)

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

15 När jag gör Egyptens land öde

och gör det utblottat på allt som det var fullt av

när jag ska slå alla dem som bodde där,

då ska de veta att jag är Herren (Jahveh).

16 Detta är klagosången (hebr. qina) som de ska mässa (klaga med; sjunga entonigt och utdraget – hebr. qinen), folkens döttrar ska klaga med den för Egypten, och hennes skaror ska klaga med den förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Egypten ner i Sheol

17 Och det skedde i det tolfte året på den 15:e dagen i månaden att Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 18 Människobarn jämra dig för Egyptens skaror och kasta ner dem, henne med de mäktiga folkslagens döttrar, till den nedre delen av jorden, med dem som går ner till avgrunden. 19 Vem överträffar du i skönhet? Gå ner och bli lagd bland de oomskurna. 20 De ska falla mitt bland dem som blir slagna med svärd, hon är given till svärd, dra ner henne och alla hennes skaror. 21 Den starke bland de mäktiga ska tala om honom från mitten av Sheol (underjorden, de dödas plats) med dem som hjälpte honom, de har gått ned, de ligger stilla, de oomskurna slagna med svärd.

22 Assyrien är där och hela hennes skara, deras gravar är runt om dem, alla de slagna som har fallit för svärd, 23 vars gravar är placerade ytterst i avgrunden och hennes skaror är runt om hennes grav, alla av dem slagna, fallna för svärd som orsakade terror i de levandes land.

24 Där är Elam och alla hennes skaror runt om hennes grav, alla de slagna, fallna för svärd, som har gått ner oomskurna till den nedre delen av jorden, som orsakade terror i de levandes land, de har burit sin skam med sig som går ner i avgrunden. 25 De har gett henne en säng i mitten av de slagna med alla hennes skaror, hennes gravar är runt om dem, alla oomskurna slagna med svärd, eftersom deras terror orsakades i de levandes land och de bar sin skam med sig som går ner i avgrunden, de läggs mitt bland dem som är slagna.

26 Där är Meshech och Tubal (hebr. Toval) och alla hennes skaror, hennes gravar är runt om dem, alla de oomskurna slagna med svärd, eftersom de orsakade terror i de levandes land. 27 Och de som är underlägsna (sämre än) de oomskurna ska inte ligga bland de mäktiga som har gått ner till Sheol (underjorden, de dödas plats) med sina stridsvapen, vars svärd ligger under deras huvuden och vars synder är på deras ben, eftersom de mäktigas terror var i de levandes land.

28 Och du, mitt bland de oomskurna ska du bli sönderbruten och ligga bland dem som är slagna med svärd.

29 Där är Edom, hennes kungar och alla hennes furstar som för all deras makt har lagts med dem som är slagna med svärd, de ska ligga med de oomskurna och med dem som går ner i avgrunden.

30 Där är furstarna från norr, allesamman, och alla sidonier som har gått ner med de slagna, som skäms för all terror som de har förorsakat genom sina mäktiga och de ligger oomskurna med dem som är slagna av svärd och bär sin skam med dem som går ner i avgrunden.

31 Detta ska farao se och bli tröstad över alla sina skaror slagna med svärd, farao och hela hans armé förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 32 Jag har gett min terror i de levandes land, och han ska läggas mitt bland de oomskurna med dem som är slagna med svärd, farao och hela hans skara förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

33

Förestående dom och framtida välsignelser (kap 33-39)

Individuellt ansvar och Herrens rättvisa dom

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 ”Människobarn tala till ditt folks söner och säg till dem: När jag kommer med svärdet över ett land, om folket i landet tar en man ibland sig och sätter honom till deras väktare, 3 om han, när han ser svärdet komma över landet blåser i shofaren (vädurshornet) och varnar folket. 4 När då vemhelst hör ljudet från shofaren och inte tar varning, om svärdet kommer och tar bort honom, ska blodet komma över hans eget huvud, 5 han hörde ljudet från shofaren och tog inte varning. Hans blod ska komma över honom. Men om han hade tagit varning hade han räddat sin själ. 6 Men om väktaren ser svärdet komma och inte blåser i shofaren och folket inte varnas och svärdet kommer och tar några själar från dem, tas han bort i sin synd, men hans blod ska utkrävas av väktarens hand.

7 Och du människobarn, jag har satt dig som en väktare till Israels hus, därför när du hör ordet i min mun, ska du varna (upplysa, undervisa – hebr. zahar) dem från mig. 8 När jag säger till den onde: ”Du onde, du ska med säkerhet dö (döende ska du dö)”, [1 Mos 2:17] och du inte talar för att varna den onde från hans väg [destruktiva livsstil som leder till död], ska den onde mannen dö i sin synd, men hans blod ska jag utkräva av din hand. 9 Men när du varnar den onde för hans väg [destruktiva livsstil], så att han kan omvända sig, men han inte vänder bort från sin väg, då ska han dö i sin synd, men du har räddat ditt liv (din själ).

10 Du människobarn, säg till Israels hus:

Ni säger: ”Våra överträdelser och synder tynger oss (har kommit i fatt oss), och vi förgås (ruttnar, förfaller) genom dem. Hur ska vi kunna leva (få liv igen)?”

11 Svara dem: Så sant jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), jag gläder mig inte åt den ogudaktiges död, utan föredrar att den ogudaktige vänder om från sin väg och lever. Vänd om, vänd om från era onda vägar! Varför skulle ni välja att dö [när ni kan få leva], ni av Israels hus?

12 Du människobarn, säg till ditt folks söner (dina landsmän):

Den rättfärdiges rättfärdighet räddar honom inte den dagen då han inte är rättfärdig [gör uppror och lämnar tron], och den ogudaktiges ogudaktighet leder inte till hans fall om han omvänder sig från sin ogudaktighet. Den rättfärdige kan inte leva på sin rättfärdighet om han syndar (och missar målet). 13 Om jag försäkrar liv till den rättfärdige, och han förlitar sig på sin [egen] rättfärdighet [sitt rykte om sig att göra det som är rätt] och börjar handla orätt, då ska ingen av hans rättfärdiga gärningar bli ihågkomna. Han kommer att dö på grund av den orätt han gjort.

14 Om jag säger till den gudlöse: ”Du kommer att dö”, men han vänder om från sin synd och handlar rätt och rättfärdigt:

15 Om han återlämnar det han tagit i pant.

[Vid lån fick den skuldsatte lämna ifrån sig sin mantel, men den skulle lämnas tillbaka innan solen gick ner, se 2 Mos 22:26.]

Om han ger tillbaka det han stulit (plundrat).

Om han lever efter livets bud (vandrar med Gud) utan att göra det som orätt.

Då ska han verkligen leva, och han ska inte dö. 16 Inga av hans tidigare synder han har begått ska bli ihågkomna och användas mot honom. Han har handlat rätt och rättfärdigt och ska verkligen leva.

17 Och ditt folks söner säger: ”Herrens (Adonais) väg är inte balanserad (rättvis, lika för alla), men deras vägar är inte balanserade (rättvisa, lika för alla).” 18 När den rättfärdige avviker från sin rättfärdighet och begår synd, ska han dö därav. 19 Och när den onde avviker från sin onda väg och gör det som är rätt och rättfärdigt ska han leva därav. 20 Ändå säger ni: ”Herrens (Adonais) väg är inte balanserad (rättvis, lika för alla). Israels hus – jag ska döma er var och en efter hans väg.”

Budskap – kvällen då Jerusalem föll

21 Och det skedde i det 12:e året [sedan Jojakins exil, se Hes 1:2] av vår fångenskap i den 10:e månaden på den 5:e dagen i månaden, att en som hade flytt från Jerusalem kom till mig och sa: ”Staden är slagen.” 22 Och Herrens (Jahvehs) hand hade varit över mig kvällen före han som flydde från Jerusalem kom, och han öppnade min mun mot honom som kom till mig på morgonen, och min mun var öppnad och jag var inte längre stum. [Hes 3:24-27] 23 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 24 ”Människobarn, de som bebor denna ödelagda mark i Israels land talar och säger: Abraham var en (person, ett hushåll) och han ärvde landet men vi är många, landet har getts oss som arv. 25 Säg därför till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ni äter blod [som är förbjudet att göra, se 3 Mos 19:26] och lyfter upp era ögon till avgudarna och utgjuter blod. Ska ni besitta landet? 26 Ni står över era svärd, ni gör styggelser och vanärar var och en sin grannes hustru. Ska ni besitta landet?

27 Så ska du säga till dem: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag lever, med säkerhet ska de som bor i ruiner (hebr. chorba – av svärd ödelagda platser) dö för svärdet (hebr. cherev), och han som är på det öppna fältet ska jag ge till de vilda djuren för att bli slukad, och de som är i de starka fästena [naturliga bergfästen – hebr. masad; samma ord som den kända antika fästningen Masada i Negevöknen] och i grottorna ska dö av pest. 28 Och jag ska göra landet ännu mer öde och stoltheten över hennes styrka ska försvinna, och Israels berg ska bli öde så att ingen passerar förbi. 29 Och de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh) när jag har gjort landet helt öde på grund av alla deras styggelser som de har begått.

30 Och du människobarn, ditt folks söner som talar om dig bakom murarna och i husens dörrar och talar den ene till den andre, var och en till sin bror: Kom jag ber dig och lyssna vilket ord som kommer från Herren (Jahveh), 31 och kommer till dig som folket kommer och sitter framför dig som mitt folk och lyssnar till dina ord, men gör dem inte, för med deras mun visar de mycket kärlek [här används ett ord för kärlek (hebr. agav) som betonar lusta och begär], men deras hjärtan går efter (följer) deras girighet (begär, egna önskningar). 32 Och du är för dem som en serenad (kärlekssång), som någon som har en njutbar röst och kan spela väl (är en virtuos) på sitt instrument, så de hör dina ord men de gör dem inte. 33 Och när detta kommer, för se det kommer, då ska de veta (förstå, vara intimt förtrogna med) att en profet har varit ibland dem.”

34

Fåraherdar och får

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 ”Människobarn profetera mot Israels herdar och säg till dem, till herdarna: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Ve er Israels herdar som föder er själva! Ska inte en herde föda fåren? 3 Ni äter det feta och klär er med ylle, ni dödar göddjuren men göder inte fåren. 4 De svaga har ni inte styrkt, inte heller har ni botat det som varit sjukt, och ni har inte bundit upp det som varit brutet. Ni har inte fört tillbaka det som varit vilse och ni har inte letat efter det som varit förlorat [Matt 18:12; Luk 15:4], utan med våld har ni regerat över dem och med stränghet. 5 De är förskingrade därför att det inte finns någon herde och de har blivit mat åt alla fältets vilda djur och är förskingrade. 6 Mina får vandrar över alla berg och över alla höga höjder, ja över hela jordens ansikte är mina får förskingrade, och det finns ingen som söker och ingen som letar.

7 Därför, ni herdar (hebr. roim) [ledare, kungar, präster, så kallade profeter], hör Herrens (Jahvehs) ord (hebr. et dabar – Ordet):

8 Jag lever förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), lika säkert som mina får har blivit ett byte och mina får har blivit mat åt alla fältets vilda djur eftersom det inte finns någon herde, inte heller letar mina herdar efter mina får utan herdarna göder sig själva och ger inte mina får mat.

[Vers 7 och 9 är snarlika, men i vers 7 betonas ordet och i vers 9 herdarna.]

9 Därför ni herdarna (hebr. ha roim) hör Herrens (Jahvehs) ord (hebr. dabar):

10 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se, jag är emot herdarna och jag ska utkräva mina får ur deras hand och få dem att sluta föda fåren, inte heller ska herdarna göda sig själva längre, och jag ska rädda mina får från deras mun så att de inte blir till mat för dem.

11 Detta är vad Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk) säger: Se, jag själv ska söka efter (ta hand om, vara engagerad i) mina får och leta efter dem (vårda dem). 12 Som när en herde letar efter sin hjord när han kommer till sina kringspridda får, så ska jag ta hand om mina får. Jag ska rädda dem från alla platser dit de spritts på en molnig, mörk dag. 13 Jag ska föra ut dem från de främmande folken, och samla in dem från främmande länder. Jag ska föra dem till deras eget land. Jag ska valla (leda, föda) dem på Israels berg, vid bäckarna och de bebodda platserna i landet.

14 Jag ska låta dem få äta på goda betesplatser. Israels höga berg ska bli deras betesmark (hem). Där ska de lägga sig i lummiga betesmarker, och de ska äta saftigt bete på Israels berg. 15 Jag ska själv föra mina får ut på bete, och själv göra så att de lägger sig ner [för att vila], förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre. [Ps 23; Jes 40:11]

16 Jag ska söka efter de förlorade och föra tillbaka de som drivits bort (tvingats bort mot sin vilja). Jag ska förbinda de skadade, och stärka de svaga. Men de feta och de starka ska jag förgöra. Jag ska mata dem med dom (rättvisa ska skipas).

17 Vad gäller er, mina får, säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk): Jag ska döma mellan får och får, mellan baggar och getter. [Matt 25:32-33] 18 Räcker det inte för er att beta på den bästa betesmarken, måste ni också trampa ner det som är kvar med era fötter? När ni dricker rent vatten, måste ni också grumla det som är kvar genom att trampa med era fötter? 19 Ska mina får behöva äta det ni har trampat ner med era fötter, och dricka det ni smutsat ner med era fötter?

20 Det är därför som Herrarnas Herre säger till dem: Se, jag ska själv döma mellan de feta fåren [förtryckarna] och de magra fåren [de ödmjuka]. 21 Eftersom ni armbågar er fram och knuffar undan alla svaga, och stångar de svaga fåren och stöter bort dem, 22 därför ska jag rädda mina får, de ska inte längre vara byte. Jag ska döma mellan får och får.

23 Jag ska resa upp en herde (en enskild, unik herde – hebr. raah echad) över dem [mina får], och han ska föda dem, nämligen min tjänare David [en förebild av Jesus, se Jes 11:1; Jer 30:9; Hos 3:5; Mika 5:2; Joh 10:14]. Han ska föda (mata, leda och skydda) dem och vara deras herde.

[Den hebreiska texten är: et avi David, ordagrant översatt: ”min tjänare alef-tav David.” Bokstäverna alef-tav (uttalas ”et”) är den första och sista bokstaven i hebreiska alfabetet. Detta lilla ord är en objektpartikel som indikerar att nästföljande ord, som är David, är objekt i satsen. Det är intressant att i Upp 1:8 har Jesus motsvarande titel på grekiska, ”alfa och omega”, den första och den sista, se även 1 Mos 1:1.]

24 Jag, Herren (Jahveh), ska vara deras Gud (Elohim) och min tjänare David ska vara furste bland dem. Jag, Herren (Jahveh), har talat.

25 Jag ska sluta ett fredsförbund med dem. Jag ska göra slut på vilddjuren i landet, så man kan bo tryggt i öknen och till och med sova i skogarna. 26 Jag ska göra dem och området runt mitt berg till en välsignelse. Jag ska låta regn komma i rätt tid, regnskurar som ger välsignelse. 27 Markens träd ska bära sin frukt och jorden ska ge sin gröda. De ska leva tryggt i sitt land. När jag bryter sönder deras ok och räddar dem från dem som har förslavat dem, då ska de veta (förstå, inse) att jag är Herren (Jahveh).

28 Nej, de ska aldrig mer vara ett byte för andra folk, och vilddjuren ska inte längre äta upp dem. De ska bo tryggt och ingen ska hota dem (skrämma dem). [Då Jesus regerar som kung i tusenårsriket, se Jes 60:21; 61:3.] 29 Jag ska ge dem planteringar som gör dem berömda [välkända över hela världen]. Aldrig mer ska landet drabbas av hungersnöd. Aldrig mer ska andra folk håna dem.

30 De ska veta (förstå, inse) att jag, Herren (Jahveh), deras Gud (Elohim), är med dem och att de, Israels hus, är mitt folk, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

31 Ja, ni är min flock (mina får),

flocken (fåren) i min hjord.

Ni är människor (en mänsklig flock) [Ps 95:7; 100:3],

och jag är er Gud,

förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).”

35

Edoms fall och Israels återupplivande

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 Människobarn vänd ditt ansikte mot Seirs berg [sydöst om Döda havet – Edom] och profetera mot det 3 och säg till det: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag är emot dig du Seirs berg och jag ska sträcka ut min hand mot dig och jag ska göra dig till en ödslig ödeplats. 4 Jag ska ruinera dina städer och du ska bli öde, och du ska veta (bli intimt förtrogen med) att jag är Herren (Jahveh).

5 Eftersom du alltid har hatat och svingat svärdets kraft mot Israels söner i tider av deras olycka [Hes 25:12; Ob 1:13], vid tiden av syndens uppfyllelse (slut) [antingen när missgärningen hade nått sin gräns, eller de fick sitt fulla straff.] 6 Så sant jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), jag ska förbereda blod och blod ska jaga dig lika säkert som du har hatat ditt eget blod. Därför ska blod jaga dig. 7 Och jag ska ge berget Seir till total ödeläggelse och hugga bort det från honom (den) som går igenom och han (den) som återvänder. 8 Och jag ska fylla detta berg med hans slagna, på dina kullar och i dina dalar och i alla dina strömmar ska de falla, de som är slagna med svärdet. 9 Jag ska göra dig till en evig ödeplats och dina städer ska inte återvända (inte bli återbyggda, ingen ska komma tillbaka) och ni ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh).

10 Eftersom du har sagt: ”Dessa två folk och dessa två länder ska vara mina och vi ska besätta dem” – detta fastän Herren (Jahveh) var där. 11 Därför, jag lever, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), jag ska handla med dig efter din vrede och efter din missunnsamhet som du har gett uttryck för i ditt hat mot dem. Och jag ska göra mig själv känd bland dem när jag dömer dem. 12 Och du ska veta att jag Herren (Jahveh) har hört alla dina hädelser som du har talat mot Israels berg och sagt: De är ödelagda, de har getts oss för att slukas. 13 Och ni har förhärligat er själva mot mig med er mun och har mångdubblat era ord mot mig. Jag har hört det. 14 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): När hela jorden fröjdas ska jag göra dig öde. 15 Som du gladdes över Israels hus arv, eftersom det var öde, så ska jag göra mot dig. Du ska bli ödelagd, Seirs berg och hela Edom och allt som finns i det. Och de ska veta (vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh).

36

1 Och du människobarn, profetera till Israels berg och säg till dem: Israels berg hör Herrens (Jahvehs) ord: 2 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom dina fiender har sagt mot dig: Haha! (hebr. heach – ett uttryck för skadeglädje) också de urgamla höga platserna [ockulta offerplatserna för Baal och Ashera] är vår egendom,

3 därför ska du profetera och säga: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Därför, ja därför att de har gjort er öde och slukat er på alla sidor så att ni blir en arvedel för kvarlevan av (de övriga) folkslagen, och kommer över pratmakarens läppar (ordagrant: över en läpp, en tunga) som [ont] förtal (elakt skvaller) om folket.

4 Därför Israels berg, hör Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) ord: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) till

bergen och till höjderna

till bäckarna och till dalarna

och till de ödelagda ruinerna

och till de övergivna städerna

som har blivit ett byte och åtlöje för länderna som är runtomkring.

[Sex olika ord används för att beskriva hela landet.]

5 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Säkerligen, i min brinnande nitälskan har jag talat mot resten av folken, och [speciellt] mot Edom – hela det! De har med skadeglädje och med djupaste förakt (själens hån) tagit mitt land (hebr. erets) [Israel] i besittning så att betesmarken har plundrats.

6 Profetera därför över Israels mark (land, jord – hebr. adama) och säg till bergen och till höjderna, till bäckarna och till dalarna: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Se jag har talat i min nitälskan och i mitt raseri eftersom ni har burit folkslagens skam.

7 Därför säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) så: Jag har lyft upp min hand, med säkerhet ska folkslagen runtomkring dig bära sin skam.

8 Men ni Israels berg ska skjuta skott och bära frukt till mig, Israels folk, för de är på gång att komma.

[Vers 9-31 formar en kiasm, med den centrala delen i vers 22.]

9 För se, jag är för er och jag ska vända er och ni ska bli plöjda och besådda, 10 och jag ska föröka människor över er, hela Israels hus, ja hela. Och städerna ska bli bebodda och de förspillda platserna ska bli uppbyggda, 11 och jag ska föröka på dig människor och djur och de ska växa till och bli fruktsamma, och jag ska låta dig bli bebodd som i forna tider och ska göra bättre än från början, och du ska veta att jag är Herren (Jahveh).

12 Jag ska låta människor trampa över er, mitt folk Israel, och de ska besätta er och ni ska bli deras arv och ni ska inte längre sakna (vara utan) barn. 13 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Eftersom man säger till er: Ert land har blivit en människoslukare, och har blivit folkslagens sorg. 14 Därför ska ni nu inte längre sluka människor och inte längre vara folkslagens sorg förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh). 15 Och man ska inte längre höra folkslagens förakt mot dig, och du ska inte längre bära folkens vanära och ditt folk ska inte längre snava, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

16 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa: 17 Människobarn när Israels hus bodde i sitt land orenade de det med sina vägar och sina handlingar. Deras vägar inför mig var som en kvinnas orenhet under menstruationen. 18 Därför hällde jag ut mitt raseri över dem, för blodet som de hade spillt över landet och eftersom de hade orenat det med sina avgudar.

19 Och jag förskingrade dem bland folkslagen och de blev utspridda till länderna, för deras vägar och för deras förehavanden dömde jag dem.

20 Och när de kom till folkslagen, varthelst de kom, vanhelgade de mitt heliga namn, då människor sa om dem: Detta är Herrens (Jahvehs) folk och de har lämnat hans land. 21 Men jag hade förbarmande över mitt heliga namn som Israels hus hade vanhelgat bland folkslagen dit de kom.

22 Säg därför till Israels hus: Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag gör inte detta för er skull Israels hus, utan för mitt heliga namn som ni har vanhelgat bland folkslagen dit ni kom.

23 Jag ska helga mitt stora namn som har blivit vanhelgat bland folkslagen, som ni har vanhelgat i deras mitt, och folkslagen ska veta att jag är Herren (Jahveh) förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh) när jag blir helig i er i deras ögon (framför deras ögon, i deras åsyn).

[Följande stycke domineras av verbformen veqatal den form som mer än de övriga är ständigt pågående, utan början och utan slut – evighetens verbform. Kärnbibeln översätter med presens, vilket här både inkluderar dåtid och framtid, och visar på ett pågående skeende.]

24 För jag hämtar (tar) er från hednafolken,

ja, jag samlar er från alla länder

och jag för er till ert [eget] land.

25 Och jag stänker rent vatten på er så att ni blir rena;

från alla era orenheter (hebr. tomah) [3 Mos 15:19-24; 4 Mos 19:20]

och från alla era avgudar

ska jag rena (tvätta, förnya) er.

26 Jag ger er ett nytt hjärta (sinne, sinnelag) [en pånyttfödelse]

och en ny ande [med nya rätta motiv] inom er.

Jag tar (vänder) bort stenhjärtat ur er kropp (ert kött)

och ger er ett hjärta av kött.

[Det hårda hjärtat – som inte kan ta emot den goda säden – byts ut mot ett nytt hjärta öppet för Guds ord, se Hes 11:19-20; 18; 31; Jer 31:33; Matt 13:5, 15, 20.]

27 Jag ska fylla er med min egen Ande,

och jag ska se till att ni följer mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”)

och håller (vaktar, skyddar, bevarar) mina påbud (bindande juridiska beslut – hebr. mishpat)

och gör (lever efter) dem.

28 Då ska ni få bo i det land jag gav till era fäder,

och ni ska bli mitt folk

och jag ska vara er Gud.

29 Och jag ska frälsa (rädda) er från alla era orenheter (hebr. tomah).

Jag ska ropa på kornet,

och låta det växa ymnigt,

och inte låta någon hungersnöd komma över er.

30 Och jag ska föröka trädens frukt och föröka fältens gröda så att du inte längre ska drabbas av folkens förebråelser för hungersnöden. 31 Sedan ska du komma ihåg dina onda vägar och dina gärningar som inte var goda, och ni ska avsky er själva i era egna ögon för era synder och för era styggelser.

[Vers 32-38 formar en kiasm där vers 35 är central.]

32 Inte för er skull gör jag detta förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh), det ska ni veta (vara intimt förtrogna med). Israels hus ska skämmas och förbryllas över sina vägar (det sätt som ni har agerat på). 33 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Den dagen då jag renar er från alla era synder ska jag låta städerna bli bebodda och de öde platserna ska bli uppbyggda.

34 Och landet som var öde ska bli brukat (plöjt) där det var öde för ögonen på alla som passerade.

35 Och de ska säga: Detta land som var öde har blivit som Edens trädgård, det fördärvade och öde och städernas ruiner är befästa och bebodda.

36 Och länderna som är kvar runt omkring dig ska veta att jag Herren (Jahveh) har byggt upp ruinerna och planterat det som var öde. Jag Herren (Jahveh) har talat det och jag ska göra det.

37 Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh): Jag ska igen bli tillfrågad av Israels hus att göra detta för dem. Jag ska föröka dem med människor som en småboskapshjord. 38 Som flocken med offerdjur är Jerusalems skaror på hennes bestämda tid, så ska de ödelagda städerna bli fyllda men skaror av människor och de ska veta att jag är Herren (Jahveh).

37

Dal med döda ben

1 Herrens hand (Guds kraft och hans närvaro) kom över mig, och med sin Ande leddes jag bort till en dal, och den var full med gamla ben.

[Inte hela skelett, utan förtorkade mänskliga benrester. Bilden som målas upp är en glömd krigsscen där ett slag har utkämpats. Ingen har begravt kropparna och de har förmultnat och benrester ligger kringspridda.]

2 Han förde mig runt bland dem, och de låg i stora mängder överallt i dalen, helt förtorkade.

[Detta är en bild på en andlig torka över ett folk, se vers 11. Benen står för död, och många ben för en omfattande död, och enligt judisk tradition är det något avskyvärt att lämna benen öppna utan att gräva ner dem. En mer hopplös situation än detta går inte att tänka sig.]

3 Han sa till mig: ”Människobarn, kan dessa ben få liv igen?” Jag svarade: ”Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk), du vet.”

4 Då sa han till mig: ”Profetera över dessa ben och säg till dem: Ni förtorkade ben, hör Herrens ord. 5 Detta är vad Herrarnas Herre säger till dessa ben. Se på detta, jag ska göra så att ande (anda) kommer in i dig och du ska leva. 6 Jag ska fästa senor vid er, ge er kött och muskler och täcka er med hud. Jag ska ge er ande, och ni ska leva. Och ni ska veta att jag är Herren (Jahveh).”

7 Jag profeterade så som jag blivit befalld. Under tiden då jag profeterade hördes ett [dundrande] ljud och ett rassel, och benen kom tillsammans, ben till ben. 8 Under tiden jag tittade såg jag hur senor och muskler kom fram, och hud täckte dem ovanifrån, men det var ingen ande i dem.

9 Då sa han till mig: ”Profetera [en andra gång] och tala till anden, – ja profetera du människobarn – och säg till anden: Detta säger Herrarnas Herre, kom från de fyra väderstrecken och blås (andas) på dessa döda kroppar så att de får liv.”

10 Jag profeterade så som jag blivit befalld. Då kom anden in i dem, och de fick liv och de ställde sig upp på sina fötter, en enormt stor skara. 11 Och han sa till mig: Människobarn dessa ben är hela Israels hus. Se de säger: Våra ben är uttorkade och vårt hopp är förlorat, vi är helt avskurna. 12 Profetera därför och säg till dem: ”Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk): Jag ska öppna era gravar och hämta upp er ur dem, mitt folk, och föra er hem till Israels land. 13 Då ska ni inse att jag är Herren, när jag öppnar era gravar och hämtar upp er ur dem, mitt folk. 14 Jag ska låta min Ande (vind) komma in i er så att ni på nytt får liv, och jag ska låta er bo i ert land. Sedan ska ni veta att jag Herren har talat detta, och att jag också gjort detta”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

En framtida nation under en kung

15 Herrens ord kom till mig:

16 Du människobarn, tag en trästav och skriv på den [på samma sätt som gjorts tidigare, se 4 Mos 17:2]:

”För Juda och alla israeliter som hör till honom.” [Sydriket – Juda stam tillsammans med några norra stammar (Benjamin, Levi och delar av Simeon).]

Ta sedan en annan trästav och skriv på den:

”För Josef, Efraim och alla israeliter som hör till honom.” [Det norra riket – representeras av Josef eller Efraim (vers 19) tillsammans med Manasse.]

17 För dem samman som en trästav, så att de blir förenade till ett i din hand.

18 Och den som säger till dig när ditt folks söner säger: ”Ska du inte berätta för oss vad detta betyder?” 19 Tala till dem: ”Så säger Herrarnas Herre (Adonai Jahveh, den högste allsmäktige Guden, som trots sin storhet ändå är närvarande bland sitt folk): Se, jag ska ta Josefs trästav som är i Efraims hand och alla israeliter som hör till honom och lägga den på Judas trästav, och göra dem till en trästav – de ska bli ett i min hand.”

20 Trästavarna som du skriver på ska du hålla i din hand framför dem. 21 Tala sedan till dem: Detta är vad Herrarnas Herre säger: Se jag ska föra israeliterna från hednafolken dit de har vandrat bort. Jag ska samla dem från alla håll och föra dem till deras land. 22 Jag ska göra dem till ett enda folk i landet, på Israels berg, en kung ska regera över dem alla. De ska aldrig mer vara två folk och aldrig mer vara delade i två riken. 23 Och de ska inte mer befläcka sig själva med sina avgudar och deras osmakliga ting och inte med några överträdelser. Och jag ska rädda dem från alla de platser där de vistats och där de har syndat, och jag ska rena dem. Så ska de vara mitt folk och jag ska vara deras Gud (Elohim).

24 Och min tjänare David ska vara kung över dem och de ska alla ha en herde. De ska vandra i mina påbud (bindande juridiska beslut) och hålla (vakta, skydda, bevara) mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och göra (leva efter) dem. 25 Och de ska bo i landet som jag har gett till min tjänare Jakob, där era fäder bodde, och de ska bo där, de och deras söner och deras söners söner för evigt. Och min tjänare David ska vara deras furste för evigt. 26 Och jag ska skära ett fridsförbund med dem, det ska vara ett evigt förbund med dem. Och jag ska rota dem och föröka dem och ska placera min helgedom i deras mitt till evig tid. 27 Mitt tabernakel (min boning – hebr. mishkan) ska vara över dem och jag ska vara deras Gud (Elohim) och de ska vara mitt folk. 28 Och länderna ska veta att jag är Herren (Jahveh) som helgar Israel när min helgedom är i deras mitt till evig tid.

38

Gog och Magog

1 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

2 ”Människobarn, vänd ditt ansikte mot Gog i Magogs land [nuvarande Turkiet], mot ledaren över Rosh, Meshech [folk i östra Mindre Asien] och Tubal (hebr. Toval) [Kappadokien, också i nuvarande Turkiet, se 1 Mos 10:2], och profetera mot honom 3 och säg: Så säger Herren Gud (Adonai Jahveh): Se, jag är emot dig Gog, du ledare över Rosh, Meshech och Tubal (hebr. Toval).

[Det hebreiska ordet rosh är vanligt och betyder huvud. Det kan antingen vara ett namn på ett land eller tolkas som ett förstärkande adjektiv till ordet ledare i vers 1-2 så att Gog blir en storfurste. När det grekiska översättningen Septuaginta gjordes ca 250 f.Kr. i Alexandria översatte man inte rosh till huvud, utan till landområdet Rosh, som då var känt. När den latinska översättningen gjordes på medeltiden valdes dock att tolka ordet som ”huvud”. Det gjorde att den engelska översättningen King James översatte till chief prince. Antika källor beskriver dock ett land Resh. Även rent grammatiskt så talar konstruktionen för att det är tre länder som nämns.]

4 Jag ska föra dig [Gog] omkring och sätta krokar i dina käftar. Jag ska föra dig ut med hela din här, hästar och ryttare, alla klädda i full rustning, en enorm skara, beväpnade med stora och små sköldar, och alla med svärd i hand. 5 Persien [nuvarande Iran], Kush [nuvarande Etiopien och Sudan] och Put [nuvarande Libyen] är med dem, alla med sköld och hjälm, 6 Gomer [områden i nuvarande centrala Turkiet] och alla dess härar, Togarmas folk (hus) [hebr. Bet Togerma – östra delen av nuvarande Turkiet] längst upp i norr och alla dess härar – många folk har du med dig.

[Denna koalition av sju nationer i vers 2-6 representerar norr (Meshek, Tubal, Gomer, Togerma), sydväst (Sudan, Libyen) och öst (Persien/Iran).]

7 Rusta dig [Gog] och gör dig redo med alla de skaror som har samlats hos dig och ta befäl över dem. 8 Efter lång tid ska du kallas till tjänst. I kommande år ska du tåga in i ett land som har fått ro från svärdet. [Israel ska leva i fred.] De som bor där har samlats från många folk upp till Israels berg som länge legat öde. De har förts ut från folken, och alla bor där nu i trygghet. 9 Dit ska du dra upp. Du ska komma som ett oväder och vara som ett moln som täcker landet, du med alla dina härar och med de många folk som följer dig.”

[Det hebreiska ordet för att ”gå upp” är alija, se t.ex. Ps 120-134. I det moderna hebreiska språket används ordet för någon som återvänder till Israel, man gör ”alija”. Mellan 1948 och 2021 har över 3 miljoner judar gjort alija. År 2021 fanns det 15 miljoner judar totalt i världen (varav omkring 15 000 i Sverige) och knappt hälften (6,9 miljoner) bodde i Israel. I Sverige har den ökade antisemitismen gjort att allt fler judar väljer att flytta till Israel.]

10 Så säger Herren Gud: ”Den dagen ska tankar komma upp i ditt hjärta [du ledare Gog], och du ska tänka ut onda planer. 11 Du ska säga: ”Jag ska dra upp mot det obefästa landet, jag ska angripa dem som bor där i trygghet, alla som bor där utan murar, bommar eller portar.”

[Fram till 1700-talet planlades nya städer med ringmurar. Portar med bommar fungerade som försvar ända fram till första världskriget, då nya vapen hade utvecklats som gjorde dem verkningslösa. Gamla staden i Jerusalem var befäst med mur ända till 1898 då en öppning gjordes i muren, intill Jaffaporten, inför ett besök av den tyska kejsaren Wilhelm II.]

12 Du vill plundra och röva och vända din hand mot ödelagda platser som nu är bebodda igen, och mot ett folk som har samlats från hednafolken och nu har boskap och ägodelar där de bor i landets navel (upphöjda platå; centrala delar, mitt). [Sedan sexdagarskriget 1967 bor många judar i Jerusalem och mer centralt i landet.] 13 Då ska Sheva (Saba) och Dedan [nuvarande Saudiarabien; hebr. Sheva och Dedan, se 1 Mos 10:7; 25:3] och Tarshishs köpmän [i väst, nära Gibraltar] och dess unga lejon [yngre ledare – en ung nation] fråga dig: ”Har du kommit för att röva? Har du samlat dina skaror för att plundra, för att hämta silver och guld, för att ta boskap och gods, för att ta stort byte?”

14 Profetera därför, du människobarn, och säg till Gog: Så säger Herren Gud: På den tiden, när mitt folk Israel åter bor i trygghet, ska du veta det. 15 Du ska komma från ditt land längst upp i norr, du själv och många folk med dig, alla ridande på hästar – en stor skara, en talrik här. 16 Du ska dra upp mot mitt folk Israel som ett moln för att täcka landet. I kommande dagar ska det ske. Jag ska låta dig komma över mitt land, för att hednafolken ska lära känna mig när jag inför deras ögon visar mig helig på dig, Gog.

17 Så säger Herren Gud: Är du inte den som jag talade om i forna tider genom mina tjänare, Israels profeter? År efter år profeterade de att jag skulle låta dig komma över dem. 18 Och det ska ske på den dagen när Gog ska komma mot Israels land, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh), då ska min brinnande vrede resa sig i mina näsborrar. 19 För i min nitälskan och i min vredes eld har jag talat: Sannerligen, på den dagen ska det bli en stor skakning i Israels land,

20 så att fiskarna i havet och fåglarna under himlarna och markens vilda djur och allt som kryper på marken och alla människor som är på jordens ansikte, ska skakas av min uppenbarelse (närvaro) och bergen ska kastas ner och de branta platserna ska falla och varje mur ska falla till marken. 21 Och jag ska kalla på svärdet mot honom över alla mina berg, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh). Varje mans svärd ska vara (vändas) mot hans bror. 22 Och jag ska ivra mot honom med pest och med blod, och jag ska låta det regna över honom och över hans armé och över mycket folk som är med honom, ett häftigt störtregn och stora hagelstenar, eld och svavel. 23 Så ska jag förhärliga mig själv och helga mig själv och jag ska göra mig själv känd (intimt förtrogen) i ögonen på många folk, och de ska veta (känna till, vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh).”

39

1 Och du människoson [Hes 2:1], profetera mot Gog och säg: ”Så säger Herren Gud (Adonai Jahveh), här är jag mot dig Gog, du ledare över Rosh, Meshech och Tubal (hebr. Toval) [Hes 38:2], 2 och jag ska vända dig om och leda (dra; driva) dig vidare och ska få dig att komma från de yttersta (bortersta) delarna i norr, och jag ska föra dig upp på Israels berg, 3 och jag ska slå din båge ur din vänstra hand, och ska se till att dina pilar faller ur din högra hand. 4 Du ska falla på Israels berg, alla dina arméer och folket som är med dig. Jag ska ge dig till alla slags rovgiriga fåglar och fältets djur ska sluka dig. 5 Du ska falla på det öppna fältet, för jag har talat det, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh). 6 Och jag ska sända en eld över Magog och över dem som vistas i trygghet på öarna, och de ska veta (känna till, vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh).

7 Och mitt heliga namn ska jag göra känt (låta bli en intim kunskap) mitt ibland mitt folk Israel. Jag ska inte längre tillåta att mitt heliga namn blir vanhelgat (hädat), och länderna ska veta (känna till, vara intimt förtrogna med) att jag är Herren (Jahveh) den Helige i Israel. 8 Se, den kommer och det ska ske (verkligen hända), förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh). Detta är dagen som jag har talat (berättat) om.

9 De som bor i Israels städer ska gå ut och göra eld av vapnen och använda dem som bränsle, både de stora sköldarna och de små sköldarna, bågarna och pilarna och dolkarna och spjuten, och de ska elda dem i sju år (oavbruten eld), 10 så att de inte ska behöva använda några av fältens träd som ved och inte heller behöva några träd i skogen (till ved), för de ska elda sina vapen, och de som tog dig som byte ska du nu ta som byte, och de som rövade ska ni nu beröva, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh).

11 Och det ska ske på den dagen att jag ska ge Gog en plats som är lämpad för begravning i Israel, deras dal som passerar öster om havet [troligtvis öster om Döda havet och kungsvägen från Amman, via Petra till Egypten], och den ska hindra (stoppa) dem som passerar och där ska de begrava Gog och hans skaror, och de ska kalla (namnge) den ”Hamon Gogs dal”. [Hebr. hamon betyder ”stor mängd” men även oljud, tumult, vrål och dån. Betydelsen kan vara dalen där hela Gogs talrika armé är begravd, eller dalen där det sista vrålet från Gog hördes.]

12 I sju månader ska Israels hus begrava dem så att landet bli (rituellt) rent. 13 Ja, allt folket i landet ska begrava dem, och det ska bli ett rykte om dem på den dag då jag ska bli förhärligad, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh).

14 Och de ska avskilja män för detta uppdrag (att kontinuerligt göra detta), som ska vandra genom landet tillsammans med dem som ska begrava dem som finns kvar på marken (landets ansikte) och rena det [rituellt]. Efter de sju månaderna ska de utforska [söka igenom landet]. 15 Och när de som vandrar genom landet ser människoben ska de sätta upp en markering så att de som begraver kan begrava dem i Hamon Gogs dal. 16 Hamona (”en stor skara”) ska också vara namnet på en stad. Så ska de rena landet (rituellt). [Hamona är den feminina formen för ordet för ”en stor skara”, se även vers 11. Den grekiska översättningen översätter med det grekiska ordet ”begravningsplats”.]

17 Människobarn, så säger Herren Gud: Säg till alla slags fåglar och till markens alla djur: Samla er, kom hit och samlas från alla håll till mitt slaktoffer, till ett stort slaktoffer som jag ordnar åt er på Israels berg. Ni ska få äta kött och dricka blod. 18 Ni ska få äta kött av hjältar och dricka blod av jordens furstar, som av baggar och lamm, bockar och tjurar, alla gödda i Bashan. 19 Ni ska få äta er mätta av fett och dricka tills ni är berusade av blod från det slaktoffer som jag ordnar åt er. 20 Mätta er vid mitt bord av ridhästar och ryttare, av hjältar och allt slags krigsfolk, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud.

21 Jag ska uppenbara min härlighet bland hednafolken, så att de alla ser min dom som jag har verkställt och hur jag låtit min hand drabba dem. 22 Israels folk ska inse att jag är Herren deras Gud, från den dagen och för all framtid. 23 Hednafolken ska förstå att Israels folk fördes bort i fångenskap för sin missgärning, eftersom de var trolösa mot mig, så att jag måste dölja mitt ansikte för dem. Jag lämnade dem då i deras fienders hand så att de alla föll för svärd. 24 Jag handlade med dem som deras orenhet och brott förtjänade, och jag dolde mitt ansikte för dem.

25 Därför säger Herren Gud: Nu ska jag göra slut på Jakobs fångenskap och förbarma mig över hela Israels folk och brinna av iver för mitt heliga namn. 26 De ska glömma sin skam och all trolöshet de visat mig, då de nu bor i trygghet i sitt land utan att någon skrämmer dem. 27 När jag för dem tillbaka från folken och samlar dem från deras fienders länder, visar jag min helighet genom dem inför många hednafolks ögon. 28 Då ska de inse att jag är Herren deras Gud, som förde dem bort i fångenskap bland hednafolken och sedan samlade dem till deras eget land igen och inte lät någon enda bli kvar där. 29 Jag ska inte mer dölja mitt ansikte för dem, eftersom jag har utgjutit min Ande över Israels hus, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud.”

40

Guds härlighet återvänder till templet

Templet mäts

1 

[Hesekiels vision av det nya templet är väl strukturerat i sju delar som formar en kiasm. Den första, den centrala och den sista delen handlar om hur landet mäts ut.

A Templet mäts, Hes 40:1-42:20

  B Guds härlighet från öster, Hes 43:1-12

    C Stadgar för tempeltjänsten Hes 43:13-44:31

      D Landets mått Hes 45:1-12

    C Stadgar för tempeltjänsten, Hes 45:13-46:24

  B Den dubbla floden österut, Hes 47:1-12

A Landets gränser, Hes 47:13-48:35]

I det 25:e året av vår fångenskap, vid årets början [vårmånaden aviv/nisan, se 2 Mos 12:2], på 10:e dagen i månaden [då påskalammet skulle väljas, se 2 Mos 12:3] i det 14:e året sedan staden hade blivit intagen [10 april 573 f.Kr.], på just den dagen kom Herrens hand över mig, och han förde mig bort dit. 2 I syner från Gud förde han mig till Israels land och satte ner mig på ett mycket högt berg. På detta låg söderut något som liknade en stad. 3 Han förde mig dit, och se, jag såg en man vars utseende var som koppar [han glänste och strålade]. I handen hade han ett linnesnöre [för att mäta långa avstånd, kanske liknande mätsnöret i Sak 2:1] och en mätstav [för att mäta portar och mur, se Upp 21:15]. Han stod vid porten.

[Mätstav är uppbyggt av ordet för stav (hebr. qaneh) och ordet för mått (hebr. middah). Ordet för stav som även kan betyda gren eller vass har också blivit ett grekiskt låneord kanna och kanon. Ordet har kommit att få betydelsen rättesnöre och används om Bibelns böcker och den kristna kanon.]

4 Mannen talade till mig: ”Människobarn, se med dina ögon och hör med dina öron och lägg märke till allt som jag kommer att visa dig, för du har förts hit för att jag ska visa dig detta. Berätta för Israels hus allt du får se.”

Muren

5 Och se, där var en mur runt omkring templet. Mätstaven som mannen hade i sin hand var 6 alnar [totalt 3,1 meter] lång, där varje aln var en handsbredd [ca 7-8 cm] längre än en vanlig aln.

[ Himmelsk-aln

En vanlig (mänsklig) aln var 44,5 cm lång och motsvarar underarmens längd från armbågen till spetsen av långfingret, se 5 Mos 3:11. Här används en ”himmelsk-aln” som är en handsbredd (7-8 cm) längre, vilket gör att den nya långa alnen är 52 cm lång. Mätstavens totala längd blir då 3,1 meter. Troligtvis är alla måtten i kapitel 40-48 mätta med denna längre himmelska-aln.

I Uppenbarelseboken nämns om änglars och människors mått (Upp 21:17), vilket kan handla om dessa olika mått.]

Han mätte murens bredd, den var en stav [3,1 meter bred], och höjden, som också den var en stav [3,1 meter hög].

6 Därefter gick han till en port som låg mot öster och steg uppför dess trappsteg. Han mätte portens ena tröskel, som var en stav [3,1 meter] bred, och sedan den andra tröskeln, som också var en stav [3,1 meter] bred. 7 Varje vaktkammare var en stav [3,1 meter] lång och en stav [3,1 meter] bred, och avståndet mellan vaktkamrarna var 5 alnar [2,6 meter med nya längre alnmåttet, mätstaven är 6 alnar lång, se vers 5]. Tröskeln vid portens förhus på inre sidan var en stav [3,1 meter].

Den östra porten

8 Han mätte upp portens förhus på den inre sidan. Det var en stav [3,1 meter]. 9 Han mätte upp portens förhus. Det var 8 alnar [4,2 meter med det nya längre himmelska alnmåttet], och pelarna var 2 alnar [1 meter]. Portens förhus låg på inre sidan.

10 Det fanns tre vaktkamrar på var sida i porten mot öster. Alla tre var lika stora, och pelarna på båda sidor var lika stora. 11 Han mätte portöppningens bredd, den var 10 alnar [5,2 meter], och portens längd, den var 13 alnar [7 meter]. 12 Framför vaktkamrarna fanns en mur som var 1 aln [0,5 meter]. Och 1 aln [0,5 meter] var också muren på motsatta sidan Varje vaktkammare på båda sidorna var 6 alnar [3,1 meter]. 13 Han mätte porten från den ena vaktkammarens tak till den andras. Den var 25 alnar [13 meter] bred, och dörr låg mot dörr. 14 Han mätte upp pelarna till 60 alnar [31 meter]. Fram till pelaren nådde förgården runt omkring portbyggnaden. 15 Avståndet mellan ingångsportens framsida och förhusets framsida vid den inre portöppningen var 50 alnar [26 meter]. 16 Det fanns gallerförsedda fönster till vaktkamrarna och till deras pelare invändigt i porten runt omkring och likaså i förhusen. Fönstren satt runt omkring invändigt, och pelarna var prydda med palmer.

Förgården

17 Han förde mig till den yttre förgården, och jag såg att ett stengolv täckte den, och 30 tempelkamrar var uppbyggda på stengolvet. 18 Detta gick utefter portarnas sidoväggar, så att det motsvarade portarnas längd. Detta var det nedre stengolvet. 19 Sedan mätte han avståndet från den nedre portens framsida till den inre förgårdens yttersida. Det var 100 alnar [52 meter] både på östra sidan och på norra.

Norra porten

20 Sedan mätte han också längden och bredden på den port som låg mot norr på den yttre förgården. 21 Också den hade tre vaktkamrar på var sida samt pelare och förhus, lika stora som den förra portens. Den var 50 alnar [26 meter] lång och 25 alnar [13 meter] bred. 22 Fönstren, förhuset och palmdekorationerna i den var lika stora som i den port som låg mot öster, och man steg upp till den på 7 trappsteg, och förhuset låg framför dessa. 23 En port till den inre förgården fanns mitt emot denna port. Det var i norr som i öster, och han mätte avståndet från den ena porten till den andra. Det var 100 alnar [52 meter].

Södra porten

24 Sedan förde han mig till södra sidan, och jag såg en port som vette åt söder. Han mätte dess pelare och förhus. De var lika stora som de andra. 25 Det fanns fönster på den och på förhuset runt omkring, likadana som de andra fönstren. Den var 50 alnar [26 meter] lång och 25 alnar [13 meter] bred. 26 Trappan dit upp utgjordes av 7 trappsteg, och förhuset låg framför dessa. Den var på båda sidor prydd med palmer på sina pelare. 27 En port till den inre förgården fanns också på södra sidan. Han mätte avståndet från den ena porten till den andra på södra sidan. Det var 100 alnar [52 meter].

Portarna till förgården

28 Sedan förde han mig till den inre förgården genom södra porten. Han mätte den södra porten, och den var lika stor som de andra. 29 Vaktkamrar, pelare och förhus var lika stora som de andra, och den hade fönster liksom förhuset runt omkring. Den var 50 alnar [26 meter] lång och 25 alnar [13 meter] bred. 30 Runt omkring fanns förhus, 25 alnar [13 meter] långa och 5 alnar [2,6 meter] breda. 31 Förhuset låg mot den yttre förgården, och pelarna var prydda med palmer. Uppgången till den utgjordes av 8 trappsteg.

32 Sedan förde han mig till den inre förgårdens östra sida och mätte porten där. Den var lika stor som de andra. 33 Vaktkamrar, pelare och förhus var lika stora som de andra, och det fanns fönster på den och på förhuset runt omkring. Den var 50 alnar [26 meter] lång och 25 alnar [13 meter] bred. 34 Förhuset låg mot den yttre förgården, och pelarna var prydda med palmer på båda sidor. Uppgången till det utgjordes av 8 trappsteg.

35 Sedan förde han mig till den norra porten och mätte den. Den var lika stor som de andra. 36 Så var det också med vaktkamrarna, pelarna och förhuset, och det fanns fönster på den runt omkring. Den var 50 alnar [26 meter] lång och 25 alnar [13 meter] bred. 37 Det stod pelare vid den yttre förgården, och de var prydda med palmer på båda sidor. Uppgången till den utgjordes av 8 trappsteg.

Rum för att förbereda offren

38 Det fanns en tempelkammare med ingång vid pelarna i portarna. Där skulle man skölja brännoffren. 39 I portens förhus stod två bord på var sida, och på dem skulle man slakta brännofferdjuren, syndofferdjuren och skuldofferdjuren. 40 Vid den yttre sidovägg som låg norrut när man steg upp till portens ingång, stod två bord, och vid den andra sidoväggen på portens förhus stod också två bord. 41 Det stod fyra bord på varje sida vid portens sidoväggar, eller tillsammans åtta bord där offerdjuren skulle slaktas. 42 För brännoffret fanns det också fyra bord av huggna stenar, en 1,5 aln [0,8 meter] långa och 1,5 aln [0,8 meter] breda och 1 aln [0,5 meter] höga. På dem skulle man lägga de redskap som man slaktade brännofferdjuren och slaktofferdjuren med. 43 En handsbredd [8-9 cm] långa dubbelkrokar var fästa på husets insida runt omkring, och på borden skulle offerköttet läggas.

Prästernas rum

44 Utanför den inre porten fanns på den inre gården två tempelkamrar för sångarna. En låg vid den norra portens sidovägg med sin framsida åt söder, och den andra låg vid den östra portens sidovägg med sin framsida åt norr. 45 Han talade till mig: ”Den tempelkammare som vetter åt söder är för de präster som förrättar tjänsten inne i huset. 46 Den tempelkammare som vetter åt norr är för de präster som förrättar tjänsten vid altaret, alltså för Tsadoqs söner, som är de av Levis avkomlingar som får träda fram till Herren för att tjänstgöra inför honom.”

47 Han mätte förgården: Den var 100 alnar lång och 100 alnar bred [52 x 52 meter] – en kvadrat. Altaret stod framför templet.

Templet

48 Sedan förde han mig till husets förhus, och han mätte förhusets pelare. De var 5 alnar [2,6 meter] på varje sida, och var och en av de båda portdörrarna var 3 alnar [1,6 meter] bred. 49 Förhuset var 20 alnar [10,4 meter] långt och 11 alnar [5,7 meter] brett vid trappan som ledde ditupp. Vid dörrposterna stod en pelare på var sida.

41

1 Därefter förde han mig till tempelsalen, där han mätte pelarna. På båda sidor var de 6 alnar [3,1 meter] breda – det var bredden på tabernaklet. 2 Ingången var 10 alnar [5,2 meter] bred, och sidoväggarna vid ingången var 5 alnar [2,6 meter] på vardera sidan. Sedan mätte han salens längd. Den var 40 alnar [20,8 meter], och dess bredd var 20 alnar [10,4 meter].

3 Därefter gick han in i det innersta rummet, och han mätte pelarna vid ingången. De var 2 alnar [1 meter], och ingången var 6 alnar [3,1 meter]. Ingångens bredd var 7 alnar [3,6 meter]. 4 Han mätte dess längd. Den var 20 alnar [10,4 meter], och dess bredd framför tempelsalen var 20 alnar [10,4 meter]. Han sa till mig: ”Detta är det allra heligaste.”

5 Sedan mätte han tempelväggen. Den var 6 alnar [3,1 meter] tjock, och sidokamrarnas bredd var 4 alnar [2 meter] runt omkring hela byggnaden. 6 Sidokamrarna låg i tre våningar, den ena ovanpå den andra, 30 kamrar i varje våning. Och på den mur som sträckte sig innanför sidokamrarna runt omkring fanns avsatser som de vilade på, för i själva husväggen skulle de inte vara fastbyggda. 7 På så sätt blev sidokamrarna bredare ju högre de låg kring byggnaden. För templets kringbyggnad sträckte sig med övervåning ovanpå övervåning runt omkring byggnaden. Därför växte bredden inåt, allteftersom våningen låg högre upp. Från den nedersta våningen steg man upp i den översta genom den mellersta.

8 Jag såg att templet låg på en upphöjd sockel, som sträckte sig runtom. Sidokamrarnas grundvalar var nämligen en hel stav [Hes 40:5] höga, 6 alnar [3,1 meter] till kanten. 9 Ytterväggen till sidorummen var 5 alnar [2,6 meter] tjock. Den öppna platsen mellan templets sidorum 10 och de andra rummen hade en bredd av 20 alnar [10,4 meter] runt om hela templet. 11 Ingångarna till sidokamrarna låg utåt den öppna platsen, en ingång mot norr och en ingång åt söder. Den öppna platsen var 5 alnar [2,6 meter] bred runt omkring.

12 Den byggnad som vette mot den avskilda tempelgården på västra sidan var 70 alnar [36,4 meter] bred, och byggnadens mur var 5 alnar [2,6 meter] tjock runt omkring och 90 alnar [46,8 meter] lång.

13 Sedan mätte han byggnaden. Den var 100 alnar [52 meter] lång. Tempelgården och byggnaden med murarna var tillsammans 100 alnar [52 meter]. 14 Bredden på templets framsida och tempelgården åt öster var tillsammans 100 alnar [52 meter].

15 Han mätte också längden på den byggnad som låg invid tempelgården, på dess baksida, samt avsatserna på dess fasad åt båda sidor: De var 100 alnar [52 meter].

Sedan mätte han tempelsalen, den inre delen och förhallen mot förgården, 16 trösklarna och gallerfönstren och gallerierna runtom i deras tre våningar. Framför tröskeln var det en panel av trä runtom, från golvet till fönstren, och fönstren var täckta. 17 Från platsen ovanför dörröppningen och ända till templets inre och yttre rum och på alla väggarna runtom i det inre och yttre rummet fanns det med jämna mellanrum 18 keruber och palmer. Varje palm stod mellan två keruber, och varje kerub hade två ansikten, 19 ett människoansikte åt palmen på ena sidan och ett lejonansikte åt palmen på andra sidan. Så var det runt hela huset. 20 Från marken ända upp över ingången fanns bilder av keruber och palmer på templets väggar.

21 Tempelsalens dörröppning var fyrkantig, och framsidan av det heligaste hade samma utseende. 22 Altaret var av trä, 3 alnar [1,6 meter] högt, och 2 alnar [1 meter] långt. Hörnen, skivan och sidorna var av trä. Han talade till mig: ”Detta är det bord som ska stå inför Herrens ansikte.” 23 Både tempelsalen och det heligaste hade två dörrar. 24 Varje dörr hade två dörrskivor, två vridbara dörrskivor. Den ena dörren hade två dörrskivor och den andra två. 25 På dörrarna till tempelsalen fanns bilder av keruber och palmer liksom på väggarna. På förhusets framsida, utvändigt, låg ett trapphus av trä. 26 Gallerförsedda fönster och palmer fanns på båda sidor av förhusets sidoväggar, likaså i husets sidokamrar och i trapphusen.

42

Prästernas rum

1 Sedan fördes jag av mannen ut på den yttre förgården på den väg som går åt norr. Han ledde mig till den byggnad med tempelkamrar som låg mitt emot den avskilda tempelgården och mitt emot tempelbyggnaden norrut, 2 till långsidan som mätte 100 alnar [52 meter], med sin ingång i norr och bredden var 50 alnar [26 meter]. 3 Ut mot den 20 alnar [10,4 meter] breda platsen på den inre förgården och ut mot stengolvet på den yttre förgården låg avsatserna på det ena husets främre vägg mitt emot avsatserna på det andra husets främre vägg i tre våningar. 4 Framför tempelkamrarna gick en 10 alnar [5,2 meter] bred gång till den inre förgården, en väg om 1 aln [0,5 meter], och ingångarna låg mot norr. 5 Men de översta tempelkamrarna var mindre än de andra, för avsatserna på främre väggen tog mer utrymme från dem än från de nedersta och mellersta kamrarna i byggnaden. 6 Kamrarna låg nämligen i tre våningar och hade inga pelare så som förgårdarna hade. Därför blev den översta våningens kamrar mer indragna än den nedersta och den mellersta våningens. 7 En yttre skiljemur gick utmed tempelkamrarna mot den yttre förgården, framför tempelkamrarna, och den var 50 alnar [26 meter] lång. 8 Längden på tempelkammarbyggnaden mot den yttre förgården var 50 alnar [26 meter], men åt templet till 100 alnar [52 meter]. 9 Nedanför dessa tempelkamrar fanns ingången från öster, när man ville komma till dem från den yttre förgården.

10 Förgårdens mur var som bredast mot öster, och där låg tempelkamrar mitt emot tempelgården och även mitt emot tempelbyggnaden. 11 Framför kamrarna gick en gång, liksom vid tempelkamrarna på norra sidan, och dessa hade samma längd och bredd. Alla utgångar här var som där i fråga om dörrar och andra anordningar. 12 Som det var med dörrarna på tempelkamrarna mot söder, så fanns också här en dörr vid vilken en väg började, den väg som följde skiljemuren österut, när man gick in i tempelkamrarna.

13 Sedan sa han till mig: ”De norra och södra tempelkamrarna som ligger mitt emot tempelgården ska vara de heliga tempelkamrar, där prästerna som får träda fram inför Herren ska äta det högheliga. Där ska de förvara det högheliga, såväl matoffer som syndoffer och skuldoffer, för det är en helig plats. 14 När prästerna har gått in, får de inte gå ut därifrån direkt till den yttre förgården, om de inte där har lämnat kvar de kläder som de har tjänstgjort i, eftersom dessa är heliga. Först när de har klätt sig i andra kläder får de gå ut på den plats som är för folket.” 15 När han nu hade avslutat mätningen av det inre tempelområdet, förde han mig ut till den port som låg mot öster. Där mätte han platsen runtom.

16 Han [ängeln] mätte den östra sidan med sin mätstav [som var 3,2 m lång, se Hes 40:5]:

500 stavar, enligt stavens mått runtom. [Östra sidan var 1,6 km lång.]

17 Han mätte den norra sidan:

500 stavar, enligt stavens mått runtom. [Norra sidan var 1,6 km lång.]

18 Den södra sidan mätte han:

500 stavar, enligt stavens mått. [Södra sidan var 1,6 km lång.]

19 Han vände sig mot västra sidan och mätte den:

500 stavar, enligt stavens mått. [Västra sidan var 1,6 km lång.]

20 Han mätte platsens fyra sidor. Den var omgiven av en mur. Platsens längd var 500 mätstavar [1,6 km] och dess bredd 500 mätstavar [1,6 km]. Den skulle skilja det heliga från det som inte var heligt.

43

Guds härlighet från öster

1 Han lät mig gå till porten, den port som vätter åt öster. 2 Och se, härligheten från Israels Gud kom från öster, och hans röst var som dånet av väldiga vatten, och jorden lystes upp av hans härlighet. 3 Den syn jag då såg var lik den jag såg när jag [jag sett synen där Herren] kom för att fördärva staden [Hes 8-11]. Det var en syn lik den jag såg vid floden Kevar [Hes 1:1]. Och jag föll ner på mitt ansikte. 4 Herrens härlighet kom in i templet genom den port som låg mot öster. 5 Och Anden lyfte mig upp och förde mig in på den inre förgården, och se, Herrens härlighet uppfyllde templet.

6 Då hörde jag någon tala till mig inifrån templet, medan en man stod bredvid mig. 7 Han sa till mig: ”Människobarn, detta är platsen för min tron, platsen för mina fötter, där jag vill bo ibland Israels barn för evigt. Och Israels hus ska inte mer orena mitt heliga namn, varken de själva eller deras kungar, genom sitt horeri och sina kungars döda kroppar och sina offerhöjder. 8 De som satte sin tröskel bredvid min tröskel och sin dörrpost bredvid min dörrpost, så att bara muren fanns mellan mig och dem, och som orenade mitt heliga namn med sina vidrigheter, dem har jag utrotat i min vrede. 9 Men nu måste de avlägsna sitt otuktiga liv och sina kungars döda kroppar från mig. Då ska jag bo ibland dem för alltid.

10 Men du människobarn, berätta nu för Israels hus [om detta tempel] så att de skäms för sina synder. Låt dem mäta dess [byggnadsverkets] fulländning. 11 Om de då skäms för allt som de har gjort, så upplys dem om och beskriv för deras ögon templets plan och inredning, med utgångar och ingångar, alla former och alla hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och hans instruktioner (hebr. Torah) som gäller, så att de ger akt på hela dess form och alla hans förordningar (ordagrant ”saker inristat”) om det och följer dem.

12 Så är undervisningen om templet: På toppen av berget ska hela området runt omkring vara högheligt. Detta är lagen om templet.

Stadgar för tempeltjänsten

Altaret

13 Dessa var måtten på altaret i alnar, varje aln var en handsbredd [7-8 cm] längre än en vanlig aln. [Den kungliga längre alnen används här, se himmelska alnen som introducerades i Hes 40:5.] Dess sockel var 1 aln [0,5 meter] hög och 1 aln [0,5 meter] bred, och kantlisten på ramen, runt omkring utmed kanten, var en spann [ca 23 cm] hög. Detta var altarets underlag (rygg; stöd – hebr. gav). 14 Avståndet från sockeln vid marken upp till den nedre avsatsen var 2 alnar [1 meter], och bredden var en aln. Avståndet från den mindre avsatsen upp till den större var 4 alnar [2,1 meter], och bredden var 1 aln [0,5 meter]. 15 Altarhärden var 4 alnar [2,1 meter] hög, och från altarhärden stod de fyra hornen upp. 16 Altarhärden var 12 alnar lång och 12 alnar bred [6,2 x 6,2 meter], så att dess fyra sidor bildade en kvadrat. 17 Avsatsen var 14 alnar [7,3 meter] lång och 14 alnar [7,3 meter] bred utefter sina fyra sidor. Kanten runt omkring den var 0,5 aln [26 cm], och dess sockel sträckte sig 1 aln [52 cm] runtom. Altarets trappsteg vette åt öster.

18 Då sa han till mig: ”Människobarn, så säger Herren Gud: Detta är stadgarna angående altaret för den dag då det blir upprest, för att man ska offra brännoffer och stänka blod på det. 19 Då ska du ge en ungtjur till syndoffer åt de levitiska prästerna, som är av Tsadoqs familj och som får träda fram till mig för att göra tjänst inför mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud (Adonai Jahveh). 20 Och du ska ta av blodet och stryka på altarets fyra horn och på avsatsens fyra hörn och på kanten runtom. På det sättet ska du rena det och bringa försoning för det. 21 Sedan ska du ta syndoffertjuren [3 Mos 4:3] och bränna upp den utanför helgedomen på en bestämd plats som hör till tempelområdet.

22 Nästa dag ska du föra fram en felfri bock till syndoffer, och man ska rena altaret med den på samma sätt som man renade det med tjuren. 23 När du så har slutfört reningen, ska du föra fram en felfri ungtjur och en felfri bagge av småboskapen. 24 Du ska föra fram dem inför Herren, och prästerna ska strö salt på dem och offra dem som brännoffer åt Herren (Jahveh).

25 Under sju dagar ska du dagligen offra en bock till syndoffer. En ungtjur och en bagge av småboskapen, båda felfria, ska också offras. 26 Under sju dagar ska man på detta sätt bringa försoning för altaret och rena det och inviga det. 27 Men sedan dessa dagar har gått ska prästerna på åttonde dagen och i framtiden offra era brännoffer och gemenskapsoffer på altaret. Och jag ska då vara nådig mot er, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Adonai) Herren (Jahveh).”

44

1 Därefter förde han mig tillbaka mot helgedomens yttre port, den som vette åt öster. Den var nu stängd. 2 Herren (Jahveh) sa till mig: ”Denna port ska förbli stängd och inte mer öppnas, och ingen ska gå in genom den, för Herren, Israels Gud, har gått in genom den. Därför ska den vara stängd. 3 Men fursten, eftersom han är furste, ska få sitta där och äta sitt bröd inför Herrens ansikte. Han ska då gå in genom portens förhus, och samma väg ska han gå ut igen.”

4 Sedan förde han mig genom norra porten till platsen framför huset. Jag fick då se hur Herrens härlighet uppfyllde Herrens (Jahvehs) hus. Då föll jag ner på mitt ansikte.

5 Herren sa till mig: ”Människobarn, ge akt på och se med dina ögon och hör med dina öron allt som jag nu talar till dig om alla stadgar angående Herrens (Jahvehs) hus och om alla förordningar (ordagrant: saker inristat) angående Herrens (Jahvehs) hus och om all undervisning (hebr. Torah) som rör det. Lägg märke till ingången till huset och helgedomens alla utgångar. 6 Säg till Israels hus, det upproriska: Så säger Herren Gud: Nu får det vara nog med alla era vidrigheter, ni av Israels hus. 7 Ni har låtit främlingar med oomskuret hjärta och oomskuret kött komma in i min helgedom och vara där, så att mitt hus har blivit vanhelgat, medan ni bar fram min mat, fett och blod. Mitt förbund har därmed brutits, för att inte tala om alla era andra vidrigheter. 8 Ni har inte själva utfört tjänsten vid mina heliga föremål, utan ni har satt andra att göra tjänst åt er i min helgedom. 9 Så säger Herren Gud: Ingen främling med oomskuret hjärta och oomskuret kött får komma in i min helgedom, ingen av de främlingar som finns bland Israels barn.

10 Också de leviter som övergav mig när Israel for vilse, de som själva for vilse och övergav mig och följde sina avgudar, de måste bära sin missgärning. 11 De ska i min helgedom svara för vakttjänstgöringen vid husets portar och annan tjänstgöring i huset. De ska slakta brännoffer och slaktoffer åt folket och ska stå inför dem och betjäna dem. 12 Eftersom de betjänade dem inför deras avgudar och därmed var en orsak till synd för Israels folk, därför har jag svurit med upplyft hand, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Gud, att de ska få bära sin missgärning. 13 De ska inte få komma mig nära för att tjäna som präster inför mig eller för att komma nära mina heliga föremål, de högheliga, utan de ska bära sin skam och de avskyvärda synder som de begått. 14 Jag ska låta dem sköta om tempelbyggnaden och utföra allt arbete i den och allt som där ska göras.

15 Men de levitiska präster som tjänstgjorde vid min helgedom, nämligen Tsadoqs söner, när de andra israeliterna for vilse och gick bort ifrån mig, de ska få träda fram till mig för att göra tjänst inför mig. De ska stå inför mitt ansikte för att offra fett och blod åt mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Herren (Adonai Jahveh). 16 De ska gå in i min helgedom, och de ska träda fram till mitt bord för att tjänstgöra inför mig och utföra vad som ska utföras åt mig.

17 När de kommer in i den inre förgårdens portar, ska de ta på sig linnekläder. De får inte ha på sig något av ylle, när de gör tjänst i den inre förgårdens portar och inne i templet. 18 De ska ha huvudbonader av linne på huvudet och benkläder av linne runt höfterna. De får inte klä sig i något som gör att de svettas. 19 När de sedan går ut på den yttre förgården, till folket på den yttre förgården, ska de ta av sig de kläder som de gjort tjänst i och lämna kvar dem i helgedomens tempelkamrar och klä sig i andra kläder, så att de inte gör folket heligt med sina kläder.

20 De ska inte raka huvudet, men inte heller låta håret växa fritt utan klippa sitt huvudhår kort. 21 Vin får ingen präst dricka när han har kommit in på den inre förgården. 22 En änka eller en frånskild kvinna får han inte ta till hustru utan endast en jungfru av Israels släkt. Men han får ta en änka, om hon är änka efter en präst. 23 De ska lära mitt folk att skilja mellan heligt och oheligt och undervisa dem om skillnaden mellan orent och rent.

24 I rättstvister ska de uppträda som domare och ska döma efter mina påbud (bindande juridiska beslut). Min undervisning och mina förordningar (ordagrant: saker inristat) ska de iaktta vid alla mina högtider, och mina sabbater ska de hålla heliga.

25 Ingen av dem får orena sig genom att gå in till en död. Endast genom far eller mor, son eller dotter eller bror, eller genom en syster som inte har tillhört någon man får han orena sig. 26 Men när han därefter har blivit ren, ska de räkna ytterligare sju dagar för honom [han får vänta en vecka till], 27 och den dag, då han går in i helgedomen, på den inre förgården, för att göra tjänst i helgedomen, ska han bära fram ett syndoffer för sig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Herren (Adonai Jahveh).

28 Detta ska vara deras arvedel, att jag själv är deras arvedel. Ni ska inte ge dem någon egendom i Israel, för jag själv är deras egendom. 29 Matoffret, syndoffret och skuldoffret ska de äta, och allt tillspillogivet i Israel ska tillhöra dem. 30 Det första av förstlingsfrukterna och alla slags offergåvor, vad ni än bär fram som offergåva, ska tillhöra prästerna. Det första av ert mjöl ska ni ge åt prästen, för att välsignelse ska vila över ditt hus. 31 Inget självdött eller ihjälrivet djur får prästerna äta, vare sig fågel eller boskapsdjur.

45

Landets mått

1 När ni genom lottkastning fördelar landet, ska ni som offergåva åt Herren ge en helig del av landet. Denna del ska vara 25 000 alnar [13 km] lång och 10 000 alnar [5,2 km] bred och vara helig till hela sitt omfång runtom. 2 Av denna ska man till helgedomen ta en kvadrat på 500 alnar i längd och 500 alnar i bredd [260 x 260 meter] med en fri yta runtom på [ytterligare] 50 alnar [26 meter]. 3 Av det heliga området ska du stycka av en del, 25 000 alnar [13 km] i längd och 10 000 [5,2 km] i bredd och där ska helgedomen, det allra heligaste, ligga. 4 Detta är en helig del av landet, och den ska tillhöra prästerna som gör tjänst i helgedomen, dem som får träda fram för att göra tjänst inför Herren (Jahveh). Detta ska vara en plats åt dem för deras hus, men också en helig plats för helgedomen. 5 Och ett stycke, 25 000 alnar [13 km] i längd och 10 000 [5,2 km] i bredd, ska förutom 20 tempelkamrar tillhöra leviterna, som gör tjänst i templet, som deras egendom.

6 Åt staden ska ni ge ett område som är 5 000 alnar [2,6 km] brett och 25 000 alnar [13 km] långt och som gränsar till det heliga offergärdsområdet. Det ska tillhöra hela Israels hus.

7 Fursten ska få ett område på båda sidor om det heliga offergärdsområdet och stadens egendom. Det ska gränsa till det heliga offergärdsområdet och stadens egendom, dels på västra sidan västerut, dels på östra sidan österut. I längd ska det motsvara en stamlotts utsträckning från västra gränsen till östra. 8 Detta ska vara hans egendom i Israel. Mina furstar ska då inte mer förtrycka mitt folk, utan de ska låta Israels hus få behålla sitt land såsom det fördelats till deras stammar.

9 Så säger Herren Herren (Adonai Jahveh): Nu får det vara nog, ni Israels furstar! Upphör med våld och förtryck och handla rätt och rättfärdigt. Driv inte längre mitt folk från hus och hem, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Herren (Adonai Jahveh): 10 Riktig våg, riktigt efa-mått [22-36 liter], riktigt bat-mått [ca 30 liter] ska ni ha. 11 Efan och bat-måttet ska hålla samma mått, så att bat-måttet rymmer tiondelen av en chomer liksom efan rymmer tiondelen av en chomer, för efter homern ska man bestämma måtten. [En chomer motsvarar flera hundra liter – ordet kommer från ordet för åsna och den vikt den kunde bära.] 12 Shekel ska innehålla 20 gera [motsvarar en shekel, se 2 Mos 30:13]. 20 shekel, 25 shekel och 15 shekel ska minan innehålla hos er.

[• En efa är ett volymmått på 22-26 liter.

• En chomer var ett stort mått på flera hundra liter – ordet kommer från ordet för åsna och den vikt den kunde bära.

• En shekel motsvarar 11,5 gram.

• En gera är 1/20 shekel, motsvarar 0,6 gram.]

Stadgar för tempeltjänsten

13 Detta är den offergåva ni ska ge: En sjättedels efa [ca 5 liter] av var chomer [en åsnelast] vete och en sjättedels efa [ca 5 liter] av var chomer [en åsnelast] korn, 14 dessutom den förordnade (föreskrivna) gåvan av olja, som mäts i bat [ca 30 liter]: En tiondels bat [3 liter] av var kor [en tunna] – som är ett mått på tio bat och lika med en chomer [en åsnelast]. Tio bat utgör en chomer [en åsnelast].

[Hebr. chamor är åsna, och en chomer den volym/vikt som en åsna kunde bära. Det rör sig om 200–400 liter.]

15 Dessutom ska ni från Israels vattenrika betesmarker, från varje flock med 200 småboskap, ge ett [får] till matoffer, brännoffer och gemenskapsoffer för att bringa försoning åt folket, säger Herren Herren (Adonai Jahveh). 16 Allt folket i landet måste ge denna offergåva åt fursten i Israel. 17 Men fursten måste bära fram brännoffer, matoffer och dryckesoffer på högtiderna, nymånaderna och sabbaterna, vid alla Israels högtidsdagar. Han ska skaffa fram syndoffer, matoffer, brännoffer och gemenskapsoffer för att bringa försoning åt Israels hus.

18 Så säger Herren Gud: På första dagen i första månaden ska du ta en felfri ungtjur och rena helgedomen. 19 Prästen ska ta lite av syndoffrets blod och stryka på templets dörrposter och på altaravsatsens fyra hörn och på dörrposten till den inre förgårdens port. 20 Så ska du göra också på sjunde dagen i månaden, för den som av misstag eller av okunnighet har syndat. På detta sätt ska ni bringa försoning för templet.

21 På 14:e dagen i första månaden ska ni fira påskhögtid. I sju dagar ska ni hålla högtid, och ni ska då äta osyrat bröd. 22 På den dagen ska fursten för sig själv och för allt folket i landet offra en tjur till syndoffer. 23 Men under högtidens sju dagar ska han varje dag som brännoffer åt Herren offra sju tjurar och sju baggar, alla felfria, och dagligen en bock som syndoffer. 24 Som matoffer ska han offra en efa [22-36 liter] till varje tjur och en efa [22-36 liter] till varje bagge och en hin [3,5 liter] olja till varje efa.

25 På 15:e dagen i 7:e månaden [tishri – sept/okt] och under högtidens sju dagar ska han bära fram likadana offer, likadana syndoffer, brännoffer och matoffer och lika mycket olja.

46

1 Så säger Herren Gud: Den inre förgårdens port, den som vetter åt öster, ska vara stängd under de sex arbetsdagarna, men på sabbatsdagen ska den öppnas. Likaså ska den öppnas på nymånadsdagen. 2 Då ska fursten utifrån gå in genom portens förhus och ställa sig vid portens dörrpost. Prästerna ska förrätta hans brännoffer och hans gemenskapsoffer, och han ska tillbe på portens tröskel och sedan gå ut. Men porten ska inte stängas förrän på kvällen. 3 Folket i landet ska på sabbater och nymånader tillbe inför Herren vid ingången till samma port. 4 Brännoffret som fursten ska bära fram åt Herren på sabbatsdagen ska utgöras av sex felfria lamm och en felfri bagge. 5 Som matoffer ska han bära fram en efa till baggen och till lammen så mycket han vill ge som matoffer, och till varje efa ska han offra en hin [3,5 liter] olja. 6 På nymånadsdagen ska han bära fram en felfri ungtjur, sex lamm och en bagge, alla felfria. 7 Som matoffer ska han offra en efa till tjuren och en efa till baggen och till lammen så mycket han vill ge, och till varje efa ska han offra en hin [3,5 liter] olja. 8 När fursten vill gå in, ska han gå genom portens förhus, och samma väg ska han gå ut igen.

9 När folket i landet kommer inför Herrens ansikte vid högtiderna, ska den som har gått in genom norra porten för att tillbe gå ut genom södra porten, och den som har gått in genom södra porten ska gå ut genom norra porten. Ingen ska gå tillbaka genom samma port som han har kommit in genom, utan han ska gå ut genom den motsatta. 10 När de går in ska fursten gå in tillsammans med dem. När de går ut ska de gå ut samtidigt.

11 Vid fester och högtider ska matoffret vara en efa till varje tjur och en efa till varje bagge och till lammen så mycket han vill ge, samt en hin [3,5 liter] olja till varje efa. 12 När fursten vill offra ett frivilligt offer, vare sig det är ett brännoffer [3 Mos 1:1-17] eller ett gemenskapsoffer [3 Mos 3:1]som frivilligt offer åt Herren, ska man öppna för honom den port som vetter åt öster, och han ska offra sitt brännoffer och sitt gemenskapsoffer så som han brukar göra på sabbatsdagen. Därefter ska han gå ut, och man ska stänga porten efter honom.

13 Varje dag ska du som brännoffer åt Herren bära fram ett felfritt årsgammalt lamm. Du ska offra ett sådant varje morgon. 14 Till det ska du varje morgon som matoffer bära fram en sjättedels efa [4 liter] samt en tredjedels hin [1,2 liter] olja för att fukta mjölet. Detta matoffer åt Herren ska vara en bestående stadga och gälla för alltid. 15 De ska offra lammet och matoffret och oljan varje morgon som ständigt brännoffer.

16 Så säger Herren Gud: Om fursten ger någon av sina söner en gåva av sin arvedel, ska det tillhöra hans söner. Det är deras egendom som arv. 17 Men om han ger en gåva av sin arvedel åt någon av sina tjänare, ska den tillhöra tjänaren fram till friåret. Då ska den återgå till fursten. Hans arv tillhör endast hans söner. Dem ska det tillhöra. 18 Fursten får inte ta något av folkets arvedel så att han tränger ut dem från deras egendom. Endast av sin egen egendom ska han låta sina söner ärva, för att ingen av mitt folk ska trängas undan från den egendom som är hans.”

19 Han förde mig genom den ingång som låg vid sidan om porten till de heliga tempelkamrar som var bestämda för prästerna och som vette åt norr, och jag såg att det fanns en plats längst in mot väster. 20 Han sa till mig: ”Detta är den plats där prästerna ska koka skuldoffret och syndoffret och där de ska baka matoffret för att inte behöva bära ut det på den yttre förgården och därmed göra folket heligt.”

21 Därefter förde han mig ut på den yttre förgården och lät mig gå fram till förgårdens fyra hörn, och jag såg då att i vart och ett av förgårdens hörn fanns en gård. 22 I förgårdens fyra hörn fanns kringbyggda gårdar, 40 alnar långa och 30 alnar breda. De fyra hörngårdarna var lika stora. 23 Runt omkring dem gick en mur, runt omkring alla fyra, och nertill i muren runt omkring hade man inrättat eldstäder för kokning. 24 Han sa till mig: ”Detta är de kök där templets tjänare ska koka folkets slaktoffer.”

47

Vattnet från templet

1 Sedan förde han [ängeln som ledde Hesekiel] mig tillbaka till templets ingång. Då såg jag att vatten (dubbla vatten) rann fram under tröskeln och rinna österut, för templets framsida låg på östra sidan. Vattnet kom från den högra sidan av templet och rann på den södra sidan av altaret. [Upp 22:1] 2 Han förde mig ut genom den norra porten [i templet; den östra var stängd, se Hes 44:2; 46:1] och ledde mig ut till den yttre porten, som vetter mot öster [stadsporten ut mot Kidrondalen]. Och se, vatten (dubbla vatten) flöt från den södra (högra) sidan.

[Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två, ändelsen ”-jim” indikerar detta. Dual-formen används både för ”vatten” och ”floden” i detta kapitel.]

3 Mannen [ängeln] började gå österut med ett mätsnöre i handen.

Han mätte upp 1 000 alnar [520 meter längs med vattnet österut]

och förde mig [lät mig gå fram] genom vattnet – som nådde mig till fotknölarna.

4 Han mätte upp 1 000 [alnar] till [nu totalt 1 040 meter öster om templet längs med vattnet]

och förde mig [lät mig vada ut] genom vattnet – som nu nådde mig till knäna.

Han mätte upp 1 000 [alnar] till [nu totalt 1 560 meter öster om templet längs med vattnet],

och förde mig [lät mig vada] genom vattnet – som nu nådde till midjan.

5 Han mätte upp 1 000 [alnar] till [nu totalt 2 080 meter öster om templet längs med vattnet],

det var nu en flod (en ström – hebr. nachal) som jag inte kunde korsa,

för vattnet (de dubbla vattnen) var högt – vatten att simma i,

en flod som man inte kunde korsa [vada över].

6 Han [ängeln som ledde Hesekiel i den himmelska visionen] sa till mig: ”Människobarn, har du sett detta?”

Sedan förde han tillbaka mig till strandkanten. 7 När jag kom tillbaka upptäckte jag en enormt stor mängd träd längs med flodens båda sidor [det var något som jag inte lagt märke till tidigare]. 8 Han sa till mig:

”Dessa dubbla vatten (den dubbla strömmen – hebr. majim) flyter österut genom landet och kommer sedan ner i öknen (hebr. Arava) [judeiska öknen öster om Jerusalem]. När de sedan rinner ut i havet [Döda havet] – där vattnet är stillastående – så blir det friskt (helas det).

[Idag finns inga fiskar eller andra levande varelser i Döda havet på grund av dess höga mineralhalt.]

9 Överallt där den dubbla floden (den dubbla strömmen – hebr. nachalajim) flyter fram ska det vimla av liv [ska det finnas svärmar av insekter, se 1 Mos 1:20]. Det ska finnas ett överflöd av fisk, för när vattnet kommer dit [till Döda havet] blir det friskt. Allt får liv där floden rinner fram. 10 Fiskare ska stå utmed den, från Ein-Gedi [ordagrant: ’getkällan’ – en sötvattenkälla på västra Döda havets strand] till Ein-Eglajim [ordagrant: ’två kalvars källa’ – antingen i nordvästliga hörnet eller på östra sidan] ska deras nät ligga på tork. De ska fånga många olika sorters fisk, samma överflöd som i det Stora havet [Medelhavet]. 11 Men gölar och dammar [som är avskurna från det friska vattnet] kommer fortfarande att vara salta.

12 Längs med flodens båda stränder ska alla sorters fruktträd växa. Deras blad ska aldrig vissna och deras frukt aldrig ta slut. Varje månad bär de frukt, eftersom deras vattenkälla kommer från helgedomen. Deras frukt ska användas som mat och deras blad ska ge läkedom.”

Landets gränser

13 Detta säger Herren Herren (Adonai Jahveh): Detta är de gränser (territorium) som ska gälla när ni fördelar landet mellan Israels tolv stammar. Josef ska ha två andelar. 14 Ni ska få det till arvedel, den ena stammen såväl som den andra. Därför att jag med upplyft hand lovade att ge det åt era fäder ska detta land bli (tillfalla) er arvedel.

15 Detta ska vara landets gräns på norra sidan [4 Mos 34:1-2]:

Från Stora havet [Medelhavet] längs Hetlonsvägen, där vägen går till Tsedad [stad i nordöstra Syrien], 16 Chamat, Berota, Sibrajim, som ligger mellan Damaskus och Chamats områden, det mellersta Chaser, som ligger vid Havrans gräns [regionen söder om Damaskus och öster om Galileiska sjön]. 17 Så ska gränsen gå från havet till Chasar-Enon vid Damaskus gräns och vidare allt längre norrut upp mot Chamats gräns. Detta är norra sidan.

18 På östra sidan ska gränsen börja mellan Havran och Damaskus och gå mellan Gilead och Israels land och utgöras av Jordan. Från nordgränsen neråt till det östra havet, ska ni mäta ut den. Detta är östra sidan.

19 På sydsidan ska gränsen gå från Tamar till Meribots vatten vid Kadesh, längs bäckfåran [Egyptens bäck – Wadi al Arish] fram till Stora havet. Detta är den södra gränsen.

20 På västra sidan ska gränsen utgöras av Stora havet och gå från sydgränsen till en punkt mitt emot det ställe där vägen går till Chamat [i Syrien]. Detta är västra sidan. 21 Ni ska utskifta detta land åt er efter Israels stammar.

22 Ni ska dela ut det genom lottkastning till arvedel åt er själva och åt främlingarna, som bor och föder barn ibland er. De ska vara för er så som infödda bland Israels barn. De ska med er få arvslott bland Israels stammar. 23 I den stam där främlingen bor ska ni ge honom hans arvedel, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Herren (Adonai Jahveh).

48

De sju norra stammarnas tilldelning

1 Detta är namnen på stammarna:

Vid norra gränsen längs efter Hetlonsvägen, där vägen går till Hamat, vidare bort mot Hasar-Enan – med Damaskus gräns i norr och längs med Hamat – där ska Dan ha en lott, så att hela sträckan från östra sidan till västra tillhör honom.

2 Närmast Dans område ska Asher ha en lott från östra sidan till västra.

3 Närmast Ashers område ska Naftali ha en lott från östra sidan till västra.

4 Närmast Naftalis område ska Manasse ha en lott från östra sidan till västra.

5 Närmast Manasses område ska Efraim ha en lott från östra sidan till västra.

6 Närmast Efraims område ska Ruben ha en lott från östra sidan till västra.

7 Närmast Rubens område ska Juda ha en lott från östra sidan till västra.

Prästerna och leviternas tilldelning

8 Närmast Juda område ska från östra sidan till västra sidan det område sträcka sig som ni ska ge som gåva till Herren (Jahveh). Ni ska som gåva ge 25 000 alnar [13 km] i bredd och lika mycket i längd som en stamlott från östra till västra sidan. Helgedomen ska ligga där i mitten. 9 Det område ni ger som gåva åt Herren ska vara 25 000 alnar [13 km] i längd och 10 000 [5,2 km] i bredd. 10 Av detta heliga område som ni ger som gåva ska ett stycke tillhöra prästerna, i norr 25 000 alnar [13 km], i väster 10 000 alnar [5,2 km] i bredd, i öster likaså 10 000 alnar [5,2 km] i bredd och i söder 25 000 [13 km] i längd, och Herrens helgedom ska ligga där i mitten. 11 Det ska tillhöra prästerna, dem av Tsadoqs söner som har blivit helgade och som har gjort tjänst åt mig och som inte for vilse som leviterna gjorde när de andra israeliterna for vilse. 12 Därför ska en särskild del av den offergåva som avstyckats från landet tillhöra dem som ett högheligt område invid leviternas.

13 Men leviterna ska få ett område som motsvarar prästernas, i längd 25 000 alnar [13 km] och i bredd 10 000 [5,2 km], längden överallt 25 000 [13 km] och bredden 10 000 [5,2 km]. 14 De får inte sälja eller byta bort något av det. De får heller inte på annat sätt överlåta det bästa av landet åt någon annan, för det är helgat åt Herren (Jahveh).

15 Men de 5 000 [2,6 km] alnar som blir över på bredden invid de 25 000 [13 km] ska vara en allmänning för staden, dels att bo på, dels som utmark. Och staden ska ligga där i mitten. 16 Detta är stadens mått: Norra sidan 4 500 [2,3 km], södra sidan 4 500 [2,3 km], på östra sidan 4 500 [2,3 km] och västra sidan 4 500 [2,3 km]. 17 Staden ska ha en utmark som norrut sträcker sig 250 alnar [130 meter], söderut 250 [130 meter], österut 250 [130 meter] och västerut 250 [130 meter] alnar. 18 Det som återstår av marken längs det heliga området blir 10 000 alnar [5,2 km] österut och 10 000 [5,2 km] västerut, och det sträcker sig utmed det heliga området. Avkastningen av detta område ska tjäna till föda åt stadens invånare. 19 Stadens arbetare från Israels alla stammar ska bruka det. 20 Hela den del som ni ska avskilja ska vara 25 000 alnar [13 km] långt och 25 000 [13 km] brett och bilda en fyrkant. Ni ska överlämna denna heliga gåva till staden som dess egendom.

Furstens område

21 Fursten ska få vad som blir över på båda sidor om det heliga området och stadens område. Det gäller marken fram till det 25 000 alnar [13 km] breda heliga området, ända till östra gränsen, och likaså västerut marken fram till det 25 000 alnar [13 km] breda området, ända till västra gränsen. Båda dessa områden som går parallellt med stamlotterna ska tillhöra fursten. Det heliga området med helgedomen ska ligga mitt emellan dem. 22 Från leviternas område och från stadens område, som ligger mitt emellan furstens områden, ska det som ligger mellan Juda sydgräns och Benjamins nordgräns tillhöra fursten.

De fem södra stammarnas tilldelning

23 Sedan följer de återstående [fem] stammarna.

Först ska Benjamin ha en lott, från östra sidan till västra.

24 Närmast Benjamins område ska Simeon ha en lott, från östra sidan till västra.

25 Närmast Simeons område ska Isaskar ha en lott, från östra sidan till västra.

26 Närmast Isaskars område ska Sebulon ha en lott, från östra sidan till västra.

27 Närmast Sebulons område ska Gad ha en lott, från östra sidan till västra.

28 Närmast Gads område, på dess södra sida, ska gränsen gå från Tamar över Meribas vatten vid Kadesh och vidare till bäckfåran [Egyptens bäck – Wadi al Arish] fram till Stora havet. 29 Detta är det land som ni genom lottkastning ska fördela till arvedel åt Israels stammar.

Detta ska vara deras stamlotter, förkunnar (säger, proklamerar) Herren Herren (Adonai Jahveh).

Den heliga staden

30 Följande utgångar ska staden ha: På norra sidan ska den mäta 4 500 alnar [2,3 km], 31 och av stadens portar, uppkallade efter Israels stammar, ska tre ligga i norr: Den första är Rubens port, den andra Juda port och den tredje Levi port.

32 På östra sidan ska den också mäta 4 500 alnar [2,3 km], och ha tre portar: Den första är Josefs port, den andra Benjamins port och den tredje Dans port.

33 På samma sätt ska också den södra sidan hålla ett mått på 4 500 alnar [2,3 km] och ha tre portar: Den första Simeons port, den andra Isaskars port, den tredje Sebulons port.

34 Västra sidan ska mäta 4 500 alnar [2,3 km] och ha tre portar: Den första är Gads port, den andra Ashers port, den tredje Naftalis port.

35 Runtom ska staden mäta 18 000 alnar [9,3 km], och från den dagen ska stadens namn vara:

”Herren är där (här).” [Den hebreiska frasen JHVH shammah kan även översättas ”Herren är här”.]

Daniel

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Daniel

Inledning

Temat i Daniels bok är att Gud har kontroll över världshistorien och hur en troende kan leva efter Guds vilja i en orättfärdig värld.

Daniel föddes omkring 620 f.Kr. då Josia, som var en god kung, regerade i Jerusalem, se 2 Kung 22:1. Daniel växer upp mitt i ett väckelseskeende där kung Josia avskaffar avgudadyrkan och lokala offerplatser. En utlösande faktor för det andliga uppvaknandet var att under renoveringen av templet i Jerusalem hittades 622 f.Kr. en gömd kopia av Femte Moseboken eller mer troligt alla de fem Moseböckerna, se 2 Kung 22:3-13. Samtida med Daniel är profeterna Jeremia, Joel, Habackuk och Sefanja. Det är inte otroligt att Daniel som ung grabb har varit på samlingar där Jeremia predikat.

Daniel är en av endast två personer i Bibeln som omnämns som ”högt älskad”, se Dan 9:23; 10:11, 19. Den andre är lärjungen Johannes som skrev Uppenbarelseboken, se Joh 20:2. Det är intressant att de två författarna som har förtroendet och privilegiet att författa Bibelns två viktigaste böcker om ändens tid är de som Gud själv benämner som ”älskade” på ett sätt som ingen annan omnämns, se Amos 3:7; Joh 15:15.

Vad gäller profetia är det en stor och väsentlig kulturskillnad mellan grekiskt och hebreiskt tänkande. I den grekiska kontexten, som vi är influerade av här i väst, har en profetia bara en uppfyllelse. Däremot i den hebreiska kontexten kan samma profetia uppfyllas flera gånger och på många nivåer. Exempelvis är den babyloniska fångenskapen bara en första uppfyllelse av det som sedan blev den nästan 2000-åriga diasporan.

Enkel struktur:

1. Daniel i Babylon, kap 1-6

2. Daniels syner i Babylon, kap 7-12

Struktur – språk och tema

Boken är skriven på två språk, hebreiska och arameiska. Det första kapitlet fram till några verser in i det andra är på hebreiska. Sedan följer ett stycke från 2:4 fram till och med kapitel 7 på arameiska, det babyloniska språket. Boken avslutas med fem kapitel på hebreiska. Sektionen på arameiska har också en fin kiastisk struktur med tre par som tematiskt hör ihop. En alternativ struktur framträder om man delar in boken på språk och tema:

1. HEBREISKA, kap 1

Daniel och hans tre vänner vägrar ge upp sin judiska identitet.

2. ARAMEISKA, kap 2-7

Dröm – kungens dröm om en staty, kap 2

   Vägrar tillbe riket – Daniels tre vänner i den brinnande ugnen, kap 3

     Dröm – Nebukadnessars högmod, kap 4

     Dröm – Belshassars högmod, kap 5

   Vägrar tillbe kungen som gud – Daniel i lejongropen, kap 6

Dröm – Daniels dröm om fyra odjur, kap 7

3. HEBREISKA, kap 8-12

Tre visioner – när ska Gud återupprätta det judiska folket?

Växlingarna i språket strukturerar även innehållet i de profetiska avsnitten. I Babylon talade folken arameiska och i Israel talade israeliterna hebreiska. De arameiska kapitlen handlar om Guds planer för hedningarna och världens nationer medan de hebreiska avsnitten mer explicit berör judarna och Israel.

Struktur – kronologisk ordning av kapitlen

626 f.Kr. – Nabopolassar kung i Babylon, regerar till sin död 605 f.Kr.

612 f.Kr. – Nabopolassar plundrar och bränner assyriernas huvudstad Nineve

609 f.Kr. – Harran, assyriernas sista fäste, faller, babylonierna är nu världshärskare

605 f.Kr. – Nebukadnessar blir kung, regerar till sin död 562 f.Kr.

(Kapitel 1) 605 f.Kr. – Daniel och hans tre vänner förs till Babylon

(Kapitel 2) 602 f.Kr. – Nebukadnessars dröm

597 f.Kr. – Jerusalem erövras

586 f.Kr. – Jerusalem och templet förstörs

(Kapitel 3) – Daniels tre vänner i den brinnande ugnen

(Kapitel 4) – Nebukadnessars dröm och galenskap

562 f.Kr. – Nebukadnessar dör

562 f.Kr. – Evil-Merodak, Nebukadnessars son, blir kung, men mördas efter två år

560 f.Kr. – Neriglissar, Nebukadnessars svärson, blir kung

556 f.Kr. – Neriglissar dör en naturlig död

556 f.Kr. – Laborosashad, barnbarn till Nebukadnessar, blir kung, men mördas

556 f.Kr. – Nabonidus blir kung

553 f.Kr. – Belshassar, Nabonidus son, blir medregent

553 f.Kr. – Nabonidus är ointresserad av tronen, flyttar till oasen Teima i Arabien

(Kapitel 7) 553 f.Kr. – Daniels första syn, fyra odjur

(Kapitel 8) 551 f.Kr. – Daniels andra syn, baggen och bocken

(Kapitel 5) 539 f.Kr. – Belshassars fest

539 f.Kr. – Den persiske kungen Kyros besegrar Babylon, regerar fram till 530 f.Kr.

(Kapitel 9) 539 f.Kr. – Daniels tredje syn, de sjuttio årsveckorna

538 f.Kr. – Kyros beslutar att judarna kan återvända och bygga upp templet

537 f.Kr. – Omkring 50 000 judar ledda av Serubbabel och översteprästen Josua återvänder

(Kapitel 6) – Daniel i lejongropen

(Kapitel 10-12) 536 f.Kr. – Daniels fjärde syn

516 f.Kr. – Templet i Jerusalem återinvigs (70 år har passerat sedan 586 f.Kr.)

479 f.Kr. – Ester blir drottning i Susa

445 f.Kr. – Nehemja bygger upp Jerusalems mur

Tiden mellan Malaki och Messias födelse

Ibland används uttrycket de ”400 tysta åren” om tiden från den sista profeten Malaki fram till Jesu födelse. Även om Malaki verkade på 400-talet f.Kr. och var den siste profeten i GT så är Bibeln inte tyst. Här i Daniels bok profeteras i detalj om de stora världshändelserna som påverkar det judiska folket. Det medo-persiska riket besegras år 331 f.Kr. av grekerna under Alexander den stores ledning, se Dan 8:5-8, 21. Detta rike splittras i fyra delar, se Dan 8:22-23. Under hela 200-talet förekommer spänningar mellan ptolemaierna i söder och seleukiderna i norr. Eftersom Israel ligger mellan dessa regioner, Egypten och Syrien, påverkas de av denna konflikt. Allt detta och hur Antiochos IV Epifanes vanhelgar templet 167 f.Kr. beskrivs i detalj i Dan 11. I Daniel 9 och 12 beskrivs händelser som sträcker sig ända till den sista tiden.

Arkeologiska fynd

Det finns många arkeologiska fynd som knyter an till Daniels bok. I Berlin på Pergamonmuseet finns hela Ishtarporten och delar av processionsgatan uppställd som Nebukadnessar lät bygga, se Dan 1:8. Från samma utgrävning köpte Sverige 1931 två glaserade tegelreliefer, ett lejon och en drake, från fasaden till Nebukadnessars tronsal. De går att se på Röhsska museet i Göteborg. På Brittiska museet finns mängder av fynd från Babylon: tiotusentals lertavlor, se Dan 2:2; tegelstenar stämplade med Nebukadnessars namn i kilskrift, se Dan 1:3; Nabonidusrullen, se Dan 5:1; Kyrosrullen; de babyloniska krönikorna.

Fynden av Dödahavsrullarna 1947 bekräftar också äktheten i Daniels bok. Hittills har man hittat 8 manuskript, och alla kapitel finns representerade. De äldsta rullarna från grotta 4 i Qumran dateras till omkring 165 f.Kr.

Genre: Historisk och profetisk

Skrivet: 530-540 f.Kr.

Berör tidsperioden: 605–536 f.Kr., men synerna i boken talar även om framtiden och tidens slut.

Författare: Daniel, se Dan 9:2; 10:2.

Referenser: När Jesus talar om den sista tiden citerar han från Daniels bok, se Matt 24:15. Att Jesus kallar honom ”profeten Daniel” styrker att Daniels syner är profetiska.

1

Fångenskapen i Babylon

1 Under kung Jojakims (hebr. Jehojaqims) 3:e regeringsår [605 f.Kr.] i Juda kom Nebukadnessar, kungen av Babylonien, och belägrade Jerusalem [Judas huvudstad]. 2 Herren (Adonai, fokus på Guds storhet och makt) gav Jojakim, kungen av Juda, i hans våld.

[Det var inte babyloniernas styrka som gjorde att de fick seger, det var Herren som tillät dem inta landet på grund av gudsfolkets olydnad och avgudadyrkan, se 2 Kung 20:16-17; 24:20. Jojakim var en ond kung i Herrens ögon, 2 Kung 23:35-37. Enligt rabbinsk litteratur levde han i incestförhållande med sin mor, svärdotter och styvmor och han hade för vana att mörda män och våldföra sig på deras kvinnor. Han regerar elva år, 608-597 f.Kr. Det är en omvälvande politisk tid där Juda och Jerusalem ligger geografiskt sett mellan dåtida stormakter. Det är egyptierna och farao Necho som tillsätter Jojakim som sin lydkung sedan de tillfångatagit hans yngre bror som bara hann vara kung i tre månader. När babylonierna, tre år in i Jojakims styre, attackerar Jerusalem 605 f.Kr. sluter Jojakim en pakt med dem, se 2 Kung 24:1. För att försäkra sig om Jojakims lojalitet tar Nebukadnessar några ungdomar av kunglig släkt som gisslan. Detta är den första deportationen till Babylon som berör Daniel och hans vänner. Templet plundras delvis, se Esra 1:9-11.]

Nebukadnessar tog också med sig några av kärlen till Shinar [Babylon, landet mellan floderna Eufrat och Tigris]. Där ställde han in dem i skattkammaren för sina gudar [Marduk och Nebo].

[Det babyloniska riket var den nya stormakten efter assyrierna. I staden Babylon revolterar Nabopolassar mot assyrierna och utropar sig som kung i Babylon 626 f.Kr. Han och hans son Nebukadnessar formar tillsammans det nybabyloniska riket som har sin storhetstid under de kommande 100 åren. Historiska dokument, de babyloniska krönikorna, bekräftar att Nebukadnessar våren 605 f.Kr. stred i den egyptiska utposten Karkemisch i norra Syrien och senare på senvåren svepte ner mot Jerusalem. I den första räden plundras templet och personer som kan utgöra ett hot, däribland Daniel och hans vänner, tas med som fångar. Nebukadnessar fortsätter ner mot Egypten, men när han får besked om sin fars Nabopolassars död 15 augusti, skyndar han hem. Han tar vägen genom öknen och kommer fram före Daniel och fångarna som tar den vanliga längre vägen längs med floden Eufrat. En lertavla visar att Nebukadnessar blev kung 7 september. Nebukadnessar fortsätter sina fälttåg. Sju år senare, 597 f.Kr. erövras Jerusalem. Det är i denna andra deportation som profeten Hesekiel förs bort. År 586 f.Kr. förstörs templet och den tredje vågen av fångar förs bort till Babylonien.]

3 Kungen [Nebukadnessar] befallde Aspenas, sin chef för hovtjänstemännen (ledare för eunuckerna), att välja ut några av Israels unga män [13-15 år] av kunglig släkt eller av förnäm börd [som han tagit med sig som fångar]. 4 De skulle inte ha någon kroppslig defekt [vara i god fysisk hälsa] och vara vackra att se på. De skulle kunna tillägna sig all slags lärdom, vara kloka, ha lätt för att lära och vara dugliga till att tjäna i kungens palats. De skulle få undervisning i kaldéernas språk [kilskriftsspråket akkadiska som används på lertavlor och arameiska som var det nya världsspråket] och litteratur.

[Daniel och hans vänner var av kunglig släkt och hade växt upp i Jerusalem. De var i yngre tonåren när de tillfångatogs och deporterades till Babylon, en resa på 150 mil som tog 3-4 månader till fots med karavan. Historiska dokument visar att åldern för högre utbildning var 14 år i Babylon. Beskrivningen av Daniels långa liv i Babylon bekräftar att han måste ha varit ung när han fördes bort, se Dan 1:21. Väl framme i Babylon kan Daniel och hans vänner ha blivit kastrerade. Det som talar för det är att detta var vanligt bland kungens tjänare vid den här tiden. Det nämns heller aldrig att Daniel gifte sig och fick några barn. I Jesajas profetia, som skrevs 100 år före dessa händelser, varnar han för att kärlen skulle plundras och ättlingar till kungahuset föras bort och bli eunucker i Babylon, se 2 Kung 20:12-17. I Jesaja 56, som rör återvändande judar, tas just eunucker utan barn upp som en speciell grupp, se Jes 56:3-5. Dessa bibliska referenser har gjort att denna uppfattning är vanlig inom judendomen. Det som talar emot är att det inte uttryckligen nämns att Daniel blev kastrerad. De skulle vara ”utan defekt”, se vers 4, vilket tvärtom kan tala för att de inte var kastrerade. Ordet för eunuck (hebr. saris) har flera betydelser. Det kan betyda kastrerad man, men också högt uppsatt ledare. Potifar i Egypten var en saris som var gift, se 1 Mos 37:36; Matt 19:12; Apg 8:27; Jes 56:3-6.]

5 Kungen bestämde åt dem en daglig tilldelning av kungens egen mat och av vinet som han själv drack. De skulle läras upp i tre år och därefter tjänstgöra hos kungen. 6 Bland dessa [vilket indikerar att det fanns andra tillfångatagna ungdomar där från andra länder – den judiske historikern Josefus nämner Fenicien, Egypten och Syrien] var följande från Juda:

Daniel [betyder ”Gud är min domare”],

Hananja [betyder ”Jahveh är nådefull”],

Mishael [betyder ”Vem är som Gud”] och

Asarja [betyder ”Jahveh är en hjälpare”].

[Alla dessa fyra ungdomar har Gud i sina namn. Det visar att trots avfallet i Israel, hade deras föräldrar antagligen gett dem en gudfruktig uppväxt, vilket gör att de inte viker av från sin gudstro, se Ords 22:6.]

7 Men chefen för hovtjänstemännen [Aspenas] tilldelade dem nya namn. [Anledningen var att anknyta till babyloniska gudar i stället för Israels Gud.]

Daniel kallade han Belteshassar.

[Betyder ”den som har Bels favör”, Bel var ett generellt namn för ”herre” och syftade troligtvis på den största babyloniska guden Marduk, så Daniel fick ett insmickrande namn.]

Hananja kallade han Shadrak.

[Betyder ”belyst av solguden”, vilket beskriver månguden Aku.]

Mishael kallade han Meshak.

[Han får ett liknande namn. Den sista delen byts ut från ”El”, som betyder Gud, till ”Aku” som är babyloniernas mångud. Mishael var ordagrant: ”Vem är som Gud?” Hans nya namn är: ”Vem är som Aku?”]

Asarja kallade han Aved-Nego.

[Betyder ”Tjänare åt den skinande Nebo, eldens gud”, en babylonisk gud. I den kaldeiska översättningen av Jes 14:12 översätts Lucifer till just Nebo.]

Daniels hängivenhet till Gud

8 [De fick den bästa tänkbara maten som kunde erbjudas i Babylon, men] Daniel var fast besluten (lade på sitt hjärta) att inte orena sig med kungens mat eller vinet som han drack [och bryta Guds lag genom att äta t.ex. griskött och mat offrat till avgudar]. Därför anhöll han hos chefen för hovtjänstemännen [Aspenas] att slippa orena sig. 9 Gud gjorde så att han [Aspenas] visade nåd (omsorgsfull kärlek) och barmhärtighet (oändlig nåd) till Daniel (han blev vänligt inställd; fick tillit och kände medkänsla). 10 Men han [stod under hård press från kungen och] sa till Daniel: ”Jag fruktar min herre kungen. Han är den som bestämt vad ni ska äta och dricka. Vad skulle hända om han såg att ni såg undernärda (svaga) ut, jämfört med de andra unga männen i er ålder? I så fall skulle ni äventyra mitt huvud (mitt liv) inför kungen!”

[Aspenas rädsla var befogad. I Daniels bok finns flera exempel på Nebukadnessars hårdhet och nyckfullhet, se Dan 2:5, 12; 3:13. Daniel använde gott omdöme. I stället för att matvägra eller göra revolt är han kreativ och kommer med ett förslag.]

11 Då sa Daniel till vakten (övervakaren, assistenten) som förste hovmarskalken [Aspenas] satt över Daniel, Hananja, Mishael och Asarja: 12 ”Gör ett försök med dina tjänare i tio dagar. Låt oss få äta grönsaker (ordagrant ’det som växer av frön’, frukt, frön, grönsaker, bröd osv.) och dricka vatten. 13 Jämför sedan hur vi ser ut (vår fysiska hälsa) med de andra unga männen som har ätit av kungens mat. Tag sedan ett beslut hur du ska göra med dina tjänare.” 14 Han lyssnade på dem och testade dem i tio dagar. 15 När tio dagar hade gått var deras utseende bättre och deras kroppar mer välnärda än alla de unga män som åt av kungens mat. 16 Då tog vakten (övervakaren, assistenten) bort maten och vinet från deras diet och gav dem grönsaker (ordagrant ”det som växer av frön”, frukt, frön, grönsaker, bröd osv).

Gud ger dem vishet

17 Gud gav dessa fyra unga män kunskap, förmågan att studera och lära sig från skrifter, och vishet. Daniel [hade även en övernaturlig gåva, han] förstod också alla slags syner och drömmar. [Varje god gåva kommer från Gud, se Jak 1:17.] 18 När tiden var inne då kungen bestämt att de skulle hämtas [efter tre års studier], fördes de av chefen för hovtjänstemännen [Aspenas] inför Nebukadnessar. 19 Kungen talade med dem, och det fanns ingen bland dem alla som kunde jämföras med Daniel, Hananja, Mishael och Asarja. De fick därför tjänstgöra hos kungen. 20 I alla frågor som krävde vishet och förstånd rådfrågade kungen [Nebukadnessar] dem och de visade sig vara tio gånger (ordagrant ”tio händer”) klokare än alla de spåmän (skrivare, från ordet för penna) och besvärjare som fanns i hela hans rike.

21 Daniel blev kvar där [fortsatte att tjänstgöra för riket] ända till kung Kyros (hebr. Koresh) första regeringsår [och en bit in i hans styre].

[Namnet Kyros har persiskt ursprung med betydelsen ”som solen”. På modern persiska är namnet Kourosh. I antika inskriptioner på elamitiska är namnet ”Kuras”. Från detta namn kommer det grekiska Kyrios, som betyder ”herre”. Den latinska formen av grekiskan har sedan blivit det svenska namnet Kyros och engelska Cyrus. Den hebreiska translittereringen är Koresh, se Dan 10:1; Esra 1:1.

Daniel föddes omkring 620 f.Kr. i Jerusalem. Som tonåring fördes han till Babylon 605 f.Kr. Där blir han kvar i åtminstone 69 år. Han får ha inflytande i två stormakter. Kungar kommer och går, men Daniel har hela tiden en framträdande roll. När den persiske kungen Kyros 539 f.Kr. intar Babylon får Daniel även favör hos honom i den nya persiska stormakten. Eftersom Daniel får se syner i Kyros tredje regeringsår betyder det att han finns i landet 536 f.Kr. Då är han över 80 år. Det är även i denna höga ålder han kastas i lejongropen, se Dan kapitel 6. Även om han får vara med och se den första gruppen judar under ledning av Serubbabel återvända till Jerusalem, se Esra 1:1-3, är det mest troliga att Daniel förblir kvar och dör i Babylon. Det finns sex olika traditioner om var han blev begravd: Babylon, Kirkuk och Miqdadiyah i Irak, Susa och Malamir i Iran, och Samarkand i Uzbekistan.]

2

Nebukadnessars dröm

1 I Nebukadnessars 2:a regeringsår [603-602 f.Kr.] hade han drömmar [troligtvis samma dröm som upprepades] som oroade honom (hans ande var skakad) och han kunde inte sova.

[Nebukadnessar blev kung 7 september 605 f.Kr. Det babyloniska året startar i månaden nisan, som infaller i mars/april. Det första regeringsåret räknas alltså från våren 604 f.Kr. och hans andra regeringsår avslutas 9 april 602 f.Kr. Daniel och hans tre vänner togs tillfånga sommaren 605 f.Kr. och är då troligtvis inne på utbildningens tredje och sista år, se Dan 1:5. Det kan förklara varför de inte finns bland de andra visa, se Dan 2:13.

Enligt den judiske historikern Josefus, och i rabbinsk litteratur, räknas det andra regeringsåret från en annan utgångspunkt, nämligen regenter i Jerusalem. Den sista kungen avsätts 597 f.Kr. och i så fall sker dessa händelser 10 år efter att Daniel och hans vänner har fullgjort sin utbildning. Det går att tolka det som att examinationen i Dan 1:17-20 sker före Nebukadnessars dröm, men det är mer troligt att sista delen i föregående kapitel, Dan 1:21, är en summering och inträffar efter kapitel 2. Vers 17-20 är också sammanfattande och behöver inte ha skett före händelserna i kapitel 2.

Det är intressant att det finns flera paralleller i Daniels liv med vad som hände Josef i Egypten. Farao hade drömmar ”två år senare”, se 1 Mos 41:1. Farao vaknade och var ”orolig” och tillkallade också alla spåmän och visa, se 1 Mos 41:8.]

Drömtydarna kan inte återge drömmen

2 Så kungen tillkallade sina:

spåmän (skrivare, från ordet för penna),

besvärjare (exorcister, medier som talade med andar),

trollkarlar (sysslade med ockult häxkonst) och

drömtydare (kaldéer, ett folkslag men också benämningen på en välutbildad elit och prästerskap i Babylon, de spådde framtiden baserat på matematiska beräkningar och stjärnornas rörelser).

[Alla dessa fyra klasser av visa fungerade som rådgivare för kungen. De var också präster för olika avgudar. Kaldéerna var kända för att studera månen, stjärnor, planeter och kometer. Allt detta dokumenterades väl på tiotusentals lertavlor. Många av dem finns på museum runt om i världen. Naburimannu, en babylonisk astronom från den här tiden, lyckades beräkna årets längd till 365 dagar, 6 timmar, 15 minuter och 41 sekunder – bara 26 minuter och 55 sekunder för långt.]

Han ville att de skulle berätta för honom vad han hade drömt. De kom in och stod framför kungen. 3 Han sa till dem: ”Jag hade en dröm som oroade mig (skakade min ande), och jag vill veta vad jag drömt.”

[Vid den här tiden förknippades drömmar ofta med budskap från gudarna.]

4 Då talade drömtydarna (kaldéerna) till kungen på arameiska [från och med nu till och med kapitel 7 är också boken skriven på kaldéernas vardagliga språk arameiska]: ”Må kungen leva för evigt! Berätta drömmen för dina tjänare så ska vi tyda den.”

5 Kungen [Nebukadnessar] svarade dem: ”Mitt beslut står fast. Ni ska berätta för mig vad jag drömt och vad det betyder. Om ni inte gör det ska ni slitas i stycken och era [familjers] hus ska [demoleras och] bli till grushögar. [Se även Dan 3:29; Esra 6:11, där samma ord används. Än i dag rivs dömda brottslingars hus i vissa delar av Mellanöstern för att utplåna deras minne. I antiken finns även exempel där tempel och hus har raserats och gjorts om till offentliga toaletter för att förödmjuka och vanära den tidigare ägarens namn, se 2 Kung 10:27.] 6 Men om ni berättar drömmen och ger uttydningen, ska jag ge er gåvor, en belöning [en speciell bonus, befordran] och stor ära. Berätta nu drömmen och vad den betyder!”

[Det arameiska ordet azda, som översatts att beslutet ”står fast” i vers 5, är ovanligt och används bara här och i vers 8. Ibland har det tolkats som att det kommer från roten azad och då översatts ”är borta från mig”, vilket lett till tolkningen att Nebukadnessar glömt vad han drömt. Dock är det inte troligt eftersom drömtydarna i vers 7 försöker få kungen att berätta drömmen.]

7 De svarade för andra gången: ”Konung, säg vad du drömt till dina tjänare, så ska vi ge uttydningen.”

8 Kungen [Nebukadnessar] svarade: ”Jag förstår nog hur det ligger till, ni försöker bara vinna tid eftersom ni vet att mitt beslut står fast. 9 Om ni inte berättar min dröm finns det bara en utgång för er [en dom – döden]! Ni har konspirerat tillsammans för att berätta lögner och förleda mig, i tron att situationen ska ändra sig. Berätta därför vad jag drömt, då vet jag att ni också kan ge den rätta uttydningen!”

[Varför är Nebukadnessar villig att döda alla sina visa män och rådgivare? För det första visade deras oförmåga att berätta om drömmen att de inte hade kontakt med gudarna som de utgav sig för att ha. För det andra hade drömmen gjort Nebukadnessar oroad, se vers 1. Drömmen om en människoliknande staty som krossades var olycksbådande. Nebukadnessar hade nyligen kommit till makten, kanske planerades en kupp mot honom. Detta var inte ovanligt vid den här tiden; två av de tre efterföljande regenterna blev lönnmördade direkt vid sin tronbestigning. Nebukadnessar kan ha tolkat drömmen som en varning att det fanns en förrädare bland hans närmsta rådgivare.]

10 Då svarade drömtydarna (kaldéerna): ”Det finns ingen människa på jorden som kan tala om det kungen begär. Aldrig har någon kung, hur stor han än varit, begärt något sådant av en spåman, besvärjare eller drömtydare. 11 Det kungen begär är omöjligt. Bara gudarna kan uppenbara detta för kungen, men gudarna bor inte bland människorna (ordagrant: ’deras hem/boning är inte med kött’).”

12 När kungen hörde deras svar blev han rasande, alldeles ursinnig, och befallde att alla visa [generell term för den höga sociala och religiösa klass som fanns nära kungen, se Dan 2:2] i Babylon skulle dödas. 13 Befallningen kungjordes, och alla visa var på väg att bli avrättade. [Det arameiska verbet är i particip, vilket indikerar hur händelserna är nära förestående.] Man sökte också efter Daniel och hans vänner, för att också avrätta dem [eftersom de också räknades till denna grupp].

Daniel ber

14 Då talade Daniel med visa, väl valda ord till Arjoch, som ansvarade för kungens alla bödlar och som var utsänd att döda alla visa i Babel. 15 Han sa till Arjoch, kungens befälhavare: ”Varför är kungens befallning så brådskande (sträng)?” Arjoch förklarade då situationen för Daniel. 16 Daniel gick in till kungen [Nebukadnessar] och bad om att få tid på sig, så skulle han berätta vad drömmen betydde.

17 Sedan skyndade Daniel hem och berättade vad som hänt för sina vänner Hananja, Mishael och Asarja. 18 Han uppmanade dem att bönfalla himlarnas Gud att visa dem nåd och hjälpa dem förstå hemligheten, så att inte han och hans vänner och alla andra visa i Babylon skulle mista livet. 19 Då uppenbarades hemligheten för Daniel i en syn om natten, och Daniel prisade himlarnas Gud. 20 Daniel sa:

”Prisa (välsigna) Guds namn från evighet till evighet,

för han har vishet och makt!

21 Han bestämmer tider (generell tid, dagar, år) och stunder (en speciell tidsperiod, skiften – säsonger),

avsätter och tillsätter kungar.

[Vilket Nebukadnessars dröm handlar om.]

Han ger de visa deras vishet,

och de förståndiga deras förstånd.

22 Han avslöjar det som är djupt och fördolt.

Han vet vad som finns i mörkret,

och hos honom bor ljuset.

[Daniel avslutar nu bönen med tacksägelse. Bönen blir också mer personlig och orden jag, min, du, vi och oss används.]

23 Till dig, mina fäders Gud, riktar jag mitt tack och pris,

för du har gett mig vishet och kraft.

[Jag erkänner att det är från dig detta bönesvar kommer.]

Du har nu låtit mig få veta det vi bad dig om.

För du har låtit oss veta svaret på kungens fråga [hans dilemma].”

Daniel tyder drömmen

24 Då gick Daniel till Arjoch, han som hade fått uppdraget av kungen [Nebukadnessar] att avrätta alla de visa i Babylon. Daniel sa till honom: ”Döda inte de visa i Babylon! För mig till kungen så ska jag berätta vad drömmen betyder (ge uttydningen).” 25 Arjoch tog på en gång med sig Daniel till kungen [Nebukadnessar] och sa: ”Jag har funnit en man bland de judiska fångarna som kan tyda drömmen!”

[Daniels osjälviskhet visar sig när hans första ord till Arjoch är att inte förgöra ”alla visa i Babylon”. Detta står i kontrast till Arjoch, som verkar vilja ta åt sig äran genom att säga att ”han har hittat en man”. Dock kan man ana hans entusiasm över att det oangenäma uppdraget att avrätta alla visa inte behöver utföras.]

26 Kungen svarade Daniel, som hade fått namnet Belteshassar: ”Kan du säga mig vad jag drömt och också uttyda drömmen?”

27 Daniel svarade kungen:

”Den hemlighet som kungen begär att få veta är något som inga visa män, besvärjare, spåmän (skrivare, från ordet för penna) eller astrologer (från ordet att rista, avgöra och utröna) kan uppenbara. 28 Däremot finns det en Gud i himlen som uppenbarar (förklarar) det som är dolt. Han har låtit kung Nebukadnessar få veta vad som ska hända i framtiden (de sista dagarna, ordagrant ”slutet av dagarna”). Detta är din dröm, de syner du såg i ditt huvud när du låg på din bädd:

29 När du, o konung, låg på din bädd kom tankar om vad som ska ske i framtiden, och han som uppenbarar hemligheter lät dig veta vad som ska ske. 30 Detta mysterium har nu blivit uppenbarat för mig, inte för att jag har större vishet än någon annan levande varelse, utan för att du ska få veta uttydningen och förstå dina innersta tankar. 31 O konung, du såg i din syn (dröm) en stor staty framför dig. Den var mäktig (enorm), starkt glänsande – fruktansvärd (skräckinjagande) att se på. [Denna mäktiga koloss som till största delen bestod av metall reflekterade ljuset, vilket gjorde att den strålade.]

32 Huvudet på statyn var av rent guld.

Bröstet och armarna av silver.

Buken och höfterna av brons.

33 Benen var av järn.

Fötterna delvis av järn och delvis av lera.

[Statyn är uppbyggd av fem olika material: guld, silver, koppar, järn och lera. Materialet i varje sektion, från huvudet ner till fötterna, minskar i värde men ökar i styrka. Det minskade värdet kan tala om moraliskt förfall i de efterföljande rikena. Den ökade styrkan om en ökad grymhet och hårdhet.]

34 Medan du såg på statyn, såg du hur en sten höggs ut [från ett berg], dock utan att någon mänsklig hand rörde vid den. [Vilket antyder att Gud gjorde det.] Den träffade statyns fötter av järn och lera och krossade dem. 35 Då krossades alltsammans på en gång, järnet, leran, bronset, silvret och guldet. Allt blev som agnar från tröskplatserna på sommaren. Vinden tog tag i dem och förde bort dem och inget blev kvar. Men stenen som hade träffat statyn blev ett stort berg som uppfyllde hela jorden.

Uttydningen

36 Detta var drömmen. Nu ska vi [ett ödmjukt sätt att säga att tolkningen inte var hans egen, se Apg 15:28] berätta vad den betyder:

Rike 1 – Babyloniska riket

37 Du, o konung, är den största kungen (kungars kung, se Hes 26:7) [här på jorden]. Himlarnas Gud har gett dig rike, styrka, makt och ära. 38 Gud har gett dig alla människor (människors barn), markens vilda djur och himlens fåglar. Du råder över dem varhelst de bor. Du är huvudet av guld.

[Den översta och första delen av statyn identifieras med kung Nebukadnessar själv och hans rike. Det nybabyloniska riket bestod knappt 100 år, fram till 539 f.Kr. I uttydningen används termen kung och kungarike synonymt. Det går inte att ha ett kungarike utan en kung och inte heller en kung utan ett rike.]

Rike 2 – Medo-persiska riket

39 Efter dig ska ett annat rike [av silver, se vers 32] uppstå, ett som är svagare (lägre) än ditt.

[Det medo-persiska riket grundades av Kyros som var kung i Persien. Han gifte sig med Mediens kungs dotter och de två folkslagen blev ett rike. Tillsammans besegrade de Babylon 539 f.Kr. De två armarna av silver beskriver fint detta rike som varade över 200 år. Babylon var en absolut monarki där kungen hade all makt. I det medo-persiska riket stod inte kungen över lagen, se Dan 6:8, 11, 12, 15.]

Rike 3 – Grekiska riket

Sedan ska ett tredje rike av koppar [under Alexander den store] komma och regera över hela jorden.

[Alexander den store började regera 336 f.Kr. Han besegrade mederna och perserna och intog hela den då kända världen fram till sin död, bara 33 år gammal. I Dan 8:5-8 beskrivs riket som en get med ett stort horn, följt av fyra horn i dess ställe. Det beskriver hur hans rike delades mellan hans fyra generaler. Det grekiska riket bestod i 250-300 år. De grekiska soldaterna hade vapen främst av brons.

Den som inte tror att Bibeln kan innehålla profetia väljer att tolka det andra riket som Medien och det tredje som Persien. Man daterar också Daniels bok till ett sent datum så att den är skriven efter att händelserna har inträffat. Det som dock styrker Bibelns trovärdighet är att Medien och Persien vanligtvis annars benämns som ett rike. De identifieras i klartext som ett rike och representeras av ett djur – baggen, se Dan 8:20. Daniels bok ingick också bland de över 900 manuskript som hittades intill Döda havet i Qumran 1947. Det finns fragment från alla tolv kapitel och de dateras till 150 f.Kr. Detta gör att Daniels bok måste ha varit skriven långt tidigare för att ha kunnat få spridning, kopierats och funnits med i Qumransektens bibliotek.]

Rike 4 – Romarriket

40 Det fjärde riket ska bli starkt som järn. På samma sätt som järn tillintetgör och slår sönder allt [i sin väg, är den hårdaste av dessa metaller], ska detta rike krossa som järn, stampa och bryta sönder [alla andra riken]. [Fem synonymer används för att beskriva kraften i detta fjärde rike. Det ska tillintetgöra, slå sönder, krossa, stampa och bryta sönder allt i sin väg.]

[År 65 f.Kr. besegrar den romerska generalen Pompejus Syrien och 30 f.Kr. hade Augustus besegrat Egypten och tagit över Jerusalem. Värdet på metallerna i synen minskar. Det stämmer med hur kejsarens makt i det romerska imperiet var svagare än tidigare riken. Däremot är järnet det hårdaste, vilket överensstämmer med hur dess militära styrka var den starkaste.]

41 Du såg att fötterna och tårna var delvis av krukmakarens lera och delvis av järn. [Troligtvis beskrivs blöt lera som krukmakaren använde för att forma kärl, men också nästa steg i processen kan åsyftas i nästa vers. När materialet torkat och bränts i ugn blir det hårt men är skört.] Det betyder att det ska vara ett delat rike. Det kommer att ha något av järnets hårdhet (fasthet), du såg ju att järnet var blandat med lerjord. 42 Att tårna på fötterna var delvis av järn och delvis av lera, betyder att riket delvis ska vara starkt och delvis svagt (bräckligt). 43 Du såg järnet blandat med lera, på samma sätt ska folk blanda sig med varandra via mänsklig säd [DNA; via giftermål], men ändå inte hålla samman, lika lite som järn kan förenas med lera. [Till det yttre kan man blanda järn och lera, men det blir ingen bestående förening mellan materialen.]

Guds rike

44 Under dessa kungars tid kommer himlarnas Gud att upprätta ett annat rike som aldrig ska förstöras [Guds rike]. Dess makt ska inte överlämnas åt något annat folk [vilket skett i alla de föregående världsimperierna]. Det ska krossa och utplåna alla andra riken, men självt ska det bestå för evigt! 45 Du [kung Nebukadnessar] såg ju hur en sten höggs ut från ett berg, men inte genom en mänsklig hand. Stenen krossade järnet, kopparn, leran, silvret och guldet.

Den store Guden har uppenbarat för kungen vad som ska ske i framtiden. Drömmen är sann och tydningen tillförlitlig.”

[Profetiskt talar vers 35 och 45 om Jesus – hörnstenen, se Mark 12:10; Ef 2:20; 1 Pet 2:7. Troende kallas ”levande stenar” i Guds husbygge, se 1 Pet 2:4-5. Se även Matt 16:15-19.]

46 Då föll kung Nebukadnessar ner på sitt ansikte inför Daniel och tillbad. Nebukadnessar befallde att man skulle bära fram ett slaktoffer och tända rökelse till honom. 47 Kungen sa till Daniel: ”Er Gud är verkligen en Gud över andra gudar, en Herre över kungar och en som uppenbarar hemligheter, eftersom du har kunnat avslöja denna hemlighet.” 48 Sedan gav kungen Daniel många gåvor och satte honom på en hög position i sitt rike. Nebukadnessar gjorde honom till herre över hela provinsen Babylon, och satte honom över alla de visa i Babylon. 49 På Daniels begäran utsåg kungen Shadrak, Meshak och Aved-Nego att förvalta Babels provins, medan Daniel själv stannade vid kungens hov.

3

Daniels tre vänner i den brinnande ugnen

Nebukadnessar gör en guldstaty

1 Kung Nebukadnessar lät göra en staty av guld, 60 alnar hög [30 meter] och 6 alnar bred [3 meter]. Han ställde upp den på Duraslätten i Babels provins.

[Uppenbarelsen som Nebukadnessar fick om sin roll i mänsklighetens historia kan vara orsaken till denna staty. Han var ju huvudet av guld, se Dan 2:38. Statyn byggdes efter händelserna i kapitel 2, eftersom Daniels tre vänner har en ledande ställning, se Dan 2:49. Den grekiska översättningen Septuaginta har tillägget att det skedde i Nebukadnessars 18:e regeringsår, ett år före Jerusalems fall, se 2 Kung 25:8. Det kan vara så, men den hebreiska texten har ingen tidsangivelse.

Dura var ett vanligt namn i Mesopotamien för en plats omgiven av berg eller en mur. Det kan vara mellan de två murarna i Babylon, eller upp till några mil söder om staden. Arkeologer har hittat ett stort kvadratiskt fundament av tegel en mil söder om Babylon. Det kan vara piedestalen som statyn har stått på. Bredden 6 alnar och höjden 60 alnar, proportionerna 1/10, gör att statyn verkar ha varit en obelisk klädd med guld. Höjden 30 meter är inte orealistisk, på 280-talet f.Kr. byggdes Kolossen på Rhodos som var 33 meter hög. En del av statyn kan ha varit en avbildning av någon babylonisk gud. Den grekiske historikern Herodotos, verksam på 400-talet f.Kr., skriver om en guldstaty av guden Marduk i Babylon.]

2 Kung Nebukadnessar kallade och samlade:

satraperna (hans högsta representanter som ansvarade för olika provinser, ordet betyder ”beskyddare av landet”),

föreståndarna (kan även ha militärt ansvar)

och

guvernörerna,

rådgivarna (överdomare),

skattmästarna (ansvarade för skatter och finanser),

domarna (ordet betyder ”beskyddare av lagen”),

polischeferna

och

alla ledarna i provinserna [statsanställda i lägre positioner]

för att de skulle komma till invigningsceremonin av den staty som kung Nebukadnessar hade ställt upp.

[Det arameiska ordet för invigning är chanukka, vilket beskriver en religiös ceremoni, se Esra 6:16. Troligtvis lovade man trohet till kungen och staten. Hundra år tidigare hade den assyriska kungen Ashurbanipal samlat sina högsta rådsherrar i Babylon för att avlägga en trohetsed. Denna händelse är känd eftersom det finns ett brev bevarat från en av rådsherrarna som var utomlands och inte kunde närvara. Han avlade sin ed om trohet på den ort han befann sig på, och det nämns att han gör det omgiven av gudabilder.

Detta är inte en samling för allmänheten. Nebukadnessar samlar de civila, militära och rättsliga makthavarna för sitt land. Den exakta innebörden av de olika titlarna och deras ansvarsområde är inte helt känd. Uppräkningen verkar ske i fallande grad av inflytande. Det är tre grupper separerade med ordet ”och”. Det rör sig om totalt flera hundra, kanske tusental. Senare tillsätter Darejavesh 120 satraper över riket, och över dem tre furstar där Daniel är en av dem, se Dan 6:1-2. Nebukadnessar utnämnde lokala ledare för avlägsna provinser, ett sådant exempel är Gedalja som sattes att regera över Juda, se 2 Kung 25:22-25.]

3 Då samlades satraperna, föreståndarna och guvernörerna, rådgivarna, skattmästarna, domarna, polischeferna och alla ledarna i provinserna till [den religiösa] invigningsceremonin av den staty som kung Nebukadnessar hade byggt. De stod alla framför den staty som han låtit resa. 4 Då ropade en härold (kungens talesperson) med hög röst:

”Folk, nationer och alla språkgrupper – detta är vad ni ska göra: 5 När ni hör ljudet av

horn (någon typ av blåsinstrument, troligtvis horn från något djur),

flöjt (pipa, det arameiska ordet är besläktat med ett hebreiskt ord för att blåsa och vissla),

cittra (stränginstrument med mellan tre och tolv strängar),

lyra (trigon, mindre triangelformat instrument, troligen med tre strängar för högre toner),

harpa (aram. pesanterin, från gr. psalterion – psaltare, ett stränginstrument i trekantig form),

trumma (blås- eller slaginstrument – aram. sumponeya; från gr. symphonia eller tympanon)

och alla slags instrument,

ska ni falla ner och tillbe den gyllene statyn som kung Nebukadnessar har ställt upp.

[De två första instrumenten är troligtvis blåsinstrument, följt av tre olika typer av stränginstrument. Det sjätte instrumentet är svårast att identifiera. Vanliga förslag är säckpipa eller trumma. Utifrån inskriptioner av orkestrar från den här tiden, och placeringen i uppräkningen, är det troligen något slags slagverk.

Orden för cittra, harpa och trummor/säckpipa är de enda grekiska låneorden i Daniels bok. Förekomsten av dessa har ibland använts som argument för ett senare datum av boken, dock nämns grekiska musikanter och instrument i assyriska skrifter före Nebukadnessars tid.

Det finns flera paralleller med Uppenbarelseboken kapitel 13. Vilddjuret från jorden gör en bild som alla måste tillbe och hans tal är 666, se Upp 13:12-18. Talet sex återkommer flera gånger i detta kapitel. Statyn är 60 alnar hög och 6 alnar bred, se Dan 3:1. Det är också sex instrument som namnges och räknas upp tre gånger, se Dan 3:5, 7, 10.]

6 Men den som inte faller ner och tillber ska genast kastas i den brinnande ugnen.”

[Ugnar användes vid den här tiden för att bränna tegel och smälta metaller. Nebukadnessars alla byggprojekt krävde enorma mängder tegel. Ugnen som här får tjäna som straff kan vara den som använts för att bygga statyn. Temperaturen är troligtvis omkring 1 000 grader. Nebukadnessar anser sig vara en gud och har en egen version av helvetet.]

7 Så därför när alla samlade hörde ljudet av horn, flöjt, cittra, lyra, harpa och alla de andra instrumenten, föll de ner och tillbad guldstatyn som kung Nebukadnessar hade rest.

Anklagelser mot Shadrak, Meshak och Aved-Nego

8 Då kom några drömtydare (kaldéer, ett folkslag men också benämningen på den välutbildade eliten och prästerskapet i Babylon) och anklagade judarna (ordagrant ”åt upp dem levande”). [Orsaken kan vara avundsjuka, se Dan 1:20; 2:49.] 9 De sa till kung Nebukadnessar: ”Må kungen leva för evigt! 10 O konung, du har gett befallningen att alla här ska falla ner och tillbe den gyllne statyn när de hör ljudet av horn, flöjt, cittra, lyra, harpa, trumma och alla de andra instrumenten. 11 Den som inte gör det ska kastas i den brinnande ugnen. 12 Det finns några judiska män som du har gett uppdraget att förvalta provinsen Babylon som inte har lytt din order. [Det verkar finnas ett antisemitiskt hat mot det judiska folket, det finns egentligen ingen orsak att behöva nämna deras nationalitet.] Deras namn är Shadrak, Meshak och Aved-Nego. De dyrkar inte dina gudar och tillber inte (böjer sig inte inför) den staty du ställt upp.”

[Anklagarna anspelar på Nebukadnessars ego och betonar hur de tre judiska männen inte lytt ”dina” order, inte dyrkat ”dina” gudar och böjt sig för ”din” staty. Anledningen till att de inte böjer sig beror på förbudet mot bildstoder och avgudar, se 2 Mos 20:3-4. Daniels frånvaro förklaras inte. Han kan ha varit på resa i andra uppdrag, eller kvar i Babylon för att ta hand om styret. Daniel blev ju satt till en hög position, se Dan 2:48, och kanske hans position inte inkluderades i de grupper som räknas upp i vers 2. Rent litterärt finns det en fin struktur som förstärks av att inte Daniel nämns här. Hela boken, och särskilt kapitel 2-7 formar en kiasm. Kapitel 3, där Hananja, Mishael och Asarja kastas i ugnen, hör tematiskt ihop med hur Daniel kastas i lejongropen i kapitel 6.]

Deras tro

13 I vrede och ilska [två ord används för att beskriva hans väldiga ursinne] befallde Nebukadnessar att man skulle hämta Shadrak, Meshak och Aved-Nego. När de förts till kungen 14 frågade Nebukadnessar dem: ”Shadrak, Meshak och Aved-Nego, är det ett medvetet val att ni inte dyrkar mina gudar och inte tillber (böjer er inför) den guldstaty jag ställt upp? 15 Nu, om ni är redo att falla ner och tillbe den staty jag byggt när ni hör ljudet av horn, pipa, cittra, lyra, harpa, trumma och alla de andra instrumenten ... [Meningen är inte fullständig, den avslutas inte. Det är en ”aposiopesis”, som förstärker att det blir en känsloladdad tystnad. Om de tar denna nya chans så kommer allt vara väl. Sedan fortsätter Nebukadnessar med det andra alternativet.] Men om ni inte tillber blir ni omedelbart kastade i den brinnande ugnen. Vad finns det för Gud som kan rädda er ur min hand?” [Nebukadnessar jämställer sig själv med Gud. Jeremia dokumenterar fler tillfällen där Nebukadnessar dödar med eld, se Jer 29:22.]

16 Shadrak, Meshak och Aved-Nego svarade då kungen: ”Nebukadnessar, vi behöver inte svara dig på detta. 17 Om det är så [att vår Gud existerar, eller att vi blir kastade i ugnen], förmår vår Gud, som vi tillber, att rädda oss från den brinnande ugnen. Han kan rädda oss ur din hand, o konung. 18 Men om inte [även om han inte skulle rädda oss], så ska du veta, o konung, att vi ändå inte dyrkar dina gudar och att vi inte tillber guldstatyn som du har ställt upp.”

[Det är troligt att dessa händelser utspelar sig efter Jerusalems fall 586 f.Kr. Om judarnas Gud inte hade kunnat försvara sitt eget tempel måste ju Nebukadnessar vara starkare än deras Gud. Nebukadnessar är segerviss och känner sig som en gud.

De tre judiska pojkarna Hananja, Mishael och Asarja gör ett uttalande av verklig tro. De vägrar böja sig oavsett om de blir räddade eller inte, se Heb 11:33-35; Matt 10:28. Har Gud all makt? Ja. Kan Gud befria troende från alla problem och svårigheter? Ja. Befriar Gud troende från alla svåra situationer? Nej. Ibland tillåter Gud prövningar, se Rom 5:1-8. Ibland är syftet med prövningarna uppenbara, andra gånger inte, men Guds önskan är att hans barn ska lita på honom, se Jes 51:12; Job 13:15; Matt 10:28; Apg 4:18-19; Upp 12:11. Gud garanterar inte ett problemfritt liv, men han lovar att alltid vara med, se Joh 16:33; Matt 28:20.]

Befrielsen

19 Då fylldes Nebukadnessar av vrede mot Shadrak, Meshak och Aved-Nego, och hans ansikte förvreds av raseri. Han gav order om att ugnen skulle göras sju gånger hetare än vanligt. [Talet sju används ofta symboliskt i Bibeln för att beskriva något som är fulländat och fullkomligt, se Ords 6:16-19; 9:1; 26:16; Ps 119:164. Uttrycket ”sju gånger” beskriver troligtvis hur ugnen ska göras så het som det är möjligt.] 20 Han beordrade också några av de starkaste soldaterna i hans armé att binda Shadrak, Meshak och Aved-Nego och kasta dem i den brinnande ugnen. 21 De bands och kastades i den brinnande ugnen med mantlar, byxor, turbaner och övriga kläder på sig. [Det vanliga var att de dömda fråntogs sina kläder, men eftersom kungen med sådan hast har beslutat om deras avrättning har de på sig sina officiella högtidskläder.] 22 Eftersom kungens befallning kommit så hastigt, och ugnen var så fruktansvärt het, blev de som förde upp Shadrak, Meshak och Aved-Nego [till den övre öppningen på ugnen], dödade av eldslågorna. 23 Men de tre männen Shadrak, Meshak och Aved-Nego föll bundna ner i den brinnande ugnen.

[Ugnen hade en öppning överst och även på sidan. Den var troligtvis byggd vid en kulle så soldaterna kunde gå upp och kasta ner de tre hebréerna i den. Senare tittar Nebukadnessar in i öppningen på sidan och ser dem i elden, se även Dan 3:6.]

Gud befriar sina tjänare

24 Plötsligt reste sig kung Nebukadnessar alldeles bestört och frågade sina rådgivare: ”Var det inte tre män vi kastade bundna i elden?”

”Jovisst, o konung”, svarade de kungen.

25 Han svarade: ”Men jag ser fyra män gå runt fria mitt i elden! Ingen av dem är skadad, och den fjärde ser ut som en gudason (ordagrant ’gudars son’, en gudomlig varelse).”

[Nebukadnessar hade en polyteistisk gudsuppfattning. För honom är frasen ”gudars son” troligtvis ett spontant uttryck för att den fjärde personen måste vara någon form av övernaturlig varelse. I vers 28 säger han att det var en ängel som israeliternas Gud sänt. Ängeln kan ha varit Jesus preinkarnerad, dvs. Jesus som uppenbarar sig som en Herrens ängel innan han tar mänsklig gestalt, se 1 Kor 10:1-4.]

26 Sedan gick Nebukadnessar fram till öppningen till den brinnande ugnen och ropade: ”Shadrak, Meshak och Aved-Nego, den högste Gudens tjänare! Kom ut, kom ut!”

Då kom Shadrak, Meshak och Aved-Nego ut ur elden. 27 Då samlades satraperna, föreståndarna och guvernörerna och kungens rådgivare runtomkring, de såg hur männen var helt fysiskt oskadda av eld (elden hade inte haft någon makt över deras kroppar). Inte ett enda hår på deras huvuden var svett, deras byxor (ytterkläder) var inte skadade, man kunde inte ens känna lukten av rök från dem! 28 Nebukadnessar tog då till orda och sa: ”Lovad är Shadraks, Meshaks och Aved-Negos Gud, som sände sin ängel och räddade sina tjänare. De litade på honom och gick emot kungens befallning och vågade sina liv för att inte tvingas dyrka eller tillbe någon annan gud än sin egen Gud. 29 Jag ger nu denna befallning att den som säger något mot Shadraks, Meshaks och Aved-Negos Gud, vilken nation eller språkgrupp han än kommer från, ska slitas i stycken och hans [familjs] hus ska [demoleras och] bli en grushög [Dan 2:5; Esra 6:11]. Det finns ingen annan gud som kan rädda på detta sätt!” 30 Sedan befordrade kungen Shadrak, Meshak och Aved-Nego i Babylons provins.

Nebukadnessars kungörelse

[Följande tre verser och hela kapitel 4 är ovanliga på många sätt. Det är ett brev skrivet av en hednisk kung.]

31 [Från:] Kung Nebukadnessar.

Till alla folk, nationer och språkgrupper över hela jorden: Fred och framgång (ordagrant: ”låt er fred/välgång bli stor”, en hälsningsfras)!

32 [Syftet med brevet:]

Jag vill tillkännage de tecken och under som den högste Guden har gjort med mig.

33 Stora är hans tecken,

och mäktiga är hans under!

Hans rike är ett evigt rike,

och hans välde varar från släkte till släkte!

[Några av de mäktiga under Nebukadnessar fick uppleva var:

• Att Gud talade till honom genom en dröm, se kapitel 2.

• Hur tre män blev mirakulöst bevarade i den brinnande ugnen, se kapitel 3.

• Hur han förlorade, men återfick sitt förstånd och rike, se kapitel 4.]

4

Nebukadnessars andra dröm – ett träd som huggs ned

1 Jag, Nebukadnessar, levde i fred (lugn och ro utan sorger) i mitt hus (hem) och njöt av all framgång (lyx och god hälsa) i mitt palats.

[Det är en tid av fred. Stora delar av den dåvarande världen hade intagits av babylonierna. Året skulle kunna vara 581 f.Kr., se vers 30. I så fall är det drygt 20 år sedan Daniel och hans vänner hade tagits till fånga.]

2 [Plötsligt skakades Nebukadnessars bekymmersfria liv.] Jag hade en dröm som skrämde mig. Tankarna jag fick när jag låg på min bädd, och synen jag hade i mitt huvud, skrämde mig. 3 Jag beordrade alla Babylons visa män att komma inför mig och ge mig uttydningen av drömmen. 4 Då kom spåmännen (skrivare, från ordet för penna), besvärjarna (exorcister, medier som talade med andar), drömtydarna (kaldéerna) och astrologerna (från ordet att rista, avgöra och utröna). Jag berättade min dröm, men de kunde inte ge någon uttydning. 5 Till sist kom [även] Daniel inför mig.

[Ingen förklaring ges till varför Daniel dröjde. Det kan ha varit medvetet, för att visa de hedniska drömtydarnas oförmåga, eller så var det praktiska orsaker; kanske var han på resa, se Dan 8:2. Hans ledande position som satrap kan också ha inneburit att han administrerade arbetet. I så fall kom bara de ärenden som hans underordnade inte klarade av, på hans bord, se Dan 2:49; 3:12; 4:6.]

[Nebukadnessar ger nu en kommentar till Daniels babyloniska namn:] Han kallades Belteshassar efter min [och Babylons] guds namn [Bel, generellt namn för den högste guden i Babylon som vid den här tiden var Marduk, se Dan 1:7], och i vilken heliga gudars ande är. Och jag berättade drömmen för (inför) honom: 6 ”Belteshassar, du som är den störste (högst uppsatte, ledare) bland spåmännen, jag vet att heliga gudars ande bor i dig och att ingen hemlighet är för svår för dig. Säg mig vad jag såg i min dröm och vad det betyder!”

[Det har gått över 20 år sedan Daniel tydde kungens första drömsyn där han sett en staty, se kapitel 2. Den unge Daniel fick då en hög position, se Dan 2:48, som han fortfarande har kvar, vilket visar på hans trofasthet.]

Synen

7 [Nebukadnessar återberättar synen för Daniel:] ”Detta var synen jag såg när jag låg på min bädd:

Jag såg ett träd mitt på (i centrum av) jorden,

och det var mycket högt.

[Daniel identifierar trädet som en bild på Nebukadnessar själv och det babyloniska riket. Att det står centralt och breder ut sig i alla riktningar beskriver hur det genomsyrar och påverkar hela världen. Träd används ofta i Bibeln: Livets träd stod mitt i Edens lustgård, se 1 Mos 2:9. Både landet Assyrien och farao i Egypten liknas vid ett träd av Hesekiel, se Hes 31:1-18. Jesus liknar Gudsriket vid ett stort träd, se Matt 13:32. En lertavla som hittats i Babylon beskriver hur Nebukadnessars rike liknas vid ett träd.]

8 Trädet växte sig stort och mäktigt. Toppen reste sig högt i skyn; den kunde ses från jordens (landet, rikets) yttersta gräns. [Kan vara en anspelning på arrogans, på motsvarande sätt som Babels torn reste sig mot skyn, se 1 Mos 11:1-9.] 9 Dess lövverk var vackert. Det bar rikligt med frukt, tillräckligt med föda för alla. Markens djur (djuren på fältet) fann skugga under det, och himmelens fåglar byggde bo bland grenarna. Allt levande (allt kött) fick sin föda från det.

10 [Men det var inte allt, mer hände.] I synerna som kom [fortsatte att komma] när jag låg på min bädd såg jag en helig väktare (ängel) komma ner från himlen.

[Ordagrant två ord: ’en väktare, någon som är vaken och vaktar’ följt av ’en helig en’. Uttrycket återfinns bara i detta kapitel, se vers 10, 13 och 23. Den grekiska översättningen Septuaginta översätter med gr. angelo som kan översättas ängel eller budbärare.]

11 Han sa med hög röst [med stor kraft]:

’Hugg ner trädet och skär av grenarna,

rensa bort lövverket och sprid ut (kasta bort) frukten.

Låt djuren [som haft skydd] under trädet fly bort, och fåglarna lämna grenarna,

12 men lämna kvar stubben med dess rötter i jorden.

[Även om trädet huggs ner finns den livgivande roten kvar. Detta är en exakt beskrivning på vad som kommer att ske med Nebukadnessar då han blir galen och förlorar sitt rike, men återfår det när han kommit till besinning igen. Att drömmen handlar om en person blir också helt tydligt. Trädet och stubben beskrivs från och med nu som en människa med ett hjärta och i termerna honom och han.]

Bunden med kedjor av järn och brons,

omgiven av markens gräs:

Låt honom bli fuktad av himmelens dagg.

Låt hans lott vara med djuren bland markens gröda.

13 Låt hans hjärta förvandlas från en människas hjärta,

och låt honom få ett djurs hjärta [bli förvirrad, inte längre bete sig mänskligt].

[Det finns en psykisk sjukdom, lykantropi, där en människa tror sig vara ett djur.]

Låt sju tidsperioder gå (passera) över honom. [Troligtvis syftar det på 7 år.]

14 Så är det bestämt genom väktarna [se vers 13],

och så är det befallt av de heliga [änglarna, se även 1 Kor 6:3].

Detta för att de levande [alla folk] ska veta att den Högste råder över människornas riken (mänskligheten på jorden).

Han ger dem till vem han vill,

och kan resa upp den ringaste av människor [till att få makt att regera].’

15 Detta var drömmen som jag, kung Nebukadnessar, hade. Tala nu om för mig, Belteshassar [Daniels babyloniska namn, se Dan 1:7], vad drömmen betyder (ge uttydningen). Ingen av de visa männen i mitt rike kan tyda den, men du kan, för heliga gudars ande är i dig.”

Daniel tolkar synen

[Daniels barmhärtighet blir synlig i hur han förmedlar tolkningen. Daniel kunde ha gett uttydningen och sedan gått därifrån, istället ser vi Daniels medlidande. Han blir personligt berörd och har svårt att veta hur han ska förmedla budskapet. Daniel är inte känslokall för en dom över en hednisk kung som fört bort honom från hans hemland. Hans engagemang visar sig även i hans avslutande råd där han vädjar till Nebukadnessar att omvända sig. Daniels tillvägagångssätt ger en biblisk mall för hur ett budskap om dom förmedlas i kärlek med praktiska instruktioner.]

16 Daniel, som kallades Belteshassar, blev till en början synbart bestört (chockerad, tagen), uppfylld av oroliga (skrämmande) tankar.

Men kungen sa: ”Belteshassar, låt inte drömmen eller tydningen skrämma dig.”

Belteshassar [Daniel] svarade: ”Min herre, om drömmen ändå hade gällt dina fiender, och betydelsen dina motståndare! 17 Trädet som du såg växa och bli mäktigt, vars topp nådde till himlen, synligt över hela världen, 18 vars lövverk var vackert och hade så mycket frukt att det räckte till föda för alla, under vilket markens djur bodde och i vars grenar himlens fåglar hade sina bon – 19 det är du, o konung! Du har blivit stor och mäktig, din makt når ända upp till himlen och ditt välde (makt, inflytande) sträcker sig till världens ände. 20 Vad gäller den heliga väktare som kungen såg komma ned från himlen som sa:

’Hugg ner trädet och förstör det,

men lämna stubben med rötterna kvar i jorden.

Bunden med kedjor av järn och brons, omgiven av markens gräs: Låt honom bli fuktad av himmelens dagg och leva med markens djur, tills sju tidsperioder [år] har gått fram över honom.’

21 Här är betydelsen, o kung; detta är vad den Högste har beslutat att låta drabba dig, min herre och kung: 22 Du kommer att drivas bort från människor och tvingas bo bland markens djur. Du kommer att äta gräs som en oxe och fuktas av himlens dagg. Sju tidsperioder [år] ska passera (gå över dig), tills du insett att den Högste [Gud] regerar över alla riken på jorden och han ger dem åt vem han vill.

23 Det som uttalades [av väktarna] om trädets stubbe, att rötterna skulle lämnas kvar, det betyder att du ska återfå ditt rike när du har förstått (lärt dig och insett) att det är [Gud i] himlen som har makten (regerar).

24 Så därför, o konung, lyd (välkomna) mitt råd: Bryt dig loss (befria dig) från din synd [som när ok runt en hals bryts] och gör det som är rätt [lev rättfärdigt]; istället för att göra det som är ont, visa oförtjänt nåd (hebr. chanan) mot de fattiga [Jes 1:17]. Det kan hända att din framgång (lycka, välgång) då kan bestå.”

Kungens dröm blir verklighet

25 Allt detta drabbade kung Nebukadnessar. 26 Tolv månader senare gick kungen omkring på taket till sitt palats i Babylon.

[Från sitt palats kunde Nebukadnessar se ut över staden och alla hans lyckade byggnadsprojekt. Här fanns de hängande trädgårdarna, som grekerna senare kom att beteckna som ett av världens sju underverk. För att bygga allt detta krävdes en enorm arbetsstyrka där många hade usla förhållanden, något som Daniel troligen refererar till, se vers 24. Den romerska historikern Herodotos beskriver hur staden var rektangulär där varje sida var över 2 mil lång. Genom staden flöt floden Eufrat och ett avancerat system med kanaler gav bevattning. Den yttre muren var 9 mil lång, 100 meter hög och 25 meter bred. Han skriver att den var så bred att två hästekipage, vardera med fyra hästar i bredd, med lätthet kunde mötas på den. Från Ishtarporten ledde paradgatan in till Marduks tempel. Totalt fanns över 50 tempel, 180 altare till Ishtar och en guldstaty av Baal. Centralt fanns också en ziggurat, som var ett torn, en nybyggd replika av Babels torn som tidigare funnits i staden. Nebukadnessar hade tre palats, där den storslagna festsalen i ett av dem beskrivs i nästa kapitel.]

27 Han sa [till sig själv]: ”Se, är inte detta det stora Babylon som jag har byggt, som mitt kungliga residens genom min väldiga makt, till min ära?” 28 Medan orden ännu var på kungens läppar kom (ordagrant ”föll”) en röst från himlen [troligtvis är det en ängel som tillkännager domen]: ”Kung Nebukadnessar, detta är sagt om dig: Ditt rike har tagits ifrån dig! 29 Du ska drivas bort från människorna och tvingas bo bland markens djur. Du kommer att äta gräs som en oxe. Sju tidsperioder [år] ska passera (gå över dig), tills du insett att den Högste råder över människornas riken och ger dem åt vem han vill.”

30 Där och då gick orden i uppfyllelse över Nebukadnessar. Han blev utstött från människorna och åt gräs som en oxe. Himlens dagg fuktade hans kropp tills hans hår växte och blev som örnfjädrar och hans naglar blev som fågelklor.

[Det är ovanligt att denna typ av händelser skulle dokumenteras, eftersom det inte gav en positiv bild av kungen, dock kan en av de tusentals lertavlor med kilskrift från Babylon ge svar. Tavlan, som har beteckningen BM 34113 och finns i arkiven på Brittiska museet, nämner Nebukadnessars namn och har bland annat följande text: ”Livet har mist sin mening för honom... han ger motstridiga order... han visar ingen kärlek för sina barn... familj och släkt finns inte längre.” Det är också intressant att under en sjuårsperiod mellan 582 och 575 f.Kr. finns det inga dokumenterade händelser eller förordningar från det babyloniska riket. Det skulle kunna tala för att det var då Nebukadnessar var avsidestagen.]

31 ”När den tiden [de sju åren] hade gått, lyfte jag, Nebukadnessar, mina ögon mot himlen. [Från sitt palats hade han tittat ned på staden i högmod, nu är det från markens gräs han lyfter sin blick mot Gud i ödmjukhet.] Mitt förstånd återvände. Jag prisade den Högste och lovade och ärade honom som lever för evigt:

Hans välde är ett evigt välde!

Hans rike (kungliga styre) varar från släkte till släkte.

32 Jordens invånare är att betrakta som ingenting [i jämförelse med Guds styre, se Jes 40:17].

Han gör som han vill med himlens härskara och med jordens invånare. Ingen kan stå emot hans [mäktiga] hand eller [ifrågasättande] säga till honom: ’Vad har du gjort?’

33 Där och då fick jag tillbaka mitt förstånd. Även min härlighet och glans kom tillbaka, till ära för mitt rike. Mina rådgivare och stormän sökte upp mig. Jag blev på nytt insatt i mitt rike och jag fick än större storhet. [Gud ärar den som ärar honom, se 1 Sam 2:30.] 34 Därför vill jag, Nebukadnessar, nu prisa, upphöja och ära himlens Konung. Allt han gör är rätt (sanning) och rättvist (rättfärdigt) och han kan ödmjuka dem som beter sig högmodigt.”

5

Belshassars fest – skriften på väggen

[Det har gått 25-30 år sedan Nebukadnessars upprättelse i slutet på förra kapitlet. Detta kapitel beskriver händelserna som ägde rum kvällen den 12 oktober 539 f.Kr. Nebukadnessar hade dött en naturlig död 23 år tidigare år 562 f.Kr. Han blev drygt sjuttio år gammal. Efter några politiskt turbulenta år med flera skiften av kungar kom Nabonidus till makten genom en statskupp 556 f.Kr. Han är den sista kungen i det babyloniska riket. Nabonidus var dock inte så intresserad av Babylons största gud Marduk, han reste i stället mycket i riket. Han tillbringade 10 år i oasen Teima i Arabien där han dyrkade månguden Sin och byggde många altare till andra gudar. Eftersom han var borta från Babylon tillsatte han sin son Belshassar som medregent. Fram till mitten på 1800-talet fanns inga antika källor, förutom Bibeln, som nämnde Belshassars namn. Sedan dess har flera arkeologiska fynd hittats, som t.ex. Nabonidusrullen, som bekräftar att Belshassar var Nabonidus son och medregent.]

1 Kung Belshassar [Nabonidus son och medregent] anordnade en stor festmåltid (bankett, en galamåltid med religiösa inslag) [i staden Babylon] för tusen stormän (högt uppsatta gäster) och drack vin med dem.

[Det babyloniska riket hade sin storhetstid under Nebukadnessars styre, men efter hans död började mederna och perserna ta över mer och mer och var på väg att bli nästa stora världsvälde. Samtidigt som festen pågår finns den persiska armén utanför Babylons murar. De senaste veckorna hade de avancerat från norr och plundrat flera städer. Detta var inte obekant för Belshassar, dock tog han det med ro. Babylon hade matförråd för 20 år. Yttermuren var 9 mil lång, 25 meter bred och nära 100 meter hög. Innanför den fanns ännu en mur. Trots belägring kände man ingen fara – Babylon var ju ointagligt! Nebukadnessars vittnesbörd i kapitel 4 avslutas med att Gud kan ödmjuka de högmodiga, se Dan 4:34. Att Belshassar bjuder in till en vild fest mitt under en belägring är höjden av högmod.]

2 Medan Belshassar drack vin (påverkad av alkoholen), befallde han att guld- och silverkärlen som hans företrädare (far, förfader, kanske farfar) Nebukadnessar hade plundrat från templet i Jerusalem skulle hämtas fram så att kungen, hans stormän, hans fruar och konkubiner (älskarinnor) kunde dricka ur dem.

[Det var inte vanligt att kvinnorna var med, se t.ex. Mark 6:21, 24. Omkring 50 år tidigare, samtidigt som Daniel blev bortförd, tog Nebukadnessar dessa heliga kärl från Jerusalem, se Dan 1:2. Tusentals kärl hade förts bort, en förteckning över dem finns i Esra 1:7-11.

Texten framhäver Belshassars koppling till Nebukadnessar. Orden far och son används ofta i en vidare betydelse för efterträdare i antiken. I en assyrisk text som brukar kallas för ”den svarta obelisken” av Salmanassar III, kallas Jehu ”Omris son”, trots att han inte var hans son. Han var från en helt annan släkt. Det är troligt att Belshassar var släkt med Nebukadnessar. Det finns skäl att tro att Nabonidus gifte sig med en av Nebukadnessars döttrar, vilket då gör att Belshassar kallas Nebukadnessars barnbarn. Han kände väl till historien om hur kärlen kommit till Babylon, se Dan 5:13. Det faktum att Israels Guds heliga kärl fanns som krigsbyte i Babylon visade, i Belshassars tankevärld, att de babyloniska gudarna var mäktigare än andra folks gudar. Att vanhelga och dricka ur dessa kärl just denna kväll ansåg nog den alkoholpåverkade Belshassar vara en utmärkt idé att på ett demonstrativt sätt visa på Babylons makt, se Ords 31:4-5.]

3 Då bar man fram guldkärlen som hade tagits ur Guds tempel i Jerusalem. Kungen, hans stormän, hans fruar och konkubiner drack vin ur dem. 4 Medan de drack prisade de sina gudar av guld, silver, koppar, järn, trä och sten.

[I arkeologiska utgrävningar i södra delen av Babylon har man hittat ett palats med en stor sal 52 x 17 meter. Längs med ena långsidan, mitt emot ingången, fanns ett podium där tronen kan ha stått. Som jämförelse är Blå hallen i Stockholms stadshus 50 x 30 meter och Nobelmiddagen har 1300 inbjudna gäster.]

Skriften på väggen

5 I samma stund syntes (kom det fram) fingrar från en människohand som skrev på den vitkalkade väggen mitt emot den stora ljusstaken i kungens palats. Kungen såg [följde med blicken] baksidan på handen som skrev. 6 Kungens [Belshassars] ansikte bleknade (hans glans förändrades), hans tankar skrämde honom, hans höftleder gav vika och hans knän skakade. [Ordagrant står det ”knutar/leder hans höft gav vika”, vilket också kan beskriva ett urinläckage eller ofrivillig tarmtömning.]

7 Kungen ropade med hög röst att man skulle hämta besvärjarna, drömtydarna (kaldéerna) och astrologerna. Han sa till de visa i Babylon: ”Den som kan läsa skriften och tala om för mig vad den betyder ska bli klädd i purpur [få kunglig status], få en guldkedja runt sin hals [se 1 Mos 41:42; Est 8:15] och bli den tredje i riket.” [Detta stämmer historiskt. Belshassars far Nabonidus var kung, men eftersom han var borta längre perioder insatte han sin son som medregent. Belshassar är den andre i rang och har befogenhet att insätta den tredje i riket.]

8 Då kom kungens alla visa män in, men de kunde inte läsa skriften och inte heller berätta för kungen vad texten betydde (ge uttydningen). [Skriften bestod av fyra arameiska ord, se Dan 5:25-28. Arameiska var det vardagliga språket i Babylon, så de kunde troligtvis läsa orden. Svårigheten var att orden var både verb och substantiv. Även om de kom fram till den exakta betydelsen var det ingen fullständig mening. En uttydning krävdes också för att få fram ett meningsfullt budskap.]

9 Kung Belshassar blev ännu mer förskräckt och alldeles likblek (färgen vek bort från hans ansikte). Hans stormän var också helt rådvilla (omskakade, förstummade av rädsla eftersom de inte förstod vad som hänt).

Drottningen kommer ihåg Daniel

10 [Ryktet om vad som hänt spred sig snabbt i palatset.] När drottningen [troligtvis Nebukadnessars fru eller dotter] fick höra vad kungen och stormännen sa gick hon till festsalen.

[Drottningen var inte Belshassars fru, eftersom hans fruar redan fanns där, se vers 2. Hon måste ha varit väl respekterad eftersom hon kommer in i hallen oinbjuden, och väl där tar hon kommandot. Hon är antingen Nebukadnessars eller Nabonidus fru. Är hon Nabonidus fru är hon Belshassars mamma och då också troligtvis Nebukadnessars dotter. Hon har förstahandsinformation om Daniels tjänst i hovet, något som stämmer om hon var Nebukadnessars fru eller dotter.]

Hon sa: ”Må kungen leva för evigt! Låt inte dina tankar skrämma dig, och var inte blek (låt inte färgen vika bort från ditt ansikte). 11 Det finns en man i ditt rike som har heliga gudars ande i sig. I din företrädares (fars eller kanske farfars) dagar [se vers 2] visade han sig ha insikt (ljus), förstånd och vishet som gudarna. Din företrädare, kung Nebukadnessar, satte honom över spåmännen (skrivare, från ordet för penna), besvärjarna (exorcister, medier som talade med andar), drömtydarna (kaldéerna) och astrologerna (från ordet att rista, avgöra och utröna). 12 Mannen jag pratar om heter Daniel, han fick [det babyloniska] namnet Belteshassar [Dan 1:7]. Han hade en extraordinär ande (en andlig förmåga utöver det vanliga, se vers 11), kunskap och förmåga att tyda drömmar, lösa gåtor och lösa invecklade problem (lösa upp knutar). Kalla in Daniel. Han kan tolka (tyda) skriften på väggen.”

Daniel kallas in

13 Så blev Daniel [som nu är i 80-årsåldern] förd till kungen, och kungen sa till honom: ”Du är ju Daniel, en av de judiska fångar som min företrädare (far), kungen, förde hit från Juda! 14 Jag har hört att du har gudars ande i dig, och att du har insikt (ljus, klarhet), förstånd och extraordinär vishet. [Till skillnad från vers 11, utelämnar Belshassar ordet ”helig”. Både drottningen och Nebukadnessar använder frasen ”heliga gudars ande”, se Dan 5:11; 4:5, 6, 15. Det verkar som om det inte finns något som är heligt för Belshassar.] 15 De visa männen och besvärjarna fördes till mig för att läsa denna skrift och förklara vad den betyder (ge uttydningen), men de kunde inte ge någon förklaring. 16 Men jag har hört om dig, att du kan ge uttydningar och ge svar på svåra frågor. Läs texten och förklara vad det betyder för mig. Om du kan göra det ska jag klä dig i purpur [ge dig kunglig status], hänga en guldkedja runt din hals och ge dig den tredje högsta positionen i riket.”

Daniels svar

17 Då svarade Daniel kungen:

”Behåll dina fina gåvor själv eller ge dem till någon annan! Men skriften [på väggen] ska jag läsa för dig och berätta vad den betyder (ge uttydningen).

[Att Daniel inte vill ta emot kungens gåvor beror nog inte på stolthet eller oartighet, snarare vill han undvika missförstånd att man kan köpslå med Guds gåvor. Innan texten tolkas talar Daniel några allvarsord med kungen. Han börjar med att påminna om högmodets konsekvenser hos Babylons största kung, Nebukadnessar, i vers 18-21. Han avslutar med att fördöma Belshassars medvetna handling att häda den högste Guden i vers 22-24. I Nebukadnessars fall gav Gud en 12 månaders nådatid innan domen föll, se Dan 4:25-28. För Belshassar, som borde vetat bättre, rör det sig om timmar innan orden besannas, se Dan 5:30. Att Gud skriver på väggen visar ändå på att han vill omvändelse.]

18 O kung, den högste Guden gav din företrädare (far, förfader, kanske farfar) Nebukadnessar ett rike, storhet, ära och majestät. 19 Eftersom Gud hade låtit honom få så stor makt, darrade människor från alla folk, stammar och språkgrupper inför honom.

Den han ville blev dödad,

den han ville blev skonad.

Den han ville blev upphöjd (ärad, befordrad),

den han ville blev avsatt (förödmjukad).

20 Men när Nebukadnessar blev högmodig och arrogant (hans hjärta lyftes upp och hans ande förhärdades så han agerade stolt), störtades han från sin kungatron och blev fråntagen sin ära. 21 Han drevs bort från människor, och hans hjärta blev som ett djurs. Han levde bland vildåsnor och åt gräs som en oxe och hans kropp fuktades av himlens dagg. Detta pågick ända tills han insåg att Gud den Högste råder över människors riken och upphöjer vem han vill till att härska över dem.

22 Men du Belshassar, hans efterträdare (son, ättling, kanske barnbarn), har ändå inte ödmjukat ditt hjärta trots att du visste allt detta.

[Enligt babyloniska historiska texter var Belshassar officer i armén under Neriglissars styre redan 560 f.Kr. Det betyder att Belshassar var gammal nog att ha en viktig roll i armén bara två år efter Nebukadnessars död. Belshassar växte upp i Babylon där hans far Nabonidus var en av ledarna. Belshassar kan mycket väl personligen ha mött Nebukadnessar. Trots att han med egna ögon hade sett hur Gud upprättade Nebukadnessar efter sju års mental ohälsa och läst brevet med det vittnesbörd som Nebukadnessar hade sänt till alla i riket, valde han en annan väg.]

23 I stället har du satt dig upp mot himmelens Herre. Du tog fram kärlen från hans hus [templet i Jerusalem]. Sedan drack du, dina stormän, dina fruar och konkubiner (älskarinnor) vin ur dem. Du prisade gudar av silver och guld, brons, järn, trä och sten – gudar som varken kan se eller höra eller förstå! Men du har inte ärat den Gud som har ditt nästa andetag och hela din existens (alla dina vägar) i sin hand! [I stället har du vanärat och hädat honom – detta är allvarligt.] 24 Därför har han sänt denna hand och skrivit detta.

25 Det här är skriften (texten) som är skriven:

Mene (räknad)

mene (räknad)

tekel (vägd)

u-pharsin (och delad).

[De arameiska orden kan tolkas som verb eller substantiv. Det måste ha försvårat tolkningen och gjort de vise i Babylon förbryllade. Tolkas orden som substantiv beskriver de vikter och myntenheter. En möjlig tolkning är då att låta det första ordet vara ett verb och de tre sista substantiv: ”räknad: en mina, en shekel och en halv-shekel”. Är orden verb blir meningen: ”räknad, räknad, vägd och delad”. Det är den rätta tolkningen, men även om de visa hade kommit så långt, krävs en uttydning för att förklara vad som menas.]

26 Detta är vad orden betyder (vad som ska ske):

Mene(räknad) – Gud har räknat ditt rikes dagar och gjort slut på det.

[Upprepningen ”räknad, räknad” betonar hur detta beslut står fast.]

27 Tekel(vägd) – du har blivit vägd på balansvågen och funnen för lätt (otillräcklig, det saknas).

28 Peres(delad) – Ditt rike har blivit delat och ska ges åt meder och perser.”

[Ordet ”peres” och perser är snarlika, kan indikera att det är just den persiska armén, som just nu stod utanför Babylon, som ska dela riket.]

29 På Belshassars befallning blev Daniel klädd i purpur [fick kunglig status], en guldkedja hängdes om hans hals, och man utropade honom att få den tredje högsta positionen i riket.

[Daniel visste att detta var värdelösa gåvor och titlar i ett rike som skulle falla om några timmar! Det verkar som om Daniel ändå accepterar att ta emot belöningarna som prackas på honom mot hans vilja, se vers 17. Kanske hade protester i detta läge gjort att han blivit anklagad för förräderi?]

30 Samma natt blev Belshassar, kaldéernas [det babyloniska folkets] kung, dödad. 31 Dareios, medern, tog över riket. Han var då 62 år gammal.

[Kyros hade börjat sin militärkampanj mot Babylon i början av oktober 539 f.Kr. då han vann slaget vid Opis, 8 mil norr om Babylon. Den 11 oktober närmar han sig ytterligare 2 mil och intar Sippar. Floden Eufrat rinner rakt genom Babylon. Genom att gräva flera kanaler till en sänka strax norr om Babylon minskas Eufrats vattennivå så mycket att armén kan ta sig in under muren. Strax före gryningen den 13 oktober marscherar den persiska armén in i Babylon. Den grekiske historikern Herodotos beskriver hur det pågick firande av en religiös högtid och folket var upptagna med att dansa och fira i gryningen när den persiska armén intog staden. Hade man varit på sin vakt hade det lätt gått att försvara staden från murarna som omgärdade floden. Kyros själv kommer till staden 17 dagar senare och utropas som dess befriare.

Jeremia hade tidigare profeterat om att babylonierna skulle regera i 70 år, se Jer 25:12. Intressant nog var det just år 609 f.Kr. som Nebukadnessars far Nabopolassar brände det sista assyriska fästet i Harran. Några år tidigare hade han plundrat och bränt assyriernas huvudstad Nineve och de överlevande hade flytt till Harran. Han belägrar staden under något års tid tills den faller 609 f.Kr. Det är alltså exakt 70 år mellan 609 f.Kr. (då babylonierna blev världshärskare) och 539 f.Kr. då de förlorar makten till mederna och perserna.]

6

Daniel i lejongropen

Nytt styre i Babylon

[Dareios introducerades i föregående vers som ”medern Dareios”. Det är inte historiskt bekräftat vem denne Dareios är. Namnet härstammar från persiskan och betyder ordagrant: ”hålla fast vid det som är gott” eller ”han äger” eller ”rik och kunglig”. Det kan vara namn eller en titel. De två troliga förslagen är: kungen Kyros själv eller Gubaru, den general som hjälpte Kyros att inta staden Babylon och också fungerade som dess guvernör. Det var inte ovanligt att kungen hade olika namn och benämningar i olika delar av riket. På samma sätt som namnet Belshassar i föregående kapitel var oidentifierat fram till slutet på 1800-talet finns förhoppningen att framtida arkeologiska fynd kan ge klarhet i vem denne Dareios var.]

1 Dareios (Darejavesh) ansåg att det var en bra idé att utse 120 satraper (ordagrant ”landets beskyddare”) som skulle finnas i hela riket. 2 Över dem satte han tre ministrar, varav Daniel var en av dem. [Troligtvis ansvarade ministrarna för 40 satraper var.] Satraperna skulle rapportera till dessa tre ministrar så att kungen inte led någon förlust.

[Det medo-persiska riket expanderar och kungen tillsätter ledare och en ny administration för att behålla nyligen intagna områden och säkra att de betalar skatt. Ordet ”förlust” används i Esra 4:13 om skatt, tull och vägavgifter. Det var inte ovanligt med korruption på alla nivåer. Tulltjänstemän och administratörer tog ofta ut högre avgifter än bestämt och lät överskottet gå in i sin egen ficka.]

3 Denne Daniel utmärkte sig (överglänste, gjorde ett bättre jobb) jämfört med de andra [två] ministrarna och [de 120] satraperna, för han hade en extraordinär ande (en andlig förmåga utöver det vanliga, se Dan 5:12). Kungen tänkte (planerade att) sätta Daniel över hela riket.

[Daniel hade hög moral, han följde Guds undervisning och var ärlig och trofast. Daniel hade också lång erfarenhet av att arbeta som administratör för Babylon, han hade tjänat närmare 40 år under Nebukadnessar, se Dan 2:48. Daniels tilltänkta befordran skapade avundsjuka, se Jak 3:16. Här fanns en tidigare judisk slav som tjänat i det besegrade babyloniska riket som skulle bli deras överordnade!]

4 Då försökte de andra [två] ministrarna och [en grupp av] satraperna att hitta något att anklaga Daniel för i hans tjänsteutövning (i det som gällde riket). De kunde dock inte hitta någonting som var orätt [något ämbetsbrott] eller någon korruption (moraliskt fel), eftersom han var trofast (hade hög moral och integritet) fanns det ingen försummelse (slarv) eller korruption (moraliskt orätt). 5 Till sist sa männen: ”Vi kommer aldrig att hitta något att anklaga denne Daniel för [vad gäller hur han utför sitt arbete]. Kanske kan vi hitta något som rör hans Guds lag?”

[Daniel var nu i 80-årsåldern. Det har gått en relativt kort tid sedan den nya administrationen tagit över i Babylon. Daniels tro på Israels Gud var troligen fortfarande obekant för kungen. Dock genomsyrade tron både Daniels privat- och arbetsliv. Han var lojal, hederlig och hade god arbetsmoral.]

6 Så ministrarna och satraperna kom som en grupp (otåligt, enade i en konspiration, stormade in) till kungen och sa:

”Kung Dareios, lev för evigt!

7 Alla rikets ministrar, guvernörer, satraper, rådgivare och ståthållare (militära ledare) har enats om en kunglig förordning (lag) som borde utfärdas:

’Den som under de kommande 30 dagarna gör en förfrågan (ber) till någon annan gud eller människa än dig, konungen, ska kastas i lejongropen.’

[Ordet för grupp kan även betyda storma eller rycka fram. Det beskriver den stämning och bakomliggande brådska som fanns i denna samling. Gruppen leddes av de två ministrarna och säkert några representanter från de andra grupperna. De fick det att låta som att de förankrat förslaget hos alla. Något som var en lögn eftersom Daniel inte var med på detta.]

8 Utfärda ett sådant påbud nu, o konung, och signera det [dokumentet] så det enligt Mediens och Persiens orubbliga lag inte kan återkallas.”

[Dareios har just besegrat Babylon. Han kommer från ett annat land och kultur och behöver ena riket. Det är många beslut som ska fattas på kort tid och detta låter som en bra idé. I det babyloniska riket stod kungen över lagen. Däremot i det medo-persiska riket stod alla, även kungen, under lagen, se Est 1:19; 8:8. Något som även stämmer med Nebukadnessars dröm med statyn. Han var huvudet av guld och det efterföljande – bröstet och armarna av silver – var ett svagare rike, se Dan 2:32-39. En anledning till att lagen inte kunde ändras var att perserna betraktade sina kungar som gudar – de var Ormudz avbild, en forniransk himmelsgud. Om kungen ändrade sig var han inte en gud. Det finns flera exempel från historien på denna sed. En grekisk historiker beskriver hur Darios III låter en man bli dödad, trots att han visste att han var oskyldig. Det var ett kungligt beslut som inte gick att ändra.]

9 Därför lät kung Dareios sätta upp ett skriftligt påbud (signerade han dokumentet med förordningen).

Daniel anklagas

10 Även efter att Daniel fått reda på att den nya lagen var uppsatt (signerad och börjat gälla), gick han till sitt hus där han hade ett rum på taket med fönster som var öppna i riktning mot Jerusalem. [I riktning mot väster från Babylon.] Där böjde han knä tre gånger om dagen och tackade sin Gud på samma sätt som han alltid gjort.

[Seden att be mot templet i Jerusalem bygger på Salomos ord, se 1 Kung 8:35, 38, 44, 48. Daniel fortsätter sin vana att be tre gånger om dagen. Han lyder Gud mer än människor, se Apg 5:29. David skriver hur han ber kväll, morgon och mitt på dagen, se Ps 55:18 (kvällsbönen nämns först eftersom den judiska dagen börjar vid solnedgången). I templet i Jerusalem var tiderna för bönen 9, 12 och 15, se även Apg 2:15; 10:9; 3:1; 10:30; Dan 9:21.]

11 Männen gick som en grupp dit (skyndade, stormade in) och upptäckte hur Daniel bad om Guds oförtjänta nåd (hjälp). 12 Sedan gick de inför kungen och frågade honom om det kungliga påbudet: ”Har inte du utfärdat ett påbud att ingen får be till någon gud eller människa förutom dig, o kung? Säger det inte att någon som bryter mot det under de närmsta 30 dagarna ska bli kastad i lejongropen?”

Kungen svarade: ”Jo, det stämmer (det står fast) enligt Mediens och Persiens lag som inte kan återkallas.”

13 Sedan sa de till kungen: ”Daniel, en av de judiska fångarna (ordagrant ’en av sönerna av de bortförda från Juda’), rättar sig varken efter dig eller det påbud som du har signerat. Tre gånger om dagen ber han sin bön.”

[De vill låta Daniel framstå i dåligt ljus. De betonar att Daniel inte är en av dem. Enda orsaken att nämna att han varit en fånge var att förnedra honom och misstänkliggöra Daniels intentioner. För det andra säger de att Daniels handlande inte bara var mot lagen, utan mot kungen själv. Inte nog med att Daniel gått emot kungen och lagen, han gjorde det medvetet tre gånger om dagen. Det var inte bara ett missförstånd utan en medveten handling.]

Daniel kastas i lejongropen

14 När kungen hörde detta, tog han mycket illa vid sig. [Det arameiska ordet beesh används här. Det betyder ”lukta illa” och används bildligt för hur ”hela situationen stinker”. Det som skett är helt fel, skamfyllt och orättfärdigt. Kungen förstår hur han har blivit lurad.] Han bestämde sig för att göra allt han kunde för att rädda Daniel. Ända till solnedgången försökte han hitta en utväg. 15 Sedan kom männen i en grupp (konspirerade de, ryckte de fram) och sa till honom: ”Kom ihåg, o kung, att enligt medisk och persisk lag kan inga påbud från kungen ändras.”

16 Då gav kungen [Dareios] order om att hämta Daniel och kasta honom i lejongropen, och kungen sa till Daniel: ”Din Gud som du troget (ständigt, oavsett omständigheter) tjänar, han ska rädda dig!” 17 Man hämtade en sten och lade den över gropens öppning, och kungen förseglade den med sitt eget och med sina stormäns sigill, så att inget skulle ändras vad gällde beslutet som fattats mot Daniel. 18 Sedan gick kungen till sitt palats. Han åt ingenting på kvällen (han fastade), och han lät ingen underhållning (musik, dans) föras in till honom. Den natten kunde han inte sova.

19 Tidigt nästa morgon, så fort det började ljusna, steg han upp och skyndade sig till lejongropen. 20 Då han närmade sig gropen, ropade han på Daniel med ängslan i rösten: ”Daniel, den levande Gudens tjänare! Har den Gud som du troget (ständigt, oavsett omständigheter) dyrkar kunnat rädda dig från lejonen?”

21 Då talade Daniel till kungen: ”Ers Majestät, länge leve konungen! 22 Min Gud (Elah) har sänt sin ängel som stängde till gapet på lejonen så de inte har skadat mig, eftersom jag visade mig vara oskyldig inför Gud. Jag har inte heller gjort något ont mot dig, Ers Majestät.” [Daniel säger inte att han är en syndfri människa, se Dan 9:18. Däremot är han oskyldig i det här fallet, när han tillbad Gud, och trotsade kung Dareios förordning som förbjöd detta.] 23 Kungen blev mycket glad och befallde att Daniel skulle lyftas ur gropen. Så Daniel lyftes upp ur gropen och han var inte det minsta skadad, för han hade litat (trott) på sin Gud. 24 Sedan befallde kungen att männen som anklagat Daniel (ordagrant ”ätit honom levande”) skulle hämtas och föras till lejongropen. De, deras fruar och barn kastades i gropen. Lejonen kastade sig över dem innan de nått marken och slet dem i stycken.

[Både tematiskt och rent textmässigt hör detta stycke i kapitel 6 ihop med kapitel 3 där Daniels tre vänner kastas i den brinnande ugnen. Samma ovanliga ord för anklaga, används i Dan 3:8 och Dan 6:24. På samma sätt som Nebukadnessar skrev ett brev gör även Dareios det, se Dan 3:31 och Dan 6:25.]

25 Därefter lät kung Dareios skriva till alla folk, stammar och språkgrupper i hela världen:

”Med önskan om stor frid (välgång)!

26 Härmed ger jag en ny förordning att man i mitt rike ska frukta och vörda Daniels Gud.

För han är den levande Guden,

som förblir för evigt.

Hans rike går inte under,

och hans välde består till slutet.

27 Han räddar och befriar,

gör tecken och under,

i himlen och på jorden.

Han är den som räddade Daniel ur lejonens våld (hand).”

28 Daniel hade framgång (blev befordrad, fick ära, rikedom och makt) under Dareios regeringstid, och (även) under persern Kyros (hebr. Koresh) regeringstid.

[Texten kan läsas på två sätt. Antingen beskriver den hur Dareios och Kyros är två samtida ledare. I så fall är Dareios guvernören som Kyros satte över staden Babylon, och som historiskt sett skulle kunna vara en general vid namn Gubaru, se Dan 1:1. Den hebreiska konjunktionen vav översätts vanligtvis med ”och”, men kan också översättas ”även”. I så fall blir den andra delen en förklaring och förtydligande: ”även, det vill säga, under persern Kyros regeringstid”. Daniel indikerar då att medern Dareios, se Dan 5:31, är samma person som persern Kyros. Det som försvårar tolkningen är att samma personer har olika namn i olika regioner, det gäller ju även Daniel och hans vänner, se Dan 1:7. Förhoppningsvis kan framtida arkeologiska fynd där Dareios namn nämns hjälpa till i tolkningen här.]

7

Daniels första syn – fyra djur

[Kronologiskt inträffar synerna i kapitel 7 och 8 långt före händelserna i kapitel 5 och 6.]

1 I Belshassars första regeringsår [omkring 550 f.Kr.] hade Daniel en dröm och såg syner i sitt inre (i sitt huvud) när han låg på sin bädd.

[Belshassar var Nabonidus äldste son. Nabonidus kom till tronen 556 f.Kr. och regerade till 539 f.Kr. I Nabonidusrullen nämns att de regerade tillsammans i Nabonidus sjunde regeringsår, vilket är 549 f.Kr. Dock saknas uppteckningar för år fyra, fem och halva sjätte året. Belshassars första regeringsår är alltså någonstans mellan 553 och 550 f.Kr. Det är drygt tio år sedan Nebukadnessars död, se Dan 5:1-2. Daniel är omkring 60-70 år när han har denna syn.]

Han skrev ner huvudpunkterna i drömmen. 2 Här är skildringen:

Jag såg synen på natten. I synen blåste himlens fyra vindar, och det Stora havet [Medelhavet] rördes upp.

[Det Stora havet är ofta en referens till Medelhavet som är Israels gräns mot väster, men kan också profetiskt tala om folk och nationer, se Upp 17:15. Här verkar betydelsen vara hur det stormar politiskt och nya riken och stormakter växer fram. Den persiske kungen Kyros besegrar mederna 550 f.Kr. och den kommande stormakten Medo-Persien formas; en händelse som kommer att påverka hela världshistorien. Intressant nog tangerar dessa omvälvande världshändelser tidpunkten då Daniel har denna syn.]

3 Fyra stora vilddjur reste sig ur havet, vart och ett olikt det andra.

[Vers 17 gör det klart att dessa djur representerar fyra kungar och deras riken. Än i dag förknippas länder med djur. Sveriges riksvapen har t.ex. två lejon, drakar associeras med Kina, örnen med USA osv. Flera gånger betonas den symboliska karaktären i denna syn. Uttryck som ”liknade” och ”var som” används. Alla dessa djur är rovdjur, vilket beskriver djurens karaktär att jaga och hur dessa riken intar andra länder. Det kan vara värt att reflektera över att det djur som Jesus och hans rike liknas vid är ett lamm. De följande fyra djuren har en parallell i Nebukadnessars syn i kapitel 2 med de fyra delarna i statyn.]

1 (av 4) – Ett lejon med örnvingar

4 Det första [vilddjuret – som symboliserar en kung och ett rike, se Dan 7:17] liknade ett lejon, men hade vingar som en örn. Medan jag betraktade det rycktes vingarna av. Det lyftes upp från marken så att det stod på två fötter som en människa, och det fick ett mänskligt hjärta.

[Lejonet och örnen förknippas med det babyloniska riket. Nebukadnessar jämförs med båda dessa bilder i Bibeln, som ett lejon, se Jer 4:7; 49:19; 50:17, 44, och som en örn i Jer 49:22; Klag 4:19; Hes 17:3; Hab 1:8. Lejonet var också en av Babylons symboler. Över 100 lejon prydde den berömda Ishtarporten. Statyer med vingbeprydda lejon har hittats i Babylons ruiner och det antas att det var rikets symbol. Både lejonet och örnen är rovdjur. Lejonet är kungen på land och örnen är luftens konung.

Synen där vingarna tas bort kan symboliskt beskriva vad som hände med Nebukadnessar när han ödmjukades i kapitel 4. De sju åren då han var sinnessjuk for han inte fram och erövrade fler områden. Efter sin upprättelse styr han inte längre som ett vilddjur utan har fått ett mänskligt hjärta.]

2 (av 4) – En björn

5 Sedan fick jag se ett annat vilddjur [som symboliserar en kung och ett rike, se Dan 7:17]. Det såg ut som en björn. Det reste sig på ena sidan (var högre på ena sidan) och hade tre revben i gapet, mellan tänderna. Det fick uppmaningen: ”Res dig, sluka mycket kött!”

[Om det första riket är Babylon så följer sedan Medo-Persien, som är nästa stormakt i världshistorien. I kapitel 8 är det tydligt att det är Medien och Persien som avses, se Dan 8:3. Att ena sidan är högre kan indikera att Persien var den dominerande i alliansen. De tre revbenen skulle kunna symbolisera de tre stora segrarna – Babylon 539 f.Kr., Lydia 546 f.Kr. och Egypten 525 f.Kr.]

3 (av 4) – En leopard

6 Efter detta [efter det andra djuret] fick jag se ännu ett vilddjur [som symboliserar en kung och ett rike, se Dan 7:17]. Det såg ut som en leopard med fyra vingar på sin rygg (sidor) som såg ut som fågelvingar. Vilddjuret hade fyra huvuden och det fick stor makt (auktoritet att råda).

[Karaktärsdragen hos en leopard är snabbheten och dess blodtörst. De fyra vingarna ökar hastigheten för detta redan snabba djur. Detta beskriver exakt det grekiska riket som blixtsnabbt intog hela den då kända världen. Alexander den store blev kung bara 20 år gammal 336 f.Kr. På mindre än 10 år hade han intagit hela Medo-Persien ända till gränsen mot Indien. Det sägs att han då gråtit över att det inte fanns något mer territorium att inta. Att det var fyra vingar kan också anspela på jordens fyra hörn och att det skulle vara ett världsrike.

De fyra huvudena kan representera regenter, se Dan 2:38; Jes 7:8-9; Upp 13:3, 12. I synen förutsägs att det grekiska riket skulle mynna ut i fyra riken, och det är exakt vad som hände. Alexander dog 323 f.Kr. i staden Babylon på grund av alkoholförgiftning, bara 32 år gammal. Efter interna stridigheter delas riket upp mellan fyra av hans generaler.]

4 (av 4) – Ett fruktansvärt odjur

7 Efter detta [efter det tredje djuret] fick jag se ännu ett vilddjur [ännu ett rike, se Dan 7:17] i mina syner om natten. Det var fruktansvärt, skräckinjagande och mycket starkt. [Detta fjärde vilddjur passar inte in på någon existerande klassificering av ett djur.] Det hade stora tänder av järn. Det slukade och krossade, och det som var kvar trampade det under sina fötter. Det var olikt de tidigare djuren och hade tio horn. 8 Medan jag betraktade (reflekterade över) [de tio] hornen, sköt ett annat horn upp mellan dem och stötte bort tre av hornen. Det hade ögon som liknade människoögon och en mun som talade stora ting. [Stora och hädiska ord, enligt Upp 13:5.]

Det fjärde vilddjuret förgörs

9 Jag fortsatte att se. [Daniel hade i sin syn just sett hur ett litet horn hade trätt fram bland de tio hornen, under tiden han ser detta och betraktar det förändras synen.]

Troner sattes fram,

och den Gamle av dagar [Gud den evige Fadern bortom all tid, se även vers 13 och 22] satte sig ner.

Hans kläder var vita som snö,

och håret på hans huvud var som ren ull.

Hans tron var av eldslågor,

och hjulen på den var av flammande eld.

10 En flod av eld strömmade ut,

från hans närvaro.

Tusen gånger tusen tjänade honom,

och tiotusen gånger tiotusen stod redo att tjäna honom.

Han satte sig ner för att döma,

och böcker öppnades.

[Daniels uppmärksamhet riktades nu mot det lilla hornet.]

11 Jag fortsatte titta, eftersom [det lilla] hornet talade så stora ord. Jag såg vidare [i synen] ända tills odjuret dödades och dess kropp förstördes och kastades i den brinnande elden. 12 [Det sista vilddjuret förgörs helt.] Vad gäller de andra [tre] vilddjuren togs deras makt ifrån dem, men de tilläts leva ännu en bestämd tid och stund (längd av liv gavs till dem).

[Detta stämmer bra med historien. De tre tidigare imperierna absorberades in i varandra. Perserna och mederna tar över det babyloniska riket, som i sin tur övertas av grekerna osv. Däremot blir det fjärde riket helt förgjort och ersatt av en ny världsordning – Guds rike. På motsvarande sätt kollapsar inte statyn i kapitel 2 förrän den lägsta delen – fötterna och tårna av järn och lera – träffas av stenen, se Dan 2:41, 44-45.]

Guds rike

13 I synerna på natten såg jag något annat:

Jag tittade och fick se en människoson,

som kom med himlens skyar.

Han närmade sig den Gamle av dagar [Gud den evige Fadern bortom all tid],

och fördes (eskorterades) fram inför hans närvaro.

14 Åt honom [Messias] gavs makt och ära och herravälde (ett rike, konungslig auktoritet att regera),

och alla folk och stammar och språk ska tjäna (tillbe) honom.

Hans välde är ett evigt välde som inte ska ta slut,

och hans rike (kungavälde) ska aldrig gå under.

En ängel förklarar Daniels syn

15 Jag, Daniel, blev oroad (otålig) i min ande inom mig (i mitt skal). Synerna som jag sett i mitt huvud skrämde (förskräckte) mig. 16 Jag gick fram till en av dem som stod där [en ängel, kanske Gabriel som förklarar synen, se Dan 8:16; 9:21] och frågade vad allt det här kunde betyda. Han svarade mig och berättade vad det betydde:

17 ”De fyra stora vilddjuren är fyra kungar som ska träda fram (resa sig upp) på jorden [och regera över stora riken].

18 Men de heliga, som tillhör den Högste (Eljonin – plural), ska ta emot riket (börja regera).

De ska äga det (ha det i besittning) för evigt, ja, i evigheters evighet.”

[De heliga kan syfta på änglar eller människor som helgats, eller både och. De heliga nämns också i vers 21 och 25. Där utsätts de för förföljelse och motstånd. Arameiska Eljonin är ordagrant ”de Högste” i plural. Frasen används bara här och i vers 22, 25 och 27. Uttrycket motsvarar det hebreiska Elion, se Ps 7:18. Det är inte ovanligt att plural används som ett förstärkande attribut, flera hebreiska ord som liv, himlar, vatten osv., är nästan alltid i plural, och visar på fler dimensioner och aspekter än vad som ryms i singular. Här betonar ”de Högste” i plural troligtvis att Gud är majestätisk, men även hur han verkar ”mycket” och på många olika sätt. På samma sätt som det hebreiska ordet för Gud, Elohim, är i plural (men böjs som singular) anar vi en antydan på treenig Gud även här i Eljonin!]

19 [Efter denna kortfattade övergripande förklaring vill Daniel veta mer. Särskilt det fjärde vilddjuret hade väckt Daniels intresse.] Jag ville veta innebörden av (den fulla sanningen om) det fjärde vilddjuret. Det var olikt alla andra, skräckinjagande med tänder av järn och klor av brons. [Klorna är en ny detalj som inte nämndes i Dan 7:7.] Det krossade och slukade det den dödat och sedan trampade och krossade vilddjuret det som var kvar under fötterna. 20 Jag ville också förstå betydelsen av de tio hornen på dess huvud, och det nya [det elfte] hornet som sköt upp där. Det hade gjort så att tre horn fallit av och det [nya hornet] såg större ut än de övriga hornen. Det hade ögon och en mun som talade stora ord. [Det verkade ha tagit över ledarrollen bland hornen.] 21 Medan jag tittade började hornet [det elfte nya hornet] föra krig mot de heliga [Dan 7:18] och besegrade (ha makt över) dem, 22 tills den Gamle av dagar [Gud den evige Fadern bortom all tid, se även vers 9 och 13] kom. Han dömde och gav den Högstes (Eljonins) heliga rätt (en frikännande dom eller rätten att döma). Sedan kom tiden för de heliga att ta riket i besittning.

[Ängeln förklarar nu för Daniel betydelsen av det fjärde odjuret, de tio hornen, det lilla hornet och det slutgiltiga Gudsriket.]

23 Då svarade han:

”Det fjärde vilddjuret är ett fjärde rike som ska komma på jorden.

Det är annorlunda från alla de andra rikena.

Det ska sluka hela jorden, trampa och krossa den.

24 De tio hornen är tio kungar som ska uppstå (resa sig, komma till makten) i detta [fjärde] rike.

Efter dem [de tio kungarna] ska en annan kung uppstå (resa sig, ta makten).

Han kommer att vara annorlunda än de tidigare kungarna, och han kommer att trycka ned (slå ned) tre kungar.

25 Han ska tala mot den Högste. [Upp 13:5-6]

Han ska trakassera (nöta ut, trötta ut, plåga) den Högstes (Eljonins) heliga.

Han ska försöka (hans uppsåt är) att ändra tider (högtider och heliga dagar) och lagen,

och de [den Högstes heliga] ska vara under hans hand (styre),

i en tid, tider och en halv tid [motsvarar troligtvis 3,5 år].

[Det arameiska ordet för tider är zeman, och beskriver en speciell tidpunkt. Tider och lagen syftar troligen på Herrens (Jahvehs) högtider, se 2 Mos 23:14-17. Det kan också tolkas som att högtider ska ändras genom nya lagar. Andra förslag är att det gäller förändringar av hur dagar och veckor räknas. Efter franska revolutionen användes under några år ett system med tiodagarsvecka.

Det sista uttrycket ”en tid, tider och en halv tid” använder ett annat arameiskt ord för tid (aram. aidan). Detta har att göra med kronologisk tid och motsvarar troligtvis ett år, och tolkas naturligast så i uttrycket i Dan 4:13 där Nebukadnessar är galen i sju tider. Första uttrycket ”en tid” motsvarar i så fall ett år. Det andra ”tider” är i plural, och tolkas ofta som två år. Det sista ”en halv tid” motsvarar ett halvår. Summan av 1 + 2 + 0,5 är 3,5 år. Det stämmer även med antal dagar i Dan 12:7, 11, 12. Uttrycket återfinns även centralt i en kiasm i Uppenbarelseboken tillsammans med samma tidsperiod, även angiven som 1 260 dagar och 42 månader, se Upp 12:14; 11:3; 12:6; 11:2; 13:5.]

26 Domen verkställs [den himmelska domstolen samlas och beslutar mot denna arroganta sista kung].

Hans välde (rätt att regera) ska tas ifrån honom – förgjord och utplånad för all framtid!

27 Sedan ska riket

och väldet

och makten över rikena under himlen

ges till det folk som är den Högstes (Eljonins) heliga.

Hans rike är ett evigt rike, och alla härskare ska tjäna och lyda dem.”

28 Här slutar denna skildring [av drömmen och synerna]. Jag, Daniel, blev skräckslagen av mina tankar [över det jag sett och förstått skulle ske i framtiden] och mitt ansikte bleknade (glansen förändrades). Men allt detta [drömmen och ängelns tolkning] behöll jag i mitt hjärta (för mig själv).

[Denna dröm har många paralleller med Nebukadnessars dröm av statyn i Dan 2. Där beskrivs de fyra rikena utifrån människans ögon – dyrbara metaller som är vackra och glänsande. Gud däremot ser deras inre karaktär och beskriver dem som vilddjur, se även Matt 7:15 där Jesus beskriver hur falska profeter är som rovlystna vargar. Rent strukturellt hör också dessa två syner ihop i det kiastiska mönstret som finns i Daniels bok, se inledningen. Tillsammans ger dessa syner flera detaljer. Det finns även tidigare exempel där två drömmar stryker under sanningen i drömmen. Farao hade två drömmar om den kommande hungersnöden, se 1 Mos 41:1, 5. Josef får förklaringen att anledningen till att det var två drömmar var därför att händelsen var ”fast bestämd av Gud och skulle ske snart”, se 1 Mos 41:32.]

8

Daniels andra syn – baggen och bocken

[Kronologiskt inträffar synerna i kapitel 7 och 8 långt före händelserna i kapitel 5 där Belshassars fest beskrivs. Att Daniel hade haft dessa syner drygt tio år före den händelsen hjälpte honom att tyda skriften på väggen. Från och med kapitel 8 och fram till slutet av boken är texten skriven på hebreiska. Mittensektionen, mellan 2:4 och 7:28, är skriven på arameiska. Synerna i kapitel 2, 7 och 8 har flera beröringspunkter där samma riken beskrivs. Växlingen tillbaka till hebreiska, här i kapitel 8, indikerar att synen här riktar sig speciellt till det judiska folket. Från att ha handlat om övergripande världshändelser, beskrivs nu mer i detalj hur stormakterna kommer att påverka Israel och templet, se Dan 8:9, 11.]

1 I kung Belshassars tredje regeringsår [över Babylon, omkring 551-550 f.Kr.] såg jag, Daniel, ännu en syn efter den jag först hade sett [två år tidigare, se Dan 7:1]. 2 I denna syn såg jag mig själv i den befästa staden Susa, i provinsen Elam. Jag såg mig själv stå vid vattendraget Ulaj.

[Susa ligger 38 mil öster om Babylon, och 20 mil norr om Persiska viken. På Daniels tid var det en jämförelsevis obetydlig liten stad, men den skulle bli Persiens huvudstad. Även platsen för synen förstärker den profetiska exaktheten i budskapet. Det är här den persiske kungen Xerxes I, som regerade 486-465 f.Kr., kommer att bygga ett stort palats ett århundrade senare. Det är i detta kungliga palats som händelserna i Esters bok så småningom kommer att utspela sig, se Est 1:2. Här var Nehemja kung Artashastas munskänk 446 f.Kr., se Neh 1:1, 11.

I sin tjänst i Babylon hade Daniel säkert besökt Susa några gånger. Enligt den judiske historikern Josefus var Daniel fysiskt på plats i Susa när han såg denna syn, men att han bara några dagar senare är i tjänst hos kungen talar för att han inte var så långt borta från Babylon, se Dan 8:25. Ulaj var en 250 meter bred grävd kanal nordost om staden.]

Baggen

[Daniel får nu se en syn med en bagge och en bock. En ängel förklarar lite senare synen för Daniel. Baggen med två horn symboliserar det medo-persiska riket, se Dan 8:20. En passande bild. Den grekiske historikern Ammianus Marcellinus beskriver hur den persiska befälhavaren bar en bagges huvud i guld när han ledde armén.]

3 Jag lyfte min blick och såg en bagge med två horn stå vid kanalen. Den hade två långa horn [som representerar Medien och Persien]. Ett horn var längre (högre) än det andra, och det längsta växte fram sist. [Perserna blev med tiden den dominerande nationen i denna allians. Denna detalj överensstämmer också med bilden av björnen som ”reste sig på ena sidan”, se Dan 7:5.] 4 Jag såg hur baggen stångade mot väst (havet, dvs. Medelhavet), norrut och söderut. [Medo-Persien utvidgade sitt rike i dessa tre riktningar, men inte österut.] Inget vilddjur [annat rike] kunde stå emot den och ingen kunde rädda något ur dess våld. Den gjorde vad den ville och blev mäktig (agerade arrogant).

Bocken

[Ängeln identifierar också bocken i klartext, det är det grekiska riket, se Dan 8:21.]

5 Medan jag såg detta (reflekterade över det jag sett och försökte förstå), fick jag se en bock [Grekland] komma västerifrån [och utmana baggen]. Den rörde sig snabbt över hela jorden utan att ens röra vid marken. Bocken hade ett framträdande horn i pannan [Alexander den store]. 6 Den kom emot baggen med de två hornen, den som jag sett stå vid vattendraget [kanalen Ulaj], och rusade emot honom i våldsam vrede (i hettan av sin kraft). 7 Jag såg [i min syn] hur bocken kom fram till baggen i förbittring och bröt av hans två horn. Baggen hade inte kraft att stå emot honom. Bocken kastade baggen på marken och trampade ner honom. Ingen kunde befria baggen från bockens våld (hans hand). 8 [Denna seger gjorde att geten tog baggens plats.] Bocken blev ännu större (agerade ännu mer arrogant), men när den stod på höjden av sin makt bröts det stora hornet av. Fyra andra [horn] växte fram i dess ställe, mot himlens fyra väderstreck.

[De fyra framträdande hornen refererar till Alexander den stores efterträdare. Efter hans död 323 f.Kr. delades riket under en tjugoårsperiod med många stridigheter bland fyra av hans generaler. Kassandros, tog Makedonien och Grekland; Lysimachos, tog Trakien och Mindre Asien; Seleukos, tog Syrien och området åt öster; och Ptolemaios, tog Egypten och Israel.]

Fyra horn

9 Från ett av dem [de fyra hornen] sköt det ut ett nytt litet horn. [Detta horn identifieras med Antiochos IV Epifanes som var kung i seleukidriket 175-164 f.Kr.] Det växte och blev mycket stort, mot söder, mot öster och till det ”vackra landet” [Israel].

[Termen ”det vackra landet”, ordagrant ”ornamentet” eller ”det utsmyckade landet”, används om Israel. Även om det är ett vackert och naturskönt land så är anledningen till titeln att Gud har utvalt detta land, se även Dan 11:16, 41; Jer 3:19. Detta horn är ett annat horn än det som refereras till i Dan 7:8.]

10 Det lilla hornet växte ända upp till himlens härskara [Guds änglar, se 1 Kung 22:19], och kastade några ur hären och några av stjärnorna ner till jorden, och trampade på dem.

[Denna kung, det lilla hornet som väl stämmer in på Antiochos IV Epifanes förföljde Guds folk, vanhelgade templet och försökte förgöra den judiska tron. Himlens härskara och stjärnorna syftar troligtvis på det judiska folket, termerna verkar användas så i Dan 8:24; 12:3. På väg hem från ett fälttåg i Egypten plundrar Antiochos templet i Jerusalem och dödar 40 000 judiska män, kvinnor och barn i en massaker och lika många deporteras och säljs som slavar. I december 167 f.Kr. vanhelgar han templet genom att sätta upp ett Zeusaltare i templet och offra griskött. Dessa händelser i den mellantestamentliga perioden finns nedskrivna i Mackabeerböckerna, se t.ex. 2 Mack 5:11-14, 1 Mack 1:54.]

11 Ja, det lilla hornet växte (blev ännu mer arrogant) mot härskarornas furste [Gud]. Det upphävde det dagliga [offret] till honom [morgon- och kvällsoffret i templet, se 2 Mos 29:38-42; 5 Mos 28:3-8] och platsen där hans helgedom stod revs ner. 12 En ondskefull krigsliknande operation fördes mot det dagliga offret.

[Den första delen av vers 12 är svåröversatt. Ordagrant är det fyra ord där det första är ”och en här/militär”. Det andra kan betyda ”vara mot” eller ”överlämna”. Det tredje ordet är ”det dagliga” och det sista är i eller på ”synd”. Det ”dagliga” (i vers 11, 12 och 13) syftar främst på det dagliga brända morgon- och kvällsoffret i templet i Jerusalem, men kan också indikera att syfta på den kontinuerliga tempeltjänsten med alla olika typer av funktioner. Orsaken att allt detta avbryts är en militär offensiv. Ordet ”synd” används även om uppror mot Gud, så betydelsen kan också vara att på grund av Israels avfall och överträdelse tillåter Gud det dagliga offret att upphöra.]

Sanningen kastades ned på marken, och hornet var framgångsrikt i allt det gjorde [under en begränsad tid]. [Under de fruktansvärda åren 167-164 f.Kr. var det judiska folket under Antiochos tyranni.]

[Daniel får nu i synen höra en himmelsk konversation mellan två änglar. Uttrycket ”en av de heliga” används i Dan 4:13, 23 om änglar i himlen.]

13 Sedan hörde jag en av de heliga tala, och en annan av de heliga [en annan ängel] fråga den som talade: ”Hur länge ska dessa hädelser i synen pågå – de dagliga offren [upphöra], överträdelsen (avfallet) som kommer ödelägga helgedomen och härskaran som trampas ned?” 14 [Konversationen mellan änglarna var till för Daniels skull] Han svarade mig: ”Under 2 300 kvällar och morgnar, sedan ska helgedomen bli upprättad (renad).”

[Versen avslutas med att templet ska helgas på nytt. Detta uppfyllande skedde tydligast i historien den 14:e december 164 f.Kr. när Judas Maccabeus renade och återinvigde templet, se 1 Mack 4:52. På Jesu tid och än i dag firas chanukka för att högtidlighålla minnet av denna händelse, se Joh 10:22-23. De 2 300 kvällarna och morgnarna syftar på tiden före denna händelse. Den kan tolkas på två sätt. Antingen är det hela dagar eller antal offer. Om det är 2 300 dagar motsvarar det drygt 6 år. Räknar man två offer per dag, så motsvarar 2 300 offer 1 150 dagar, vilket är drygt 3 år. Det är ingen tvekan om att Antiochos åsyftas i denna profetia och både 6 år och 3 år före 164 skedde stora händelser. År 170 f.Kr. mördades en överstepräst och i december 167 f.Kr. vanhelgades templet. Som det ofta är med Bibelns profetior finns det ett dubbelt uppfyllande. Det gäller även denna profetia. I vers 26 får Daniel förklarat att detta gäller ”en avlägsen framtid”. Jesus refererar också till att detta är något som ska hända i framtiden, se Matt 24:15. En kommande händelse då Antikrist försöker ta Guds plats av tillbedjan i templet, se även 2 Thess 2:4; Upp 13:14-15.]

Synen förklaras

15 Medan jag, Daniel, såg synen försökte jag att förstå den. Plötsligt fick jag se en som såg ut som en man (mäktig hjälte) stå framför mig. 16 Sedan hörde jag en människas röst över Ulaj [mellan flodbankarna] som ropade: ”Gabriel [en Guds ängel, hans namn betyder ”gudsman” eller ”Guds krigare”], förklara synen för honom.”

[I Dan 12:6-7 finns en liknande beskrivning där en himmelsk varelse svävar över flodvattnet, förutom att där är det över floden Tigris. Denna vers är första gången en ängel nämns vid namn i Bibeln. Ängeln Gabriel kommer även till Sakarias, Johannes Döparens pappa, och Maria, se Luk 1:19, 26. Mikael, som kallas ärkeängel, är den enda andra ängeln som namnges i Bibeln, se Dan 10:13, 21; 12:1; Jud 1:9; Upp 12:7.]

17 Så han [ängeln Gabriel] kom till platsen där jag stod. När han kom nära blev jag förskräckt och föll ned på mitt ansikte, men han sa till mig: ”Förstå, du människa, att [fullbordan för] synen gäller den sista tiden.” 18 Medan Gabriel talade med mig föll jag ned i vanmakt (tappade jag medvetandet), med mitt ansikte mot marken. [Jämför Johannes liknande upplevelse i Upp 1:7. Samma ord används också om Jonas ”djupa sömn” i stormen, se Jona 1:5.] Men Gabriel rörde vid mig och reste mig upp igen där jag tidigare stått.

19 Sedan sa han [ängeln Gabriel]:

”Nu ska jag förklara (uppenbara) för dig vad som ska ske under vredens sista tid, för den [den här synen] handlar om den sista tiden.

20 Baggen som du såg [vid floden Ulaj, se vers 3], den med de två [långa] hornen, är [representerar] Mediens och Persiens kungar.

21 Bocken är [representerar] Greklands (Javans) kung, och det stora hornet mellan ögonen [symboliserar] den förste kungen [Alexander den store].

22 Hornet som bröts av och de fyra andra som växte fram i dess ställe [Dan 8:8] betyder att fyra riken ska uppstå ur hans folk, men de ska inte ha hans [den förste kungens, Alexander den stores] styrka. 23 Mot slutet av deras riken, när överträdelserna (synderna, upproret) har fyllt sitt mått, ska en skamlös (fräck, okänslig) och listig (klurig) kung uppstå.

[Ordet skamlös är ordagrant en person med ett ’starkt ansikte’ vilket antyder att han inte visar några känslor och inte har medlidande. I 5 Mos 28:50 används samma ord för en hård nation som inte har respekt för de gamla eller förbarmande över den unga generationen. Ordet för ’listig’ är ’förstå gåtor’ och kan beskriva hur han är någon som skapar intriger och är skicklig i att dölja sina intentioner. Det kan också tolkas som att han är en duktig politiker som kan lösa svåra politiska konflikter. En annan tolkning är att det handlar om inblandning av ockult verksamhet.]

24 Hans styrka ska bli stor, men det är inte hans egen.

[Antyder demoniskt inflytande, se även Upp 13:2; 2 Thess 2:9.]

Han ska orsaka fruktansvärd förödelse.

Han ska lyckas i allt han tar sig för.

Han ska förgöra många mäktiga [folk] och det heliga folket.

25 Genom sin kunskap (finurlighet) ska han lyckas med sitt svek (bedrägeri, ha svek i sin hand).

Han ska ha en arrogant attityd (bli stor i sitt eget sinne).

Utan förvarning (med fred, i stillhet) ska han förgöra många.

[Betydelsen kan vara ”med lätthet” eller ”genom en falsk fred” eller när allt är stilla och fridfullt.]

Han ska till och med sätta sig upp mot furstarnas Furste och krossas, men inte av människohand.

26 Synen du sett om [de 2 300] kvällarna och morgnarna stämmer. [Denna detalj verkar särskiljas.] Men försegla den [så den blir bevarad] för den syftar på en avlägsen framtid.”

27 Jag, Daniel, blev helt utmattad. [Synen påverkade honom både psykiskt och fysiskt.] Jag var sjuk i flera dagar [oförmögen att ta mig ur sängen]. Sedan [när jag återfått krafterna] stod jag upp och återgick till min tjänst hos kungen [i Belshassars regim i Babylon]. Jag var skräckslagen (förundrad, handfallen) över synen, och ingen kunde förklara den. [Daniel hade sett kungar men inga namn och exakta tider.]

9

Daniels tredje syn – sjuttio sjuperioder

[Dareios första regeringsår började 539 f.Kr. då han tog över Babylon, se Dan 5:31. Händelserna i detta kapitel sker tolv år efter Daniels andra vision som återges i kapitel 8. Daniel är nu i 80-årsåldern.]

1 Detta hände under Dareios första regeringsår [omkring 539 f.Kr.]. Han var Ahasveros (Xerxes) son och en ättling av mederna [en folkgrupp inom det persiska riket]. 2 Under Dareios första år som kung läste jag, Daniel, skrifterna [bl.a. Jeremia, Jesaja, Moseböckerna och Psaltaren]. Jag lade märke till Herrens ord till profeten Jeremia att antalet år som Jerusalem ska ligga i ruiner hade förutsagts. Det var 70 år.

[Profeten Jesaja nämner Kyros vid namn två hundra år tidigare, se Jes 44:28; 45:13. Jeremia hade profeterat om det judiska folkets 70-åriga fångenskap i Babylon, se Jer 25:10-11. Den första profetian kom 605 f.Kr., samma år som Daniel och hans vänner blev bortförda till Babylon, se Jer 25:1. Daniel hade säkert sett och hört Jeremia predika i Jerusalem innan han som tonåring deporterades till Babylon.

Jeremia är kvar i Jerusalem och skriver flera brev till sina landsmän i Babylon. I ett brev, troligen skrivet inte så långt efter att Jerusalem erövrats 597 f.Kr., se Jer 29:1-2, påminner han om att när 70 år har gått för Babel ska judarna föras tillbaka till sitt land och att Gud vill ge dem frid, en framtid och ett hopp, se Jer 29:10-13. När Daniel nu läser dessa skrifter har han varit i Babylon i 66 år. Daniel inser att det bara är några år kvar innan det Jeremia profeterat ska ske. Det visar sig att samma år som Daniel skriver detta kommer Kyros tillåta judarna att återvända, och en första grupp reser så småningom tillbaka för att bygga upp templet. Uppmaningen till bön i Jer 29:12-14 är en av anledningarna till att Daniel börjar be när han läst detta. Senare kommer även Sakarja att referera till en 70-årsperiod från templets förstörelse 586 f.Kr. fram tills det var uppbyggt igen och invigdes 516 f.Kr.

Det är intressant att se Daniels syn på skrifterna. Redan på 500-talet f.Kr. refererar han till Jeremia som Guds ord. Han citerar även från Moseböckerna och Psaltaren i sin bön. Se också 2 Krön 36:20-22. Jeremia hade förutsagt 70 års fångenskap, och Daniel trodde på ett bokstavligt uppfyllande av det profetiska ordet.]

Daniels bön

3 Då vände jag mitt ansikte till Herren Gud (Adonai Elohim). [Daniel riktade sin blick mot himlen, se 1 Kung 8:22; Joh 17:1.] Jag sökte honom i bön och vädjanden (enträgna, ödmjuka och innerliga böner om nåd) och fastade i säck och aska. [Daniel följde den judiska seden att ta på sig obekväma sträva kläder av get- eller kamelhår och strö aska på huvudet. En yttre handling som visar inre sorg och genuin bön, se 1 Mos 37:34; Neh 9:1; Est 4:1, 3; Jes 58:5; Jer 49:3; Hes 7:18; Joel 1:8; Matt 11:21.] 4 Jag bad till Herren (Jahveh), min Gud (Elohim), och bekände [prisade Guds storhet och erkände min personliga synd och mitt folks synd]:

”Jag ber dig, Herre (Adonai), min Gud (El), den store och skrämmande (som inger vördnad och respekt), du som håller fast vid förbundet och nåden (den omsorgsfulla kärleken) mot dem som älskar dig och håller ditt bud. [5 Mos 7:9] 5 Vi har

syndat (ordagrant ’missat målet’) [Israel hade misslyckats att vara ett heligt folk],

gjort fel (ordagrant ’böjt, svängt’, vikit av från den rätta vägen, handlat förvrängt, förvridet),

varit gudlösa och

vikit av från dina bud och befallningar.

6 Vi har inte lyssnat till dina tjänare profeterna, som talade i ditt namn till våra kungar, våra ledare (furstar), våra förfäder (fäder) och till allt folket i landet.

7 Herre (Adonai), du är rättfärdig – vi är vanärade (har skam). [Hebreiskan har en stark kontrast: ordagrant ’till dig rättfärdighet – till oss skam’. Sedan fångenskapen och Jerusalems förstörelse 586 f.Kr. var Israel offentligt vanärade bland hednafolken.] Så är det idag med Juda folk, Jerusalems invånare och hela Israel, både de som bor nära och de som bor långt borta i alla de länder dit du har fördrivit dem, eftersom de var trolösa mot dig. 8 Vi måste skämmas (till oss skam). Våra kungar, ledare (furstar) och våra förfäder (fäder) skäms, för vi har syndat mot dig.

9 Hos Herren vår Gud finns barmhärtighet (oändlig nåd) och förlåtelse (Ordagrant: ’till Adonai vår Elohim finns barmhärtigheter och förlåtelser’, pluralformen förstärker Guds stora barmhärtighet och hans överflödande förlåtelse), även om vi har gjort uppror mot honom. 10 Vi har inte lyssnat till Herren vår Guds röst. Vi har inte följt (vandrat efter) den undervisning som han gav oss genom sina tjänare profeterna. [Jer 3:13; 26:4; 32:23]

11 Hela Israels folk övergav din undervisning (korsade en gräns) och vek av [bort från din väg], och vägrade lyda (lyssna till din röst). Det är anledningen till den förbannelse och ed som står i Mose, Guds tjänares, undervisning (hebr. Torah) [5 Mos 28:64-68], eftersom vi har syndat mot dig. 12 Han höll sina ord som han hade talat mot oss och våra ledare som styrde över oss. [Ordagrant ’domare som dömde oss’, men syftar troligen på alla ledare, se vers 6, som medvetet hade lett folket bort från Gud.] Herren lät en stor olycka (denna ondska, lidande) [den pågående exilen] komma över oss. Inget liknande har skett under himlen som det som har hänt med Jerusalem. [Jer 35:17; 36:31] 13 Just precis som det står skrivet i Mose undervisning (hebr. Torah), kom allt detta onda (denna olycka) över oss. Trots detta har vi ännu inte försökt försona oss med Herren vår Gud. [Ordagrant ’blidka hans ansikte’, att vända sitt ansikte mot någon är ett tecken på favör och välvilja.] Vi har inte vänt oss bort från (slutat med) våra missgärningar (synder) och börjat söka (fråga efter, lyda) din sanning [dina levnadsregler och din moral i din undervisning]. 14 Därför vakade Herren över olyckan (som en vaktpost, och tillät den komma). [Citat från Jer 1:12. Ordet ”vaka” är ovanligt och kan användas både i betydelsen att vara på vakt mot att något ska ske och att vaka och vänta efter att ha förberett något som ska ske. Ett exempel där ordet används så är just i Jeremia, som Daniel just har läst, där Gud vakar för att riva ner men även bygga upp, se Jer 31:28.] Herren vår Gud är rättfärdig i allt han gör, men vi lyssnade inte på hans röst.

15 Herre (Adonai) vår Gud (Elohim), du använde din kraft (använde din starka hand) och förde ditt folk ut ur Egypten [2 Mos 12-15]. Det gjorde att ditt namn blev känt, som det är än idag. Men vi har syndat och varit gudlösa. [Versen är en sammanfattning av Jer 32:17-23, den bok som Daniel blivit berörd av och som har rört honom till denna bön, se Dan 9:2.] 16 Herre, för all din rättfärdighets skull (eftersom du alltid gör det som är rättvist och rätt), vänd bort din vrede och ilska från din stad Jerusalem, ditt heliga berg. På grund av våra synder och våra förfäders (fäders) skuld blir Jerusalem och ditt folk hånat av alla folk omkring oss. [Jer 29:18] 17 [Daniel har bett om staden Jerusalems upprättelse, se vers 16, nu fortsätter han att be för templets återuppbyggande.] Nu, vår Gud! Hör din tjänares bön och vädjanden (enträgna, ödmjuka och innerliga böner om nåd). Låt ditt ansikte lysa över din helgedom [templet i Jerusalem] som ligger i ruiner. [5 Mos 6:25]

18 Böj ditt öra (lyssna noga) och hör! [Min bön till dig, men även folkets hån, se vers 16.]

Öppna dina ögon och se på vår ödeläggelse [städer i ruiner i vårt land] och staden [Jerusalem],

som är uppkallad efter ditt namn.

Det är inte på grund av våra egna rättfärdiga handlingar vi kommer till dig med våra vädjanden (enträgna, ödmjuka och innerliga böner om nåd),

utan på grund av din stora barmhärtighet (oändliga nåd).

[Här, och i vers 9, används rachamim, ett av flera hebreiska ord för nåd och barmhärtighet. Ordet förekommer bara i plural i Bibeln. Det illustrerar hur Guds nåd är oändlig. Ett ord som inte finns i singular är omöjligt att räkna. Det har ingen början och inget slut. Detta ord visar på den dimensionen i nåden som gör den obegränsad.]

19 Herre (Adonai), hör [vår bön]!

Herre (Adonai), förlåt [vår synd]!

Herre (Adonai), agera!

Dröj inte, min Gud (Elohim),

[inte för min skull utan] för din skull,

för din stad

och ditt folk som bär ditt namn (är uppkallat efter ditt namn).”

Gabriels budskap om de 70 sjuperioderna

20 Medan jag fortfarande talade, bad och bekände min synd och mitt folk Israels synd inför Herren, min Gud, och bar fram min bön inför Guds heliga berg 21 kom Gabriel till mig. [Innan Daniel avslutat sin bön sänder Gud bönesvaret.] Jag hade sett honom i den förra synen [tolv år tidigare, se Dan 8:1]. Han kom när jag var alldeles utmattad, vid tiden för kvällsoffret [klockan 15-16], medan jag fortfarande talade och bad. [Ordet ”alldeles utmattad” kan också betyda ”flygande hast”, och i så fall beskriver det hur Gabriel kom snabbt. Båda översättningarna är möjliga, men tröttheten utifrån bön och fasta verkar ändå stämma bättre i sammanhanget, se Dan 9:3; 10:2, 8.]

22 ”Men förstå”, han [ängeln Gabriel] talade med mig och sa: ”Daniel, jag har nu kommit för att låta dig bli vis och få förstånd. 23 Redan när du började vädja (i bön om nåd) [idag], gick ett ord [bönesvar] ut, och jag har kommit för att berätta det, för du är högt älskad (dyrbar). Ge akt på ordet (lyssna noga) så att du kan förstå uppenbarelsen.

[Gabriel kommer att tala om 70 sjuperioder som rör det judiska folket. Hebreiskan använder ordet ”shavuim” som betyder 7 av något slag. Det anger en tidsperiod på 7 utan någon enhet på samma sätt som ”ett dussin” på svenska kan syfta på 12 stycken av något vad som helst. Sjuperioderna kan syfta på 7 år, 7 dagar, 7 månader eller en symbolisk ”fulländad” tid. År är dock den mest troliga enheten, i inledningen talas t.ex. om 70 år. Ett vanligt uttryck för en sådan här ”sjuperiod” eller vecka av år är då ”årsvecka”. En för judarna välbekant sjuårsperiod var också det sjunde sabbatsåret för landet då åkrarna skulle ligga i träda, se 3 Mos 25:1-6. Vart sjunde sådant år, dvs. det 49:e året, var ett jubelår. Det var ett år då hela samhället fick en nystart – alla lån avskrevs och landområdena återgick till sina ursprungliga ägare, se 3 Mos 25:7. Detta system med både plan- och marknadsekonomi säkerställde att även om föräldragenerationen gjort dåliga val skulle inte barnen behöva ärva deras skulder. När Mose fick denna förordning kom det också med en varning. Om det judiska folket inte höll denna princip skulle de bli kringspridda bland folken, se 3 Mos 26:33-35; Jer 34:12-22.

Systemet med sabbatsår började gälla när israeliterna kom in i landet, se 3 Mos 25:2. När Salomo började bygga templet var det 480 år efter uttåget ur Egypten, se 1 Kung 6:1. Samma varning om att folket skulle bli kringspridda ger Gud till Salomo, se 1 Kung 9:6-9. Det nämns att Salomo tog ut höga skatter av folket och troligtvis hölls inte dessa sabbatsår, se 1 Kung 5:13-14; 12:6-11. Detta resulterar i Jerusalems belägring 605 f.Kr. och Jerusalems fall 586 f.Kr. Det är värt att notera att det norra riket faller redan 722 f.Kr. Deras avfall var större än det södra rikets. De höll inte ens sabbaten en gång i veckan eller de andra högtidsdagarna, vilket kan vara anledningen till att deras tid rann ut snabbare.

Stora profetiska händelser har skett vart 490/500 år i Israels historia:

- Abraham föds, ca 1950 f.Kr.

- Uttåget ur Egypten, ca 1450 f.Kr.

- Första templet invigs, 996 f.Kr.

- Templet återinvigs, 516 f.Kr.

- Jesus föds 8-4 f.Kr., dör och uppstår 30 eller 33 e.Kr.

I själva definitionen av jubelår finns en viss osäkerhet i formuleringen om jubelåret ska inkluderas eller läggas till det 49:e året så att cykeln blir 50 år. Det gör att cykeln kan variera mellan 490 och 500 år. De 40 åren i ökenvandringen verkar inte räknas med, vilket gör att det finns en marginal, se 1 Kung 6:1.]

24 Sjuttio sjuperioder [70 årsveckor vilket motsvarar 490 år] är bestämda (ordagrant ’ristade’ eller ’utskurna’) över ditt folk [det judiska folket] och din heliga stad [Jerusalem]. [En bestämd tidsperiod är ’utskuren’ som specifikt berör det judiska folket, Jerusalem och Israel. Anledningen är:]

För att få ett slut på överträdelsen.

För att försegla synder.

För att sona (övertäcka) skulden.

För att införa en evig rättfärdighet.

För att försegla synen och profetian (som med ett sigill).

För att smörja (avskilja till helig tjänst) det allra heligaste.

[Det allra heligaste syftar troligtvis på templet, och då specifikt på Gudsstaden och det framtida templet i Jerusalem. Hesekiel var samtida med Daniel och hans syn i kap 40-48 var inte okänd.]

[Nu delas de 70 sjuperioderna in i tre grupper: 7, 62 och 1. Den sista delen har två halvor.]

25 Det ska du veta och förstå att från det att ett ord (en order) om att

återställa och bygga upp Jerusalem igen,

till en smord (messias), en furste [kommer],

ska det vara 7 sjuperioder [49 år].

Under 62 sjuperioder [434 år]

ska den [staden Jerusalem] på nytt bli uppbyggd,

med torg (marknadsplats och gator) och försvarsmurar (eller vattensystem),

även under svåra tider. [Neh 4:1; 9:36-37]

26 Efter de 62 sjuperioderna [434 år] ska en smord (Messias) bli avlägsnad (utrotad, avrättad, se 3 Mos 7:20; Jes 53:8),

och han ska inte ha något (vara längre).

[Kungar i Israel smordes, så en smord eller en messias kan syfta både på en ”vanlig” kung och på den kommande Messias. Även Kyros kallas ”min smorde” i Jes 45:1. Den sista delen är inte helt tydlig. Vad är det han inte ska ha längre? Utifrån sammanhanget så ska den här kungen upphöra att ha rollen som kung/messias för sitt folk. Det går också att tolka ”inte ha något” som att han ska avrättas fattig och utblottad. Ur ett messianskt perspektiv kan denna vers beskriva hur Jesus kom som en tjänare för att dö för världens synd, utblottad på korset.]

Staden och helgedomen [Jerusalem och templet] ska förstöras av en kommande ledares folk [trupper],

dess [templets] förstörelse ska komma som en störtflod [hastigt och helt förödande].

[Templet vanhelgades 167 f.Kr. av Antiochos IV Epifanes. År 70 e.Kr. förstörde romarna Jerusalem och templet, något som även Jesus förutsade, se Luk 19:44.]

Ända till slutet är det bestämt (inristat) [förutbestämt genom Guds beslut, se Jes 10:23; 28:22]

att det ska råda krig med förödelse [plural].

27 Han [en framtida ledare – antikrist] ska sluta en stark överenskommelse (pakt)

med många folk för en sjuperiod [7 år].

Efter en halv sjuperiod [3,5 år] ska han avskaffa slaktoffer och matoffer.

På styggelsers vinge ska förödaren komma.

[En vinge är en bild på något som sprider ut sig och täcker allt, se Jes 8:8. En annan tolkning är att det är i en del av templet, en ”vinge” av byggnaden.]

Detta ska fortgå tills det fast bestämda slutet utgjuts [ett gudomligt straff kommer, se vers 11] över förödaren.”

[När Daniel får denna uppenbarelse ligger Jerusalem och templet i ruiner. Det måste ha varit en uppmuntran att höra att staden och templet skulle byggas upp igen, men också smärtsamt att en ny ödeläggelse förutsades och att svåra tider är bestämda till slutet.

Det finns många olika tolkningar och spekulationer kring vad de sjuttio sjuperioderna står för. Det repetitiva mönstret som är vanligt i Bibelns profetior kan vara en hjälp för tolkningen. T.ex. vanhelgades templet 167 f.Kr. av Antiochos IV Epifanes, återinvigdes 164 f.Kr. för att på nytt ödeläggas 70 e.Kr. av romarna. Det som är klart är att tidsperioden gäller det judiska folket och Jerusalem, se vers 24. Profetian börjar med sex saker som ska ske för det judiska folket under 70 sjuperioder – vilket troligtvis motsvarar en period på 490 år. Denna period är i sin tur uppdelad i tre perioder 7 + 62 + 1, där den sista delen har två halvor. Översatt till år motsvarar det 49 + 434 + 3,5 + 3,5 år.

Jesus refererar till den sista delen av denna syn som en framtida händelse, se Matt 24:15. Paulus skriver om det som något som ännu inte skett, se 2 Thess 2:4. Även kopplingen till ”en halv tid” och 3,5 år i Uppenbarelseboken pekar på att det rör ändens tid, se Upp 11:2-3; 12:6, 14; 13:5. Vad gäller startpunkten så säger vers 25 att det är från ett ord om att bygga upp Jerusalem igen. Tre förslag är vanliga:

- 538 f.Kr. – Kung Kyros ord till Serubbabel, se 2 Krön 36:22-23; Esra 1:1-3; 6:1-5; Jes 44:28; 45:13.

- 457 f.Kr. – Kung Artashastas ord till Esra att återuppta tempeltjänsten, se Esra 7:11-26.

- 445 f.Kr. – Kung Artashastas ord till Nehemja att bygga upp Jerusalems mur, se Neh 2:1-8.

Judisk ortodox syn

En vanlig judisk tolkning är att utgå från 605 f.Kr. Lägger man till 434 år hamnar man på år 171 f.Kr. Det är sedan 7 år fram till 164 f.Kr. då templet renas. De 49 åren syftar på tiden det tog att färdigställa templet och inkluderas i de 434 åren. Enligt detta synsätt är denna profetia uppfylld.

Messiansk syn

Den som tror på Jesu ord i Matt 24:15 och även ser att uppenbarelsen är messiansk startar räkningen vid någon av de tre kungörelserna. Slutdatumet hamnar då vid Jesu födelse eller intåg i Jerusalem. De flesta av kyrkofäderna ansåg att denna uppenbarelse syftade på Messias. Just dessa verser i Daniel kan ha varit anledningen till att det fanns en messiansk förväntan omkring år 0. Den grupp som kallades ”Herodianer” på Jesu tid, se Mark 3:6, såg Herodes som en smord kung, en messias. Några år efter Jesu födelse kom stjärntydare från öst, troligtvis judiska ättlingar från Babylon som kände till Daniels profetior, se Matt 2:1-2. Symeon och Hannah väntade på Herrens Smorde, se Luk 2:25-26, 36-38. I synagogan i Nasaret läser Jesus från Jesaja om jubelåret och att Skriften är uppfylld, se Luk 4:21

De flesta med denna tolkning slår ihop 7 + 62. Summan blir då 69 sjuperioder, vilket motsvarar 483 år. Beroende på startpunkt och hur man räknar blir resultatet olika. I korthet kan man säga att det finns tre huvudspår beroende på de tre olika startåren som finns:

- 483 år från Kyros förordning 538 f.Kr. till Jesu död.

David L Cooper har visat att det finns vissa otydligheter i tideräkningen i det persiska riket som bygger på den grekiske matematikern Ptolemaios beräkningar. Om det persiska styret inte är 205 år utan bara 123 år blir startpunkten Kyros förordning. I Nehemja och judiska källor som rabbinska verk som Seder Olam finns stöd för en kortare tideräkning. Munken Dionysius som utformade vår tideräkning 525 e.Kr. missade några år. Kristi födelse inträffade någon gång mellan 8 och 4 f.Kr. Huvudargumentet för detta spår är att profeten Jesaja nämner Kyros vid namn som den som ska ge förordningen, se Jes 44:28; 45:13, och att judisk tideräkning är mer tillförlitlig än grekisk.

- 483 år från Artashastas ord till Esra 457 f.Kr. till 27 e.Kr. – då Jesus började sin tjänst.

Denna beräkning använder vanliga solår med 365,25 dagar. I Dionysius tideräkning är det bara ett 1 år mellan 1 f.Kr. och 1 e.Kr., vilket gör att man måste lägga till ett år.

- 483 år från Artashastas ord till Nehemja 445 f.Kr. till 32 e.Kr. – då Jesus red in i Jerusalem på en åsna.

Beräkningen använder sig av månår på 360 dagar, i stället för solår på 365 dagar. Den förste som kom fram till detta var Sir Robert Anderson som arbetade som detektiv på Scotland Yard. Han redogjorde för sina beräkningar i en bok på slutet av 1800-talet. Anledningen till att använda månår kommer från att i Upp 12:6 används 30 dagars månader för att beskriva 3,5 år. Beräkningarna är komplexa eftersom kalendrarna ändras och det finns liknande beräkningar som justerar slutdatumet omkring något år.

Eftersom varken Jesu födelse eller död exakt kan bestämmas finns det en osäkerhet. Den som har denna syn ignorerar inte att vissa delar har uppfyllts som skuggbilder i det som hände Antiochos IV Epifanes.

Den profetiska klockan tycks ha stannat efter 69 sjuperioder. En sjuperiod återstår. Jesus kom som en lidande tjänare, men kommer även att komma som en kung för att regera. Paulus talar om Israels förhärdelse tills hedningarna i fullt antal har kommit in, se Rom 11:25.]

10

Daniels fjärde syn (kap 10-12)

1 [Daniel är nu i 85-årsåldern. Två år tidigare hade den nya persiske kungen Kyros gett judarna tillåtelse att återvända till Jerusalem, se Esra 1:3. Det är dock få judar som brutit upp, och för dem som gjort det var omständigheterna svåra.

Själva synen sker ett specifikt datum, den 24:e i vårmånaden nisan, se vers 4. Den judiska påsken firas 14:e nisan, så under de tre veckor som beskrivs här, har påsken kommit och gått. Påsken firas till minne av uttåget ur Egypten. Kanske hade Daniel haft svårt att glädja sig denna högtid eftersom så få tagit möjligheten att göra ett nytt ”exodus” från Babylon. I stället hade han känt sorg, se vers 2.

Synen inträffar när Daniel är borta från staden Babylon och befinner sig vid floden Tigris. Texten säger inte varför, kanske var han där på administrativt uppdrag eller för att uppmana judar att återvända?

Strukturen i den sista delen av Daniels bok är:

1. Prolog – Dan 10:1-11:2

2. Uppenbarelsen – Dan 11:2-12:4

3. Epilog – Dan 12:5-13.]

Prolog

I den persiske kungen Kyros (Koresh) tredje regeringsår [536 f.Kr.] fick Daniel, som också kallades Belteshassar [namnet han fått när han togs tillfånga Dan 1:7], ett budskap (ord) uppenbarat. [Han får se ännu en vision.] Budskapet är sant, och handlar om ett stort krig (en svår tid, en stor vedermöda). Han förstod budskapet och i synen kom insikt i vad den handlade om.

2 Vid den tiden hade jag, Daniel, sörjt i tre veckor [Ordagrant ”tre sjuor av dagar”, troligtvis för att särskilja denna tid från de sjuttio sjuperioderna i föregående kapitel.] 3 Jag åt ingen lyxmat (delikatesser), inget kött eller vin vidrörde min mun. [Daniel verkar delvis ha fastat från mat, levt enkelt och bara ätit bröd och vatten under tre veckor.] Jag smorde inte heller min kropp med olja förrän de tre veckorna hade gått. [Att smörja sin kropp med olja var vanligt bland judarna och antika folk, oljan mjukgjorde huden och skyddade mot hettan.]

4 På den tjugofjärde dagen i första månaden [nisan, som infaller i mars/april, vid påskhögtiden] var jag vid stranden av den stora floden Tigris. [Floden Eufrat rann genom staden Babylon. Parallellt öster om den rinner floden Tigris i nuvarande Irak.] 5 Jag lyfte min blick och fick se en man stå där, klädd i linnekläder. Han hade ett bälte av guld från Ufas [Jer 10:9] runt midjan. [Synen liknar den av Jesus i Upp 1:13] 6 Hans kropp var som av krysolit (guldskimrande topas), hans ansikte som en blixt, hans ögon som eldslågor och hans armar och ben som glänsande brons. Ljudet av hans ord var som ett väldigt dån. [Hes 1:7, 13, 23, 24, 27; 9:2; Upp 1:15]

7 Jag, Daniel, var den ende som såg synen. Männen som var med mig såg den inte, men de greps av stark skräck så att de sprang och gömde sig. 8 Jag blev ensam kvar, och när jag såg den mäktiga synen försvann all min kraft. Färgen vek från mitt ansikte så att jag blev likblek, och jag hade ingen kraft kvar. 9 Då hörde jag ljudet av hans ord, och när jag hörde det föll jag bedövad ner med ansiktet mot jorden. 10 Då rörde en hand vid mig och hjälpte mig upp (skakande) på mina knän och handflator. 11 Han [mannen i synen] sa till mig:

”Daniel, du är högt älskad (dyrbar). Ge akt på (förstå) de ord som jag ska tala till dig. Res dig upp, för nu har jag blivit sänd till dig.”

När han talade dessa ord till mig, reste jag mig upp men skakade fortfarande.

12 Sedan sa han till mig: ”Var inte rädd, Daniel, från första dagen då du bestämde dig (vände ditt hjärta) till att söka förstånd och ödmjuka dig inför din Gud har dina ord varit hörda. Jag har blivit sänd på grund av vad du har sagt (din bön). 13 Fursten över Persiens rike stod emot mig under 21 dagar. Då kom Mikael, en av de förnämsta furstarna, till min hjälp, och jag blev kvar där hos Persiens kungar. 14 Men nu har jag kommit för att undervisa dig om vad som ska hända ditt folk i kommande dagar, för synen syftar på framtiden.”

15 Medan han [mannen i synen] talade till mig böjde jag mitt ansikte mot jorden och blev stum. [Daniel blir överväldigad av det bönesvar han får.] 16 Plötsligt rörde någon som liknade en människoson vid mina läppar [antagligen ängeln Gabriel i mänsklig gestalt, se Dan 9:21]. Då öppnade jag min mun och talade till honom som stod framför mig: ”Min herre (hebr. adóni), på grund av synen har stor vånda kommit över mig (som när en kvinna som ska föda), och jag är helt kraftlös. 17 Hur skulle min herres tjänare [som är så svag] kunna tala med dig? Min styrka är borta, och jag kan knappt andas.”

18 Då rörde han som liknade en människa vid mig igen och styrkte mig. 19 Han sa: ”Var inte rädd, du högt älskade man (du är dyrbar i Guds ögon, han har sin glädje i dig)! Frid vare med dig (Guds välsignelse på alla områden)! Var stark, ja, var stark!”

Medan han talade till mig blev jag styrkt. Jag sa: ”Låt min herre tala nu, för du har styrkt mig.”

20 Då sa han: ”Förstår du varför jag har kommit till dig? Jag måste strax vända tillbaka för att kämpa mot fursten över Persien, och när jag drar bort från honom kommer fursten över Grekland (Javan). 21 Men jag vill berätta för dig vad som är skrivet i sanningens bok. Ingen enda hjälper mig mot dessa [andliga furstar över Persien och Grekland] förutom Mikael, er [Israels folks] furste.

11

1 I medern Dareios (Darejavesh) första regeringsår [två år tidigare, år 538 f.Kr.] stod jag där för att stärka och skydda honom.

[Den första versen i kapitel 11 hör ihop med Dan 10:1 och avslutar den första delen som beskriver omständigheterna kring synen.]

Synen – profetiska förutsägelser

Fyra kommande persiska kungar

[I följande 35 verser finns åtminstone 135 profetior som bokstavligt har gått i uppfyllelse från Daniels tid 536 f.Kr. fram till Antiochos IV:s härjningar i Israel som kulminerar när han vanhelgar templet 167 f.Kr.]

2 Nu ska jag berätta sanningen för dig. Tre kungar till [efter den nuvarande Kyros] ska uppstå i Persien, och den fjärde ska bli rikare än någon av de andra. När han har blivit som mäktigast genom sina rikedomar ska han sätta in all sin makt mot Greklands (Javas) rike.

[Kungarna i det medo-persiska riket efter Kyros var:

- Kyros son Kambyses, 530-522 f.Kr.

- Smerdis eller Gaumata, 522 f.Kr.

- Darios I, 522-486 f.Kr.

- Xerxes I, 486-465 f.Kr. Han försökte erövra Grekland år 480 f.Kr. Han omnämns i Esters bok, se Est 1:1.

Xerxes var den mäktigaste och mest inflytelserika av dessa fyra. Han förde flera krig mot Grekland under sitt styre.]

En stor grekisk härförare – Alexander den store

3 Sedan ska en mäktig (krigisk, rivaliserande) kung uppstå som ska regera med stor makt och göra som han vill. [Den grekiska härföraren Alexander den store regerade 336-323 f.Kr. Han besegrade perserna och intog hela den dåtida kända världen på knappt 10 år.] 4 Men när han [Alexander] har kommit [till makten], ska hans rike falla sönder och delas efter himlens fyra väderstreck. Det ska inte tillfalla hans efterkommande eller förbli lika mäktigt som när han hade makten. Hans rike ska omstörtas och tillfalla andra än dem.

[Alexander dör i feberfrossor, någon vecka efter ett fylleslag i Babylon 323 f.Kr. Hans två söner, Alexander IV och Herakles, mördas. Riket delas upp mellan fyra av hans generaler.]

Långdragen konflikt mellan Syrien och Egypten

[Nu förutsägs historien från Alexander den stores död 323 f.Kr. och framåt. Vers 5-20 handlar om konflikten mellan de två delarna av det splittrade grekiska riket. Eftersom Daniels bok handlar om judarna, så fokuserar berättelsen på stormakterna norr och söder om Israel – det seleukidiska riket i norr och det ptolemaiska riket i söder. I dessa verser används de generella benämningarna – kungen i söder och kungen i norr. Eftersom konflikten pågår i flera generationer är dessa kungar olika personer. Det södra rikets kungar i Egypten heter Ptolemaios den förste, andre osv. Kungarna i det norra seleukidiska riket i Syrien heter Antiochos den förste, andre, osv.]

5 Kungen [Ptolemaios I – en av Alexander den stores generaler] i söder [Egypten] ska bli mäktig. Av hans furstar ska en vara mäktigare än han [Seleukos I Nikator, som också var en av Alexander den stores befälhavare], och hans herravälde ska bli stort.

Egypten försöker skapa en allians med äktenskap

6 Efter några år [ca 40 år] ska de ingå förbund med varandra och dottern till kungen i söder [Berenike som var dotter till Ptolemaios II] ska komma till kungen i norr [Antiochos II] för att träffa en överenskommelse [genom äktenskap]. Men hon ska inte kunna behålla den makt hon vinner och hans makt ska inte heller bestå. Hon ska offras tillsammans med dem som förde henne dit, både hennes far och den man som en tid gav henne makt.

[Omkring 252 f.Kr. sänder Egyptens kung Ptolemaios II sin dotter, Berenike, tillsammans med ett följe för att hon ska gifta sig med kungen i norr – Antiochos II. Alliansen är tänkt att ge stabilitet och utökad makt för båda rikena, men den är skör och håller bara några år. Antiochos var redan gift och skiljer sig från sin fru Laodike. Tillsammans med Berenike får han en son. När Berenikes far dör 246 f.Kr. lämnar hennes man henne och återvänder till sin första fru Laodike. Kort därefter dör han, troligtvis förgiftad. Senare samma sommar mördas Berenike, hennes son och flera uppsatta personer i det södra riket på order av Laodike. Mordet på Berenike ledde till att hennes bror i Egypten förklarade krig mot det seleukidiska riket i norr.]

7 Men en från hennes familj (en telning från hennes rötter) [Berenikes bror Ptolemaios III] ska stiga upp i hans ställe (position) och dra upp mot nordkungens [Syriens] här och tränga in i hans fäste [Seleukia, som var staden Antiokias hamnstad, eller själva Antiokia] och han ska attackera (göra vad han vill med dem) och segra. 8 Han ska också föra med sig deras gudar, gjutna bilder (avgudabilder) och dyrbara (värdefulla, högt aktade) föremål gjorda av både silver och guld till Egypten. Under några år kommer han att låta kungen i norr vara i fred. [Ptolemaios III erövrar syriska avgudabilder, men tar även tillbaka egyptiska gudar som den persiske Kambyses hade fört med sig när han erövrat Egypten 300 år tidigare, 525 f.Kr.] 9 Han [nordkungen] ska attackera kungen i söder, men ska återvända till sitt eget rike.

Antiochos III attackerar Egypten

[Konflikten fortsätter i generation efter generation.]

10 Hans [nordkungens] söner ska rusta sig till strid och samla en väldig krigshär, som ska välla fram som en störtflod och tåga in. Den ska komma igen och striden ska föras ända fram till sydlandskungens befästningar.

[Seleukos II dog 226 f.Kr. Hans söner, Seleukos III och Antiochos III, fortsatte krigen mot Egypten. Seleukos III mördades efter att bara ha regerat i tre år, och hans bror Antiochos III kom till makten. Han kallades ”den store” på grund av hans militära framgångar. Under åren 219-218 f.Kr. intar han Galileen och Samarien och övertar styret av dessa judiska områden från egyptierna.]

11 Då ska kungen i söder [Ptolemaios IV] bli vred och dra ut och strida mot kungen i norr [Antiochos III], som ska ställa upp en stor här, men den hären ska ges i den andres hand. 12 När [den syriska] armén är borta, blir han [sydkungen Ptolemaios IV] övermodig (arrogant, hans hjärta blir upplyft). Han fäller tusentals soldater, men fortsätter inte att ha övertaget (ha framgång).

[Striden vid Rafah, södra delen av nuvarande Gazaremsan, utkämpades 22 juni 217 f.Kr. Enligt den grekiske historikern Polybios bestod Ptolemaios egyptiska armé av 70 000 fotfolk, 5 000 kavalleri och 73 elefanter; medan Antiochos armé hade 62 000 fotfolk, 6 000 kavalleri och 102 elefanter. Här vann Ptolemaios en stor seger och den egyptiska armén dödade 10 000 syriska soldater.]

13 I stället ska kungen i norr samla en ny armé, större än den förra. Efter några år ska han attackera igen med en stor armé och många vapen (förråd). [Ptolemaios IV dog under mystiska förhållande 204 f.Kr. då han var i 30-årsåldern. Hans 6-åriga son Ptolemaios V blev tronarvinge. Antiochos III tar då chansen och attackerar Egypten tillsammans med Filip V från Makedonien.] 14 Vid den tiden ska många andra folk resa sig mot kungen i söder [Ptolemaios V]. Våldsmän av ditt eget folk [judar] ska [stödja Antiochos III] göra uppror [mot egyptierna] för att uppfylla profetian, men de kommer att falla.

Syrien avancerar

15 Sedan ska kungen i norr komma och bygga en belägringsvall och inta en befäst stad. Söderns armé ska inte ha kraft att slå tillbaka, inte ens deras bästa soldater [elitsoldater] ska kunna stå emot dem.

[Den egyptiska generalen Skopas mötte 199 f.Kr. Antiochos III i norra Galileen vid Panium – på Jesu tid Caesarea Filippi, nuvarande Banias. Egyptierna besegrades där och Skopas flydde till Sidon vid Medelhavet, en starkt befäst stad, där han tvingades kapitulera 198 f.Kr.]

16 Han [Antiochos III från norr] som invaderar honom [sydkungen] ska göra som han vill. Ingen ska kunna stå honom emot. Han ska bli kvar i ”det härliga landet” [Israel] med ödeläggelse (förödelse) i sin hand.

Misslyckad allians med Egypten

17 Han [Antiochos III – den store] beslutar sig för att komma med hela sitt rikes makt [han vänder sitt ansikte mot Egypten]. Han ska forma en allians (fredsavtal) och ge kungen av Sydlandet en av sina döttrar till hustru för att [i hopp om att infiltrera och kunna] ödelägga riket. Men det ska inte lyckas och inte vara till hans fördel.

[År 198 f.Kr. formar Antiochos III ett fredsavtal med Ptolemaios V. Han ger sin dotter Cleopatra till hustru åt Ptolemaios V för att stärka alliansen, men hoppas också kunna använda henne för att infiltrera Sydriket. Vid trolovningen är Ptolemaios V bara sju år, så giftermålet sker fem år senare 193 f.Kr. Medan Cleopatra är i Egypten förflyttas hennes lojalitet från sin far till sin nya egyptiska man. Hon blir den första av flera egyptiska drottningar med samma namn. Den mest kända är den sjunde och sista Cleopatra VII, 69-30 f.Kr. Hon hade romantiska förhållanden med dåtidens mäktigaste romerska män – först Julius Caesar och därefter Marcus Antonius.]

18 Sedan ska han vända sig mot kustländerna [kuststäderna längs med Medelhavet i Mindre Asien] och inta många av dem. Dock ska en härförare [den romerske konsuln Lucius Cornelius] göra slut på hans hånfullhet och låta det vända tillbaka över honom själv. 19 Efter detta ska han återvända till sitt eget lands välbefästa städer, men han ska förlora sin makt (vackla och falla) och inte finnas mer. [Antiochos III dog 187 f.Kr.]

Seleukos IV

20 I hans ställe ska en annan uppstå [hans son Seleukos IV]. Han ska sända en skatteindrivare igenom det land som är hans rikes prydnad [Judeen i Israel]. Men efter några dagar ska han störtas, dock inte genom vrede eller i strid.

[Efter Antiochos III blev hans son Seleukos IV kung. Han regerade 187-175 f.Kr. Han sände sin högt uppsatta ämbetsman Heliodorus för att samla in skatt som skulle gå till romarna. Enligt 2 Mack 3:7-40 hade Seleukos gett en hemlig order om att plundra templet i Jerusalem, men en skrämmande syn hindrar Heliodorus från att göra det. Seleukos regerar bara några få år. Han dör inte ”genom vrede”, som hans far som lynchades av en uppretad mobb, eller i strid. I stället är det Heliodorus som förgiftar honom, kanske även med hjälp av nästa regent som är Antiochos IV.]

En ond kung i nord – Antiochos IV Epifanes

Hans väg till tronen och tidiga styre

[Vers 21-35 är den centrala delen i detta kapitel. Den åttonde regenten i det seleukidiska riket i norr är Antiochos IV Epifanes. Han regerar 175-163 f.Kr. Han är samma person som benämns ”det lilla hornet” i kapitel 8, se Dan 8:9-12. Stycket har många detaljer eftersom hans handlande har stor inverkan på Israel och det judiska folket.]

21 Den som efterträder honom [Seleukos IV] är en föraktad (usel, hatad) man [Antiochos IV]. Han har inte kungavärdighet. Oväntat intar han riket genom smicker (tomma löften, list). [När Seleukos IV mördades tog hans yngre bror Antiochos IV makten. Den rättmätige efterträdaren var egentligen Seleukos son Demetrius, men han skickades som politisk fånge till Rom. Antiochos IV tog sig själv titeln Epifanes som betyder ”Gud uppenbarad i mänsklig form”, men folk föredrog det snarlika Epimanes – en galen man!]

22 Arméer ska hastigt svepas bort [som en störtflod med vatten efter ett kraftigt regn] och krossas inför honom, likaså en kung som hade fredsförbund med honom. 23 Efter att ha ingått ett förbund med honom kommer han att handla svekfullt. Han ska dra ut och få övermakten med endast lite folk.

[År 169 f.Kr. försökte den egyptiske kungen Ptolemaios VI återfå Israel och Fenicien som de förlorat till Syrien, men blev besegrad av Antiochos IV Epifanes. Ptolemaios blev även tillfångatagen. Han blev ”bruten”, inte dödad. Ptolemaios kallas en ”förbunds-kung” eftersom han gick med på en överenskommelse att alliera sig med den syriske Antiochos, i utbyte för att de skulle hjälpa honom att återfå tronen i Egypten som hans yngre bror Ptolemaios VII tagit. Antiochos var nöjd med en sådan överenskommelse eftersom det skulle hjälpa honom att få ett fotfäste i Egypten. Dock bröt Antiochos senare denna pakt och allierade sig med hans bror Ptolemaios VII för att frigöra sina trupper från Egypten.]

24 Utan förvarning ska han komma in i landets [Egyptens] bördigaste trakter och lyckas med något varken hans fäder eller förfäder gjort. Han delar ut byte, rov och gods [från de länder han plundrar] åt sitt folk. Han ska planera att inta befästa städer, men ska bara lyckas för en kort tid. [Antiochos IV intog Pelusium, och belägrade bland annat Naukratis och Alexandria i Egypten.]

Det första egyptiska kriget 169 f.Kr.

[Detta stycke går tillbaka till Antiochos första militärkampanj mot Egypten 169 f.Kr. Hans seger över Ptolemaios beskrivs i vers 22.]

25 Han [Antiochos IV Epifanes] ska uppbåda sin kraft och sitt mod mot kungen i söder [Ptolemaios VII] och komma med en stor här, men kungen i söder ska också rusta sig till strid med en mycket stor och mäktig här. Han ska dock inte kunna stå emot på grund av de planer som görs mot honom. 26 De som äter hans kungliga mat [sitter vid hans bord i Egypten] ska störta honom. [Syftar på Ptolemaios rådgivare Eulaeus och Lenaeus i Egypten.] Hans här ska svepas bort och många ska bli slagna och falla. [Den egyptiska kungen Ptolemaios VI tillfångatogs av syrierna, se vers 22. I Egypten blir då hans yngre bror Ptolemaios VII kung.]

27 Dessa två kungar har ont i sinnet. De sitter tillsammans vid samma bord och talar lögn, men de ska inte ha någon framgång, eftersom slutet ännu dröjer till den bestämda tiden.

[Nordkungen Antiochos IV och den tillfångatagne sydkungen Ptolemaios VI sitter vid samma bord. De planerar tillsammans hur de ska få makten över Egypten men båda ger tomma löften. De har viss framgång i Egypten. De intar Egyptens näst största stad Memphis och Ptolemaios VI blir där insatt som kung. Samtidigt regerar hans bror Ptolemaios VII över den största staden Alexandria. Så småningom övergav Ptolemaios VI sin allians med syrierna och regerade tillsammans med sin bror i Egypten.]

28 Han [kungen av norr – Antiochos IV] ska vända tillbaka [från Egypten] till sitt land med mycket gods, men hans hjärta kommer att vara emot det heliga förbundet. [På väg upp mot Syrien slår Antiochos IV ner ett judiskt uppror och dödar 40 000 judar och lika många säljs som slavar, se 2 Mack 5:12-14. Han plundrade templet i Jerusalem med hjälp av en ond överstepräst, Menelaus, se 2 Mack 5:15-21.] När han har genomfört sitt uppsåt vänder han tillbaka till sitt land.

Det andra egyptiska kriget 168 f.Kr.

29 På bestämd tid ska han [nordkungen, Antiochos IV] sedan på nytt dra ut mot Sydlandet [168 f.Kr.], men denna senare gång ska det inte gå som den förra. [Denna gång kommer han inte ha samma framgång i Egypten.] 30 Skepp från Kittim [romerska fartyg från Cypern i väster] ska komma emot honom och han ska förlora modet (bli rädd).

[Kittim var ett annat namn för ön Cypern, men också ett uttryck för länderna väster om Egypten och Syrien i allmänhet. Här syftar det på den romerska flotta som kommit till Alexandria under befäl av Gaius Laenas på Ptolemaios begäran. Här introduceras den fjärde stormakten, romarna, som snart kommer att ta över efter grekerna.]

Förföljelse av judar

Då ska han vända tillbaka [till Syrien] och rikta sin vrede mot det heliga förbundet och ge vreden fritt utlopp. Han ska vända tillbaka och ära (lyssna på) dem som övergett det heliga förbundet.

[År 167 f.Kr. vände Antiochos IV sin förödmjukelse till ilska mot det judiska folket ännu en gång. Han sände en befälhavare som hette Apollonios till Jerusalem. Han låtsades komma i fredliga syften, men på sabbatsdagen attackerade och dödade han många judar och plundrade staden, se 2 Mack 5:23-26. Samtidigt belönade han de judar som stödde hans hellenistiska agenda, se 2 Mack 4:7-17.]

31 Härar från honom [nordkungen, Antiochos IV] ska komma, och de ska orena helgedomen, tillflyktsorten, avskaffa det dagliga offret och ställa upp förödelsens styggelse. [Ett hedniskt föremål i templet, se Matt 24:15; Mark 13:14. Detta omnämns även i 1 Mack 1:44-47, 54.] 32 Sedan ska han tala med smickrande (inställsamma) ord till dem som har lämnat förbundet. Men de av folket som känner sin Gud ska stå fasta och hålla ut. 33 De förståndiga (visa) bland folket ska ge många insikt [förklara vad som händer]. Trots detta ska de ändå under en tid falla genom svärd och eld, genom exil (bli bortförda i fångenskap) och plundring [få sina egendomar konfiskerade]. 34 Men när de faller ska de inte lämnas utan hjälp, och många ska då av falska motiv sluta sig till dem. 35 En del av de förståndiga ska falla, och de ska luttras så att de blir rena och fläckfria fram till den sista tiden. För ännu dröjer slutet till den bestämda tiden.

En framtida ledare som upphöjer sig själv över allt

[Så här långt är de flesta bibelforskare överens om att synen handlat om händelser från Kyros i Daniels tid fram till Antiochos IV. Från och med vers 36 finns två huvudsakliga tolkningar på den person som introduceras som ”kungen”. Den ena är att synen fortsätter att handla om Antiochos IV, den andra att en framtida antikrist beskrivs. Rent historiskt finns det problem med att harmonisera händelserna med Antiochos liv. Han satte sig inte över alla gudar eller tillbad en okänd gud, se vers 36-37. Han dog inte i Israel, se vers 45, utan i Persien.

Också sammanhanget i nästa kapitel där det talas om den sista tiden, vedermödan och de dödas uppståndelse, gör att dessa verser måste vara någon annan än Antiochos (som regerade 215-164 f.Kr.). Vedermödan passar bäst in i det som Jesus förutsäger i Matt 24:21, se även Matt 24:29-31 och Upp 7:14. I Nya testamentet omnämns denna person som ”laglöshetens man”, se 2 Thess 2:3-12; ”antikrist”, se 1 Joh 2:18 och ”vilddjuret”, se Upp 11-12. Daniel har även tidigare beskrivit denna antikrist som ”det lilla hornet” i kapitel 7 och ”han”, en kommande ledare, i Dan 9:27.

Antiochos IV kan ses som en skuggbild av en kommande antikrist, så att de båda beskrivs här är inte konstigt.]

36 Kungen [en framtida världsledare] ska göra vad han vill, och han ska upphöja sig och förhäva sig över varje gud (makt – hebr. el). Ja, mot gudarnas Gud (hebr. El El) ska han tala fruktansvärda ting. Allt ska lyckas för honom till dess att vredens tid är ute, för det som har beslutats måste ske. 37 Han kommer inte att bry sig om sina fäders gudar (elohim), inte heller den som kvinnor älskar. Han ska inte bry sig om någon gud (eloha) [Elohim i singular – den ende Guden], utan han ska upphöja sig själv över dem alla.

[Huvudpunkten i denna beskrivning är antikrists stolthet, han sätter sig över allt och alla. Han ska inte bry sig om sina fäders gudar, dvs. sitt eget lands religion. Han verkar ha en ateistisk världssyn utan några gudar alls. Frasen chemedat nashim i vers 37 är ordagrant ”den som kvinnor älskar” men kan också översättas ”kärlek till kvinnor” och skulle i så fall antyda att han inte alls bryr sig om kvinnor. Ordet chemdah används även i vers 8 om dyrbara, värdefulla, högt aktade föremål. Versens tema är gudar, så det skulle kunna syfta på en gud som speciellt kvinnor tyckte om, t.ex. Adonis eller Tamoz, se Hes 8:14. I Israels historia var det ofta deras fruar som ledde in dem till att dyrka andra gudar, så var fallet med Salomo och Ahab, se 1 Kung 11:1-8; 1 Kung 16:30-33. I så fall kan frasen vara en parallell till den första frasen. Han ska inte bry sig om sina fäders gudar, eller de gudar deras fruar dyrkade.]

38 I stället ska han ära fästningarnas gud. [Hans gud kommer att vara militär styrka, i vers 40-45 beskrivs hans krig.] En gud som hans fäder inte har känt ska han ära med guld och silver och ädelstenar och andra dyrbarheter. 39 Med en främmande guds hjälp ska han göra vad han vill med starka befästningar. De som erkänner honom ska han visa stor ära. Han ska låta dem härska över många, och han ska dela ut land åt dem till belöning.

Ett stort krig

[Nu beskrivs ett stort krig. En del ser ”kungen” i vers 36 som en annan person än ”kungen i norr” här, men det är troligen samma person. Många ser kriget som beskrivs i Hes 38-39 och det som beskrivs här i vers 40-45 som samma krig, just före Herrens återkomst.]

40 Men vid den sista tiden ska kungen i söder [om Israel] drabba samman med honom. Kungen i norr [om Israel] ska då storma fram mot denne med vagnar och ryttare och en stor flotta. Han ska rycka in i länderna och svepa igenom dem som en störtflod. [Ordagrant ”svämma över och spola bort dem”.] 41 Han ska också dra in i det härliga landet [Israel], och många [länder eller folk] ska falla, men dessa ska undkomma hans hand [tyranni]: Edom, Moab och de främsta av Ammons barn. [Dessa tre områden är antika länder sydost om Israel, nuvarande Jordanien.] 42 Han ska sträcka ut sin hand mot många länder. Egypten ska inte slippa undan [hans vrede]. 43 Han ska erövra skatter av guld och silver och alla slags dyrbarheter i Egypten. Libyer och kushiter [nuvarande Sudan och delar av Etiopien] ska följa honom. 44 Då ska han få höra rykten från öster och norr som skrämmer honom, och han ska dra ut i stort raseri för att förgöra och förinta många. 45 Sina palatstält ska han slå upp mellan havet och helgedomens härliga berg. Men han går mot sin undergång och ingen hjälper honom.

12

Den sista tiden

1 På den tiden ska [ängeln] Mikael stå upp (träda fram), den store [himmelska] fursten som står som försvarare för dina landsmän [det judiska folket]. Det kommer en tid av nöd (svårigheter) [här på jorden], som inte har haft sin like ända från den dag då folken blev till och fram till den tiden. Men på den tiden ska ditt folk bli frälst, alla som är skrivna i boken [Livets bok, 2 Mos 32:32; Upp 3:5]. 2 Många som har somnat in i mullen [är döda och begravda] ska väckas upp [uppstå, få liv igen]: en del till evigt liv, andra till skam [plural] och evig fasa (avsky).

[En dag kommer alla människor att uppstå och få möta Gud, se Job 19:26; Ps 17:15; Jes 26:19.]

3 De visa [Ords 11:30] ska skina som himlens ljus [solen och stjärnorna], och de som leder de många till rättfärdighet ska stråla som stjärnorna i evigheters evighet.

4 Men du, Daniel, bevara dessa ord (skriv inte mer nu, ordagrant ”avsluta orden”) och försegla denna skrift till ändens tid. Många ska röra sig fram och tillbaka [kan syfta på ökat resande, eller att många ska söka i boken], och kunskapen ska bli stor. [Amos 8:12]

5 När jag, Daniel, såg upp, se, då stod det två andra där, en på flodens ena strand och en på den andra stranden. 6 En av dem frågade mannen som stod klädd i linnekläder ovanför flodens vatten:

”Hur länge ska dessa märkliga ting pågå [innan slutet kommer]?” [Hur länge ska vedermödan, den här svåra tiden som inte haft sin like på den här jorden, pågå, se vers 1.]

7 Jag lyssnade till mannen som stod klädd i linnekläder ovanför flodens vatten, och han lyfte sin högra och sin vänstra hand mot himlen och svor vid honom som lever för evigt: ”Efter en tid och tider och en halv tid [3,5 år], när det heliga folkets makt är krossad, då ska allt detta fullbordas.” [Dan 7:25]

[Vem är mannen i linnekläder? Det är troligtvis samma person som bara Daniel såg som beskrivs i inledningen till denna sista syn, se Dan 10:5-7. Troligtvis är det Jesus som Daniel får se där och som nu står ovan vattnet och talar. Här finns även en koppling till hur Guds Ande svävade över vattnet och Gud talade vid tidens början, se 1 Mos 1:1-3.]

8 Jag hörde det men förstod inte, så jag frågade: ”Min herre (hebr. adon), vad blir slutet på allt detta?”

9 Då sa han [ängeln]: Gå, Daniel, för dessa ord ska vara stängda och förseglade fram till ändens tid.

10 Många ska bli renade och vita och luttrade, men de ogudaktiga ska utöva sin ogudaktighet. Ingen ogudaktig ska förstå detta, men de förståndiga ska förstå det.

11 Från den tid då det dagliga offret avskaffas och förödelsens styggelse ställs upp ska det gå 1 290 dagar.

[Nu ges fler detaljer om historiens sista händelser. Den stora vedermödan börjar när Antikrist avskaffar slaktoffer och matoffer, se Dan 9:27 och sätter upp något avskyvärt i ett framtida tempel i Jerusalem. Jesus nämner att detta ska ske strax innan han kommer tillbaka, se Matt 24:15. Antiochos IV reste upp ett Zeusaltare, se Dan 11:31. Exakt vad det ”avskyvärda” är som Antikrist kommer att sätta upp är inte klart, men det kommer att göra att det dagliga offret inte fortsätter, och templet blir ödelagt. I Dan 12:7 och Dan 7:25 har tiden 3,5 år (som motsvarar 42 månader) angetts. Räknar man med 30 dagars månad så blir det 1 260 dagar. Det antalet nämns i Uppenbarelseboken synonymt med 3,5 år och 42 månader, se Upp 11:2; 11:3; 12:6; 12:14; 13:5. Här i vers 11 nämns nu ett nytt tal 1 290. Det är 1 260 + 30 dagar. Det verkar som att något viktigt kommer att ske en månad efter det att vedermödan har avslutats.]

12 Salig är den som håller ut och når fram till 1 335 dagar.

[Ännu ett tal introduceras nu. Välsignad är den som längtar efter och når 1 335 dagar. Nu har ytterligare 45 dagar lagts till de 1 290 dagarna som nämns i vers 11. Utgår man från 1 260 dagar så är det ytterligare 75 dagar, vilket motsvarar 2,5 månader. Det syftar på något positivt, kanske festmåltiden i himlen eller hur Messias etablerar tusenårsriket, se Upp 19:9; 20:4-6.]

13 Men gå nu vidare till slutet. [Var trogen resten av ditt liv.] Sedan du har vilat ska du stå upp och få din lott vid dagarnas [den här tidsålderns] slut.”

[Det sista ordet är ordagrant jamin med ”n” på slutet. Det tolkas oftast som jamim för dagar, men kan också betyda ”högra hand”. Uttrycket som helhet blir då ”i slutet av/änden på den högra handen”. Guds högra hand står för Guds kraft och makt. Den högra sidan är den mest ärofyllda platsen och refererar också till Messias, se Matt 22:44; Ps 18:8; Mark 16:19; Ps 110:1; Ef 1:20-21. Daniel var nu närmare 90 år gammal, detta är troligtvis den sista synen innan han fick lämna jordelivet. Löftet om uppståndelsen i vers 2 appliceras nu på Daniel.]

Hosea

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Hosea

Inledning

Hosea är den första av de tolv mindre profeterna. Den är skriven strax före det norra rikets fall 722-720 f.Kr. då assyrierna belägrade Samarien. Boken uppmanar till trohet och omvändelse, och den visar på Guds kärlek och nåd gentemot ett trolöst folk.

Boken inleds med att Gud instruerar Hosea att gifta sig med en prostituerad kvinna som heter Gomer. Det var en skam för en präst att gifta sig med en prostituerad kvinna (3 Mos 21:7, 13). Det gällde säkerligen också för en profet. En del tolkar därför äktenskapet rent bildligt, men berättelsen verkar ge en verklig skildring av händelser, namn och platser. Hoseas äktenskap med en prostituerad var en skandal på hans tid, på samma sätt som nu – och det är det som är poängen.

Genom detta äktenskap symboliserar Hosea Guds relation med Israel. Gomer är otrogen mot Hosea, vilket speglar Israels otrohet mot Gud genom att dyrka andra gudar. Trots Gomers otrohet fortsätter Hosea att älska och återlösa henne, vilket symboliserar Guds trofasthet och villighet att förlåta Israel.

I bokens andra del (kapitel 4-14), fördömer Hosea Israels synder, inklusive avgudadyrkan, korruption och social orättvisa genom en rad profetiska budskap. Han varnar för att folkets synder kommer att leda till nationens fall. Samtidigt betonar Hosea Guds kärlek och barmhärtighet. Han uppmanar folket att omvända sig och återvända till Gud. Hosea beskriver Guds kamp mellan rättfärdig vrede och djup kärlek för sitt folk. Boken avslutas med ett löfte om helande om Israel vänder tillbaka till Gud (Hos 14:2-10).

Struktur:

1. Hoseas personliga liv och äktenskap (Hos 1-3)

2. Profetior om Israel (Hos 4-14)

Berör tidsperioden: 760-722 f.Kr.

Skrivet: 760-720 f.Kr.

Författare: Hosea

Citeras:

Hos 1:6, 9 – 1 Pet 2:10

Hos 2:1 – Rom 9:26-27

Hos 2:23 – Rom 9:25; 1 Pet 2:10

Hos 6:6 – Matt 9:13; Matt 12:7

Hos 10:8 – Luk 23:30; Upp 6:16

Hos 11:1 – Matt 2:15

Hos 13:14 – 1 Kor 15:55

Relaterade böcker:

Amos

Jona

1

Hoseas familj – Guds familj

Introduktion

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till [profeten] Hosea (hebr. Hoshea; betyder: frälsning), Beris son, i de dagar då

Ussia (hebr. Uzzijaho) [Sydrikets 10:e regent; regerade 788-736 f.Kr.],

Jotam [Sydrikets 11:e regent; regerade ca 758-742 f.Kr., först tio år tillsammans med sin spetälske far (2 Krön 26:21), sedan själv och till sist tre år med sin son Achaz],

Achaz [Sydrikets 12:e regent; regerade ca 742-726 f.Kr., de sista åren regerar han tillsammans med sin son Hiskia]

och Hiskia (hebr. Jechizqijah) [Sydrikets 13:e regent; regerade 726-697 f.Kr.]

var kungar i Juda [det södra riket]

och de dagar då

Jerobeam [den andre, regerade 793-753 f.Kr.] var Israels [det norra rikets 13:e] kung.

[Hosea verkade som profet i det norra riket under omkring 40 år (760-722 f.Kr.). Här nämns bara Jerobeam II i det norra riket. De sex sista kungarna är: Sakarja, Sallum, Menachem, Peqachjah, Peqach och Hosea. De regerar från ca 750 till 722 f.Kr. då huvudstaden Samarien intogs av den assyriske härskaren Sargon II och landets befolkning deporterades till Assyrien.]

Hoseas äktenskap

2 Första gången Herren (Jahveh) talade till Hosea sa Herren (Jahveh) till Hosea: ”Gå och ta dig [gift dig med] en hustru som är prostituerad (hebr. zanon) och [få] barn till en prostituerad, för i stor prostitution (hebr. zanah zanah) lämnar landet Herren (Jahveh).”

3 Så han gick och tog Gomer, Divlajims dotter, och hon blev gravid och födde honom en son.

Jizreel – Gud ska så

4 Och Herren (Jahveh) sa till honom:

”Ge honom namnet Jizreel [betyder: ’Gud sår’, se Sak 10:9],

för ännu en liten tid

och jag ska besöka Jizreels blod över Jehus hus

och ska få Israels hus kungarike att upphöra. [Jehu var den som dödade Ahabs familj, se 2 Kung 9:16, 25, 33. Här finns också en anspelning på fertilitetsguden Baal, se Jer 2:23; Hos 2:13.]

5 Och det ska ske den dagen

att jag ska bryta Israels båge

i Jizreels dal.”

[Jizreel är ett symboliskt namn som klingar likt namnet Israel. Jizreel är den dalen i Galileen där Jehu segrade över Omri och det nuvarande styret med Jerobeam II (den 13:e kungen i Nordriket) startade. Se 2 Kung 9-10.]

Lo-Ruchamah – inget förbarmande

6 Och hon [Hoseas fru Gomer] blev gravid igen och födde en dotter. Och han [Herren] sa till honom [Hosea]: ”Ge henne namnet Lo-Ruchamah [som betyder: ’Inget förbarmande’] för jag ska inte längre ha förbarmande över Israels hus, så att jag på något sätt skulle förlåta dem. 7 Men jag ska ha förbarmande över Juda hus och ska frälsa (rädda) dem i Herren deras Gud (Jahveh Elohim), men ska inte rädda dem med båge, inte med svärd, inte med strid, inte med hästar, inte med ryttare.”

Lo-Ammi – inte mitt folk

8 När hon [Gomer] hade avvant Lo-Ruchamah blev hon gravid och födde en son. 9 Och han [Herren] sa: ”Ge honom namnet Lo-Ammi [som betyder ’inte mitt folk’] för ni är inte mitt folk och jag ska inte vara er.”

Kommande upprättelse

[Situationen är inte hopplös, Gud vill återförena sitt folk. I vers 11 nämns nu att Jizreels dag ska bli stor. I nästa vers (Hos 2:1) nämns Hoseas yngsta son Ammi och hans dotter Ruhama utan den hebreiska negativa partikeln lo framför namnen!]

10 Även om antalet av Israels söner ska vara som havets sand som inte kan mätas eller räknas [1 Mos 22:17; 32:12], ska det ske att istället för det som sagts till dem ”ni är inte mitt folk” ska det sägas till dem ”ni är den levande Gudens (hebr. El) söner.” 11 Och Juda söner och Israels söner ska förenas (samlas) tillsammans och de ska utse åt sig ett huvud (en ledare). Och de ska växa upp (ordagrant: höja sig upp ur) ur marken (landet – hebr. ha-erets), för stor ska Jizreels dag vara. [Jizreel betyder ”Gud planterar/sår”, och anspelar på hur landet på nytt ska födas, se vers 4-5 och Hos 2:22-23.]

2

1 Säg till (kalla) era bröder Ammi (mitt folk) [Hos 1:9] och era systrar Ruhama (du har fått nåd) [Hos 1:6-8].

Straff

2 Förebrå er mor [Gomer – syftar på nationen Israel],

förebrå, för hon är inte min hustru,

och jag är inte hennes man,

och låt henne lägga bort sin prostitution från sitt ansikte

och hennes äktenskapsbrott mellan sina bröst.

3 Annars klär jag av henne naken

och sätter henne som den dagen då hon föddes

och gör henne till en öken

och gör henne till ett torrt land

och slår henne med törst.

4 Och jag ska inte ha förbarmande över hennes söner,

för de är en prostituerads söner.

5 För deras mor har agerat prostituerad,

hon som har fött dem har gjort det som är skamligt

för hon sa: ”Jag ska gå efter mina älskare som ger mig mitt bröd

och mitt vatten och min ull och mitt linne och min olja och min dryck.”

Straff

6 Se, därför ska jag inhägna dina vägar med törne

och jag ska göra en mur mot henne så att hon inte finner sin stig.

7 Och hon ska springa efter sina älskare

men inte komma ikapp dem

och hon ska söka dem

men inte finna dem.

Sedan ska hon säga: ”Jag ska gå och återvända till min första man [Hosea],

för då hade jag det bättre än nu.”

8 För hon vet inte att det var jag

som gav henne säd och vin och olja

och förökade hennes silver och guld

som de [det israeliska folket] använde för Baal.

9 Därför ska jag ta tillbaka min säd i dess tid

och mitt vin på dess bestämda tid

och ska rycka undan min ull och mitt lin

som har överskylt hennes nakenhet.

10 Och nu ska jag blotta hennes skam inför ögonen på hennes älskare

och ingen ska befria henne från min hand.

11 Jag ska göra slut på all hennes glädje (munterhet),

hennes fester, hennes nymånader och hennes sabbater

och alla hennes bestämda högtider. [Herrens (Jahvehs) högtider, se 3 Mos 23.]

12 Och jag ska ödelägga hennes vin och hennes fikonträd,

om vilka hon sagt ”Detta är min lön som mina älskare har gett mig”,

och jag ska förvandla dem till en skog

och fältens djur ska äta dem.

13 Och jag ska hemsöka henne på baalernas dagar,

eftersom hon offrade till dem

och klädde sig själv med sina örhängen och sina juveler

och gick efter sina älskare och glömde bort mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Upprättelse

14 Se, därför ska jag locka på henne

och föra henne ut i öknen och tala ömt till henne.

[Ett tidigare exempel var när Israel räddades från slaveriet i Egypten, se 2 Mos 12-17.]

15 Och jag ska ge henne hennes vingårdar därifrån

och Achors dal [Jos 7:1-26] som en hoppets öppning,

och hon ska gensvara där som i sin ungdoms dagar

och som de dagarna då hon kom ut ur Egyptens land.

16 Och det ska ske den dagen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

att du ska kalla mig ”min man”

och inte längre kalla mig ”min Baal”.

[Det hebreiska ordet baal kan betyda make, mästare eller syfta på den kanaaneiska guden Baal. I denna ordlek har Israel bytt ut sin make Herren mot en annan Baal – Herre.]

17 Och jag ska ta bort baalernas namn från hennes mun

och de ska inte mer nämnas med sina namn.

18 Och på den dagen ska jag skära ett förbund med dem,

med fältens djur och med himlarnas fåglar och med det som kryper på marken,

och jag ska bryta bågen och svärdet och striden från landet

och låta dem ligga ner i trygghet.

19 Och jag ska trolova dig med mig för evigt,

jag ska trolova dig med mig i rättfärdighet och rätt

och i nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed) och i evig nåd (barmhärtighet – hebr. rachamim).

20 Och jag ska trolova dig med mig i trofasthet (sanning)

och du ska känna (vara intimt förtrogen med) Herren (Jahveh).

21 Och det ska ske den dagen att jag ska svara,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

jag ska svara himlarna

och de ska svara jorden,

22 och jorden ska svara säden

och vinet och oljan,

och de ska svara Jizreel [Guds planta, se Hos 1:4, 11].

23 Och jag ska plantera henne till mig i landet

och jag ska visa barmhärtighet mot henne som inte varit barmhärtig [hebr. lo ruchamah, se Hos 1:6-7].

Och jag ska säga till dem som inte var mitt folk: ”Du är mitt folk”,

och de ska säga: ”Min Gud (Elohim)”.

3

Gomers upprättelse

1 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Gå igen! Älska – en kvinna älskad av sin vän [Hosea själv] och som begår äktenskapsbrott; som Herren (Jahveh) älskar Israels söner trots att de vänder sig till andra gudar och älskar russinkakor [som användes i mesopotamiska offerriter, se Jer 44:19].”

[Den hebreiska texten är medvetet otydlig. Igen kan syfta på att ”Herren igen säger” (en andra gång, då den första var i Hos 1:2) eller att gå och ”igen älska”. Ordet ”en kvinna” kan syfta på Gomer, eller en andra hustru. Dock är mest troligt att det syftar på Gomer, som övergett honom och blivit såld som konkubin till en annan man.]

2 Så jag köpte henne åt mig för 15 silver och en och en halv chomer [omkring 300 liter] korn, 3 och sa till henne: ”Många dagar ska du sitta ensam hos mig, du ska inte vara sköka och du ska inte vara någon mans hustru, inte heller ska jag vara din.”

[Det är oklart varför Hosea måste betala ett pris för henne. Vi kan bara spekulera, kanske hade hon lämnat honom och sedan blivit såld som slav. Kanske hade hon blivit en tempelprostituerad och behövde köpas fri?]

4 För Israels söner ska sitta ensamma många dagar, utan kung och utan ledare och utan offer och utan obelisker [som användes för avgudadyrkan, se 2 Kung 3:2; 10:26-28; 17:10] och utan efod [2 Mos 28:6-14; Dom 8:27] eller husgudar [1 Mos 31:19]. 5 Därefter ska Israels söner återvända och söka Herren sin Gud (Jahveh Elohim) och David sin kung, och ska komma till Herren (Jahveh) och skälva, och till hans godhet vid dagarnas slut (ordagrant efter dagarna, alltså när inga nya dagar räknas då evigheten tar över efter tiden).

4

Guds budskap till Israel

1. Klagan – Jizreel

[I kapitel 4-7 återkommer talet tre många gånger i uppräkningar. I en bok som talar mycket om vishet (Hos 14:9) är valet av talet tre inte slumpmässigt. Det kopplar troligtvis an till Hoseas tre barn: Jizreel, Lo-Ruhama och Lo-Ammi.]

1 Hör Herrens (Jahvehs) ord, ni Israels söner, för Herren (Jahveh) har sak (väcker en rättslig tvist) med invånarna

i landet,

för ingen sanning (trofasthet – hebr. emet),

ingen nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed),

ingen [nära, personlig och intim] kunskap om Gud (Elohim)

finns i landet.

[Tre ord används här: sanning, nåd och kunskap. Nåden står centralt och ramas in av sanningen och kunskapen. Här i denna kiasm betonas själva huvudpunkten i åtalet mot Israels folk – de saknar kärleksfull omsorg om varandra.]

2 Svordom

och lögn

och mord

och stöld

och äktenskapsbrott!

De bryter alla gränser (det råder full anarki; laglöshet)

och blod möter blod [det ena blodsdådet följer det andra, se 2 Kung 15:8-16, 25; Mika 7:2].

[Här betonas speciellt den andra delen av de tio budorden som rör relationen med andra människor, se 2 Mos 20:13-16.]

3 Därför sörjer (torkar) landet

och alla som bor där försmäktar

med fältens djur och himlarnas fåglar,

ja till och med (även) havets fiskar tas bort (försvinner).

2. Tre skyldiga grupper – Lo-Ammi

Religiösa ledarskapet

4 Låt ingen man bemöda sig,

låt ingen man förebrå,

för folket är som de

som strider med en präst.

5 Därför ska du stappla på dagen

och profeten ska också stappla med dig på natten

och jag ska förgöra din mor [en bild på Israel, se Hos 2:2].

[Prästerna var ansvariga att undervisa folket om Guds ord, se 3 Mos 10:11. Jämför också Jes 5:13.]

6 Mitt folk är fördärvat på grund av brist på (intim) kunskap.

Eftersom du har förkastat kunskap

ska jag också förkasta dig så att du inte har någon präst till mig (som tjänar mig).

Eftersom du har glömt din Guds (Elohims) undervisning

ska även jag glömma dina söner.

7 Ju mer de förökade sig

desto mer syndade de mot mig.

Jag ska vända deras ära

till skam.

8 De livnär sig på mitt folks synder

och sätter sina hjärtan till deras överträdelser.

9 Det är med folket som med prästen,

och jag ska straffa honom för hans vägar

och ska löna honom för hans gärningar.

10 De ska äta men inte bli mätta,

de ska begå äktenskapsbrott men ska inte förökas

eftersom de har lämnat bakom sig att ge akt (vakta, skydda, bevara) på Herren (Jahveh).

11 Skökans vin och nytt vin

fördärvar (ordagrant tar bort) hjärtat.

Folket

12 [Vers 12-13a formar en kiasm som ramas in av trä och ”under träd”:]

Mitt folk söker råd i sitt trä [snidade avgudar i trä, se Jes 44:15 eller en asherahpåle, se Jes 17:8]

och deras stavar berättar för dem [uttryck för olika spådomskonster],

för skökoanden har fått dem att ta miste

och de har gått bort från att underordna sig deras Gud (Elohim).

13 De offrar på bergstoppar och offrar på kullarna,

under ekar och popplar och terebinter

eftersom deras skugga är bra.

Kvinnor

Därför har dina döttrar blivit prostituerade

och dina sonhustrur begått äktenskapsbrott.

14 Jag ska inte straffa dina döttrar

när de blir prostituerade,

inte dina sonhustrur

när de begår äktenskapsbrott,

för de umgås med oanständiga kvinnor

och de offrar med prostituerade,

och folket som är utan kunskap är nedtryckt.

Lo-Ruhama

Israels avfall

15 Om Israel är en prostituerad

låt inte Juda få skulden

och kom inte till Gilgal [betyder ”ring av stenar”, en kultisk offerplats (Hos 9:15; 12:11; Amos 4:4; 5:5), låg troligtvis strax nordost om Jeriko, se Jos 4:19],

gå inte upp till Beit Aven [ordagrant: ondskans hus; en referens till Betel som betyder ”Guds hus” där man tillbad en guldkalv, se Amos 5:5]

och svär inte ”Som Herren (Jahveh) lever.”

16 För Israel är styvnackad

som en styvnackad kviga.

Ska nu Herren (Jahveh) föda dem

som ett lamm på ett öppet fält?

17 Efraim [den ledande av de tio norra stammarna i det norra riket – Israel] är förenad med avgudar,

lämna honom ensam.

18 När deras festande är över

fortsätter de med prostitution,

hennes ledare är djupt förälskade i skamlighet.

19 Vinden har bundit upp henne i sina vingar

och de ska skämmas för (på grund av) sina offer.

5

Israel leder Juda in i synd

1 Hör detta, ni Israels präster!

Och lyssna (akta uppmärksamt), ni Israels hus!

Och kungens hus, ge ert öra (lyssna noga),

för er tillhör domen,

för ni har varit en snara för Mitspah [betyder ”vakttornet”, finns olika platser, men här är det Tel en-nasbeh i Benjamin 10 km norr om Jerusalem]

och ett utbrett nät över Tabor [berget Tavor på Jisreelslätten].

2 I slaktandet (blodsdåd) har ni gått djupt (grävt en djup grop) i Shittim [upprorsmännen, se 4 Mos 25:1]

men jag [Herren] blir en förmaning (tillrättavisning) för dem alla.

3 Jag känner (är intimt förtrogen med) Efraim [den ledande stammen av de tio i Nordriket]

och Israel [de övriga nio norra stammarnas handlingar] är inte undangömd för mig.

För Efraim, du har begått äktenskapsbrott,

Israel är orenat.

4 Deras gärningar erbjuder dem inte möjligheten att återvända till sin Gud (Elohim),

för äktenskapsbrottets ande är i dem och de känner inte Herren (Jahveh).

5 Men Israels stolthet ska vittna i hans ansikte

och Israel och Efraim ska snubbla i sin synd.

Juda ska också snubbla med dem.

6 Med sin småboskap (får och getter) och sin boskapshjord (nötkreatur)

ska de gå för att söka Herren (Jahveh)

men de ska inte finna honom,

han har dragit sig undan från dem.

7 De har handlat trolöst mot Herren (Jahveh)

för de har blivit som främmande barn.

Nu ska nymånen sluka dem med deras arvedel.

Israel och Juda kommer att möta Guds straff

8 Blås i shofar i Giva [Sauls hemstad i Benjamins område, se 1 Sam 10:26]

och i trumpet i Rama [profeten Samuels hemstad, också i Benjamins område, se 1 Sam 1:1],

låt alarmet (signalen) ljuda i Beit Aven [”Ondskans hus”, se Hos 4:14]:

”Bakom dig, Benjamin!”

9 Efraim ska ödeläggas på tillrättavisningens dag.

Bland Israels stammar gör jag sanningen känd (låter alla veta vad som verkligen ska ske).

10 Judas furstar är som de som flyttar på landmärken [som var förbjudet att göra, se 5 Mos 19:14].

Jag ska hälla ut min vrede över dem som vatten.

11 Efraim är betryckt, krossad i sin dom,

eftersom han villigt vandrar efter orenhet.

12 Därför är jag för Efraim som en mal

och som ruttenhet för Juda hus.

13 Och när Efraim såg sin sjukdom

och Juda sitt sår,

gick Efraim till Assyrien och sände efter kung Jarev [Jarev betyder ”utmanare”; uttrycket kan också tolkas som en titel malki rav – ”den store kungen”],

men han kan inte läka dig och inte heller ska han bota din skada.

14 Jag ska vara som ett lejon för Efraim,

som ett ungt lejon för Juda hus,

jag ska bryta ner och gå iväg,

jag ska ta bort och ingen ska befria.

15 Jag ska gå och återvända till min plats

till dess de erkänner sin skuld

och söker mitt ansikte,

i deras betryck ska de söka mig ärligt.

6

Framtida nåd

[Nu följer en trefaldig vädjan till omvändelse.]

1 Kom, låt oss vända tillbaka till Herren (Jahveh)!

[Det är bara Herren, inte assyrierna som man tidigare vänt sig till, som kan hela och läka landet, se Hos 5:13]

Han har rivit oss,

men han ska hela oss.

Han har slagit oss,

men han ska förbinda oss.

2 Han ska om två dagar på nytt göra oss levande,

på tredje dagen ska han låta oss stå upp,

och vi ska leva inför hans ansikte.

[Tidigare har Hosea talat om hur folket har gått under på grund av brist på kunskap, se Hos 4:6.]

3 Låt oss lära känna Herren,

låt oss sträva (aktivt söka) efter honom [mer och mer, djupare].

Lika säkert som solen som går upp [och bli starkare och klarare, se Ords 4:18],

kommer han att gå upp över oss.

Han ska komma till oss som skurar,

som ett sent regn (vårregn) som vattnar jorden.

[De sista regnen före skörden, som ger näring åt frukten.]

Framtida upprättelse

4 Vad ska jag göra (ta mig till) med dig, Efraim [det norra riket – Israel]?

Vad ska jag göra (ta mig till) med dig, Juda [det södra riket]?

Er nåd (kärleksfull omsorg, trofast kärlek) är som morgondiset [som snabbt skingras],

som dagg som fort försvinner [när solen bränner bort det, se vers 5c].

5 Därför har jag yxat till dem (format dem, varnat och väglett) genom profeterna.

Jag har slagit dem med min muns ord;

din dom går fram som ljuset.

[Profeterna och min muns ord är parallella uttryck.]

6 För jag önskar (har behag i; föredrar) nåd (kärleksfull omsorg, trofast kärlek)

och inte offer [försonande slaktoffer],

och [hängiven, överlåten; nära personlig] kunskap om Gud (Elohim)

mer [hellre] än brännoffer [i plural – där röken steg upp inför Gud som ett lov, se 3 Mos 1:1-17].

[Jesus citerar från denna text två gånger, vid ett tillfälle för att rättfärdiga hans nåd mot syndare, se Matt 9:13; och vid ett annat tillfälle för att rättfärdiga barmhärtighet mot sina kroppar när de var hungriga, se Matt 12:7. Nåden här handlar om hur Gud önskar och älskar att få visa nåd mot människor, men också om hur han gläds över när människor visar nåd mot varandra. Se även Klag 3:22. Ordet för kunskap är hebr. daat som har samma rot som verbet för att ha en nära relation och känna någon, se 1 Mos 4:1; 18:19. I båda fraserna finns en kontrast. Brännoffer var det mest dyrbara högsta offret, i jämförelse med offer.]

7 Som Adam [eller ”vid” staden Adam utmed Jordanfloden] har de överträtt förbundet,

där [i Efraim och Juda, se vers 4] har de handlat trolöst mot mig.

8 Gilead [Ramot Gilead var en tillflyktsstad, öster om Jordanfloden] är en stad av ogärningsmän (deras sysselsättning är att göra ondska),

den är full med blodiga spår.

9 Som ett gäng rövare väntar på en man,

så gör prästerna,

de mördar på vägen till Shechem [nuvarande Nablus i Samarien, se 1 Mos 12:6],

ja, de begår avskyvärda brott.

Avfall

10 I Israels hus

har jag sett fasansfulla ting,

deras prostitution finns i Efraim,

Israel är skändat.

11 Även för dig, Juda, är en skörd bestämd,

när jag ska vända mitt folks fångenskap (föra tillbaka mitt folk från fångenskap).

7

Oförlåten synd av Israel, Efraim och Samaria

1 När jag helar Israel

då är Efraims synd blottlagd och Samariens ondska,

för de har handlat bedrägligt

och tjuvarna går in

och rövargängen gör en räd utan förvarning.

2 Låt dem inte säga till sina egna hjärtan

att jag kommer ihåg alla deras synder,

nu är det deras egna handlingar

som vänt dem bort från mitt ansikte.

[Vers 3-7 är svårtolkade, men det kiastiska mönstret hjälper till att skapa en viss struktur. Hela stycket handlar om bedrägeri, svek och schismer, så otydligheten i språket förstärker hur snårig lögnen är. Stycket ramas in av kungarnas ondska och lögn. Nästa nivå handlar om ”eld” (deras synd är het som en ugn, se vers 4 och 7). Tredje nivån handlar om synden ”på dagen” (vers 5) och har sin kontrast i ”natten” i vers 6. Centralt i slutet på vers 5 och början på vers 6 beskrivs hur kungen drar till sig hånare, som i sin tur förgör honom. Det finns en parallell mellan bagaren som låter jästen (som ofta är en bild på synd) spridas genom degen, och kungen som låter ondska och bedrägeri frodas i samhället.]

3 De gör kungen glad med sin ondska

och furstarna med sina lögner.

4 De är alla äktenskapsbrytare,

som en ugn som hettas upp av bagaren

som upphör att elda från det han knådar degen till dess den har jäst.

5 På vår kungs dag gör furstarna honom sjuk med vinets hetta,

han drar till sig (sträcker ut sin hand mot) bespottare (de som hånar).

6 De har gjort sina hjärtan redo som en ugn medan de ligger på lur (i bakhåll),

hela natten bakas (pyr) deras vrede,

på morgonen brinner den som en flammande eld.

7 De är alla heta som en ugn och slukar sina domare,

alla deras kungar har fallit,

där är ingen som kallar på mig.

Efraims dårskap

8 Efraim har blandat sig själv med folken.

Efraim har blivit en ovänd brödkaka.

[Som en brödkaka som bara gräddats på den ena sidan.]

9 Främlingar har slukat hans styrka

och hans kunskap finns inte.

Gråa hår finns insprängda (lite här och där) på honom

utan att han vet det.

10 Israels stolthet vittnar mot hans ansikte,

men de har inte återvänt till Herren (Jahveh) sin Gud (Elohim),

inte sökt honom i allt detta.

11 Och Efraim har blivit som en menlös duva

utan förstånd,

de kallar på Egypten,

de går till Assyrien.

12 När de går ska jag sprida ut mitt nät över dem,

jag ska ta ner dem som himlarnas fåglar,

jag ska jaga dem

när hörsägen (en rapport) kommer om deras församling.

[När jag hör att de flockas tillsammans.]

Herrens klagan

13 Ve över dem,

för de har avvikit från mig!

Fördärv över dem,

för de har syndat mot mig!

Ska jag då rädda dem

när jag ser att de talar lögn mot mig?

14 Och de har inte ropat till mig av sina hjärtan

genom förhänget runt sina sängar,

de samlar ihop (oroar) sig [skär sig; baalsdyrkare hade den seden, se 1 Kung 18:28],

för säd och vin gör de uppror mot mig.

15 Och jag har tränat och styrkt deras armar,

ändå tänker de ut ont mot mig.

16 De återvänder inte upprätt,

de har blivit som bedrägliga bågar,

deras furstar ska falla för svärd,

för deras rasande tunga.

Detta ska bli till deras sorg

i Egyptens land.

8

Proklamationer

Guds rättvisa

1 Sätt shofaren till din mun [för att varna och gör folket redo för strid].

Som en örn kommer han mot Herrens (Jahvehs) hus [troligtvis Assyrien, se även Dan 7:4],

eftersom de har överträtt mitt förbund

och avfallit från min undervisning.

2 De [Israel] ska ropa till mig:

”Min Gud (Elohim). Vi, Israel, känner (är intimt förtrogen med) dig.” [Detta kan vara korta böner som framfördes på dessa offerhöjder. De var säkra på att de kände Herren, vilket de inte alls gjorde, se Joh 8:39.]

3 Israel har kastat av sig det som är gott,

fienden ska jaga honom.

4 De har insatt kungar

men inte från mig (utan att rådfråga mig),

de har gjort sig furstar

och jag känner dem inte.

[1 Kung 11-12, med några få undantag som Jerobeam (1 Kung 11:29-40) och Jehu (2 Kung 9:1-3).]

Av deras silver och deras guld

har de gjort dem,

avgudar som kan huggas bort.

5 Samarien, din kalv är nedkastad. [2 Mos 32; 1 Kung 12:26-30]

Min vrede är upptänd mot dem.

Hur länge ska ni vara oförmögna till oskuld?

6 För från Israel är också detta [denna kalv],

hantverkaren gör det

men det är ingen gud.

Samariens kalv

ska brytas i flisor.

7 För de sår vind

och de ska skörda virvelvindar,

det har ingen stjälk,

axet ger inte något mjöl,

om det ger något

ska främlingar svälja det.

8 Israel är uppslukat,

nu har de blivit bland hednafolken

som värdelösa verktyg.

9 För de har gått till Assyrien

som en ensam vildåsna för sig själv,

Efraim har köpt (betalt en prostituerads lön – hebr. tanah) älskare.

10 Fastän de köper [prostituerade tjänster] från hedningarna,

ska jag samla ihop dem [hednafolken till att strida mot Israel],

så att de börjar förminskas

under bördan av kung och furstar [med skatter och militärtjänst, se 2 Kung 15:19-20].

11 Efraim [den ledande av de tio norra stammarna i det norra riket – Israel] har förökat altaren till synd,

altaren har blivit till synd för honom.

12 Trots att jag skriver så mycket av min undervisning till honom,

räknas de som främlingar.

13 Offer är gåvor till mig.

Ska de offra kött och sedan äta det?

Herren (Jahveh) ger inte nåd (villkorad nåd – hebr. ratsah) till dem.

Nu kommer han ihåg deras överträdelse

och straffar deras synd.

De ska återvända till Egypten.

14 För Israel har glömt sin Skapare

och byggt palats

och Juda har förökat befästa städer,

men jag ska sända en eld över hans städer

och den ska uppsluka dess fästningar.

9

Straff för allianser med andra nationer

1 Fröjda dig inte, Israel,

som folken i triumf,

för du har gått på avvägar från din Gud (Elohim),

du har älskat en betald prostituerad på alla tröskgolv.

2 Tröskgolvet och vinpressen ska inte ge dem mat

och det nya vinet ska fattas henne.

3 De ska inte bo i Herrens (Jahvehs) land,

utan Efraim ska återvända till Egypten

och de ska äta oren mat [3 Mos 11] i Assyrien.

4 De ska inte utgjuta drickoffer till Herren (Jahveh)

inte heller ska de behaga honom.

Deras offer ska för dem vara som sorgens bröd [5 Mos 26:14],

allt som de äter av det ska vara förorenat [eftersom det har vidrörts av någon som rört vid en död kropp, se 4 Mos 19:22],

för deras bröd ska vara för deras hunger,

det ska inte komma in i Herrens (Jahvehs) hus.

Straff

5 Vad ska ni göra på högtidsdagen,

på dagen för Herrens bestämda högtider [3 Mos 23]?

6 För se, de har gått iväg från förödelse,

Egypten har samlat upp dem,

Mof [Memfis, längs med Nilens västra strand, 2 mil söder om det moderna Kairo] ska begrava dem.

Deras dyrbara skatter av silver

ska nässlor inta

och törne ska vara i deras tält.

Synder i Betel

7 Hemsökelsens dagar har kommit,

avlöningsdagarna har kommit

– Israel ska veta (känner till, kommer bli intimt förtrogen med) det.

Profeterna är dårar,

människans ande är galen,

för mängden av dina överträdelser

är fiendskapen stor.

8 Efraim är en väktare med min Gud (Elohim),

profeten är en fågelfångares snara på alla hans [Efraims] vägar.

Fiendskap i hans Guds (Elohims) hus.

Synder i Giva

9 De har bedragit sig själva grundligt

– som i Givas dagar [Dom 19-20].

Han ska komma ihåg deras överträdelse.

Han ska straffa deras synd.

Synder i Baal-Peor

10 Jag fann Israel

som vin i öknen,

jag såg era fäder

som den första skörden på fikonträdet hennes första vår,

men så snart som de kom till Baal-Peor

avskilde de sig till de skamliga tingen

och blev lika avskyvärda som det de älskar.

11 Efraims ära ska flyga iväg som en fågel,

där ska inte vara någon födsel

och ingen med barn och ingen befruktning.

12 Även om de uppfostrar sina barn

ska jag ta dem ifrån dem så att inte en enda människa lämnas kvar.

Ve över dem

när jag lämnar (överger) dem!

13 Efraim är som Tyros

som jag har sett planterad på en skön plats,

men Efraim ska föda fram sina barn

till en slaktare. [Först som barnoffer till avguden Baal, sedan till Assyrien, se Hos 14:1.]

14 Ge dem, Herre (Jahveh)

[Meningen avslutas inte. Den är en s.k. aposiopesis. Det blir en känsloladdad tystnad, Hosea funderar innan han fortsätter att tala Guds profetiska ord igen.]

Ge dem en ofruktsam livmoder

och torra bröst (som inte kan dia).

Synder i Gilgal

15 All deras ondska är i Gilgal,

för där hatade jag [Herren] dem.

För ondskan i deras gärningar

ska jag driva ut dem ur mitt hus.

Jag ska inte älska dem längre,

alla deras furstar är upproriska.

16 Efraim är slagen,

deras rot är uttorkad,

de ska inte bära någon frukt,

även om de föder,

ska jag [Herren] slå deras älskade livsfrukt.

17 Min Gud (Elohim) ska kasta bort dem

eftersom de inte lyssnar till honom,

och de ska bli kringvandrare

bland hednafolken (länderna).

10

1 Israel är ett frodigt vin

som skjuter frukt frikostigt,

som hans frukt förökas

så förökas hans altaren,

ju ansenligare hans land blir

desto ansenligare blir hans obelisker.

2 Deras hjärta är delat,

nu ska de bära sin skuld,

han ska bryta ner deras altaren

och fördärva deras obelisker.

3 Nu ska de säkert säga: ”Vi har ingen kung

för vi fruktade inte Herren (Jahveh),

och kungen,

vad kan han göra för oss?”

4 De talar ord,

de svär falskt,

de skär förbund,

så skjuter domen upp

som odört (giftigt ogräs) i fältets fåror.

Synder i Beit-Aven

5 Samariens invånare

ska vara rädda för Beit-Avens kalv [ordagrant: ondskans hus kalvar; en referens till Betel som betyder ”Guds hus” och tillbedjan till guldkalven där, se Hos 4:15],

för dess folk ska sörja över det,

och deras präster ska darra,

för dess härlighet har lämnat den [förts bort i exil].

6 Också den [den gjutna avgudakalven i Betel] ska bäras bort till Assyrien,

som en gåva till kung Jarev.

Efraim ska ta emot skam

och Israel ska skämmas för sina egna råd.

7 Samariens kung är avhuggen

som skum (fradga) på vattnet.

8 [Beit] Avens höga platser ska förgöras,

liksom Israels synd.

Törne och tistel ska komma upp över deras altaren,

och de ska säga till bergen: ”Övertäck oss”,

och till kullarna: ”Fall över oss”.

Synder i Giva

9 Från Givas dagar har du syndat Israel,

där stod de,

ingen strid hann upp dem i Giva,

inga övermodiga söner.

10 När det är min önskan [i min tid], ska jag tukta dem,

och folken ska samlas emot dem

när de är sammanokade (bundna) till sina två synder [ögon, ringar, plogfåror – hebreiskan är otydlig här]

Synder i Betel

11 Och Efraim är en kviga som älskar att tröska

och jag har gått över hennes nacke [lagt ett ok över det].

Jag ska göra Efraim till en ryttare,

Juda ska plöja,

Jakob ska bryta hans jordkokor.

12 Så åt er själva i rättfärdighet,

skörda åt er i nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed),

bryt upp marken som legat i träda;

för det är tid att söka Herren (Jahveh)

till dess han kommer

för att låta rättfärdighet regna över dig.

13 Ni har plöjt (planerat – hebr. charash) ondska (orätt),

ni har skördat överträdelse,

ni har ätit lögnens frukt,

för du har litat på dina egna vägar

i skarorna av mäktiga män.

14 Därför ska tumult bryta ut i dina härar

och alla dina befästningar ska ödeläggas

som Shalman ödelade Beit-Arvel i stridens dagar,

modern slogs i bitar med sitt barn.

15 Så har Betel gjort mot dig

på grund av din stora ondska,

i gryningen

är Israels kung fullständigt avhuggen.

11

Guds inbjudan att återvända

Min son Israel har vägrat återvända

1 När Israel var en ung man älskade jag honom som en son,

och ut ur Egypten (belägring, inträngdhet – hebr. Mitsrajim) kallade jag min son.

2 Men ju mer jag kallar på dem,

desto längre bort går de från mig.

De offrar till baalsgudarna

och tänder offereldar till avgudar.

[Baal var en kanaaneisk avgud, i de religiösa riterna ingick mänskooffer och sexuella riter.]

3 Ändå var det jag som vägledde Efraim [det norra riket – som en far lär sin son att börja gå],

och jag som tog dem i mina armar,

men de ville inte erkänna

att jag hade helat dem.

4 Jag ledde dem med mänskliga band,

med kärlekens rep [till skillnad från djur som tvingas till lydnad med betsel och rep].

Jag lyfte undan oket från deras halsar,

och böjde mig ner och gav dem mat.

5 Han ska inte återvända till Egyptens land,

utan Assyrien ska vara hans kung

eftersom de vägrade att vända om.

6 Och svärdet ska falla över deras städer

och ska fördärva hans bommar

och sluka dem på grund av deras egna budord.

7 Och mitt folk dröjer med att vända tillbaka till mig,

trots att de kallar sig uppresta,

tillsammans har ingen lyft upp sig.

8 Hur ska jag kunna överge (släppa) dig, Efraim?

Hur ska jag kunna lämna dig, Israel?

Hur kan jag göra dig som [staden] Admah?

Hur kan jag göra dig som [staden] Tsevojim? [Admah, Tsevojim och Bela var städer som nämns tillsammans med Sodom och Gomorra, se 1 Mos 14:2]

Mitt hjärta vänder sig i mig (mina känslor svallar; jag ändrar mitt beslut),

all min tröst vaknar (ordagrant: tillsammans tänds mitt förbarmande upp).

9 Jag ska inte verkställa min häftiga vrede,

jag ska inte återvända för att ödelägga Efraim,

för jag är Gud (El) och inte en man,

den Helige i din mitt,

och jag ska inte komma i raseri.

10 De ska vandra efter Herren (Jahveh)

som ska ryta som ett lejon,

för han ska ryta

och sönerna ska komma bävande från väster (havet).

11 De ska komma bävande som en fågel från Egypten

och som en duva från Assyriens land

och jag ska låta dem bo i sina hus

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Israel – en svekfull son

12 Efraim omsluter mig med förnekelse (hyckleri – hebr. kachash)

och Israels hus med svek (hebr. mirmah)

och Juda är ständigt trolös mot (vill bryta sig loss; irra bort från; vara hemlös från – hebr. rod) Gud (El)

ja, mot den Helige, den trofaste (han som står fast – hebr. aman).

12

1 Efraim strävar efter vind och följer efter östanvinden,

hela dagen förökar han lögn och förödelse,

och de skär ett förbund med Assyrien

och olja bärs till Egypten.

2 Herren (Jahveh) har sak med Juda

och ska straffa Jakob efter hans vägar

och i enlighet med hans agerande ska han återgälda honom.

3 I livmodern tog han sin bror i hälen

och med sin styrka brottades han med en gudalik varelse. [1 Mos 25:26; 1 Mos 32:24-30]

4 Han brottades med en ängel och vann,

han grät och bad om oförtjänt nåd (hebr. chanan) till honom.

I Betel fann han honom

och där talade han med oss.

5 Men Herren, Härskarornas Gud (Jahveh, Elohim Sebaot),

Herren (Jahveh) kom ihåg honom.

6 Vänd dig därför till din Gud (Elohim),

håll (vakta, skydda, bevara) nåd (omsorgsfull kärlek) och påbud (bindande juridiska beslut)

och vänta på din Gud (Elohim) oavbrutet.

7 Som köpmannen har den bedrägliga vågen i sin hand,

älskar han att förtrycka.

8 Och Efraim säger:

”Jag har verkligen blivit rik, jag har funnit mitt välstånd,

i allt mitt arbete ska de inte finna någon överträdelse som är synd i mig.”

Herren ledde dem ut från Egypten

9 Men jag är Herren din Gud (Jahveh Elohim)

[ända] från Egyptens land [eller ”som tog dig ut från Egypten”],

jag ska åter låta dig bo i tält

som de bestämda dagarna.

10 Jag har talat till profeterna

och jag har förökat synerna

och genom profeternas hand har jag använt liknelser.

11 Om Gilead ges till missgärning

blir allt fåfängt,

i Gilgal offrar de till oxar,

deras altaren ska bli stenhögar i fältens plogfåror.

12 Och Jakob flydde till Arams fält

och Israel tjänade för en hustru

och för en hustru vaktade (skyddade, bevarade – hebr. shamar) han får. [1 Mos 29:18]

13 Och genom en profet förde Herren (Jahveh) Israel upp från Egypten

och genom en profet blev han bevarad (vaktad, skyddad – hebr. shamar).

14 Efraim har verkligen provocerat (förtörnat),

därför ska hans blod bli kastat över honom,

hans lön ska hans Herre (Adon) ge tillbaka till honom.

13

Israel är skyldig

[Vers 1-3 är den centrala delen i det sista avsnittet i Hosea, kap 11-14.]

1 När Efraim talade darrade man,

han upphöjde sig själv i Israel

men befanns skyldig genom Baal och han dog.

2 Nu syndar de mer och mer (fortsätter de i synd; adderar, ökar sin synd)

och har gjort sig gjutna avbilder av sitt silver efter sitt eget förstånd,

avgudar alla av dem gjorda av hantverkare.

Om dem säger de:

”Den som offrar – människa – kysser kalvar [de gjutna avgudarna av kalvar, se 1 Kung 19:18; Job 31:27].”

[Sista delen i versen är svåröversatt. Det kan syfta på människooffer, men troligare är nog ändå att ordet hör ihop med de sista orden så det blir i betydelsen ”människor kysser avgudar av kalvar”. I hela stycket finns kopplingen till uttåget ur Egypten, se även 2 Mos 32:8.]

3 Därför ska de bli som morgonens moln [som försvinner snabbt]

och som daggen som dunstar bort (försvinner),

som agnarna som driver bort med vinden från tröskplatsen

och som röken som far ut genom skorstenen.

Herren ledde dem ut från Egypten

4 Likväl är jag Herren din Gud (Jahveh Elohim)

[ända] från Egyptens land [eller ”som tog dig ut från Egypten”]

och du känner (är intimt förtrogen med) ingen Gud (Elohim) förutom mig,

och det finns ingen frälsare (räddare) vid sidan av (förutom) mig.

5 Jag kände (var intimt förtrogen med) dig i öknen,

i landet med den stora torkan.

6 När de åt blev de mätta,

de var belåtna och deras hjärtan var upprymda,

därför har de glömt mig. 7 Därför har jag blivit för dem som ett lejon,

som en leopard ska jag vakta vid deras väg.

8 Jag ska möta dem som en björninna som har förlorat sina ungar,

och ska riva isär deras hjärtsäck,

och där ska jag sluka dem som en lejoninna,

vilddjuret ska slita sönder dem.

Israel – en ovis son

9 Det är ditt fördärv Israel

att du är emot mig, emot din hjälpare (hebr. ezer).

10 Var är nu din kung som skulle kunna rädda dig i alla dina städer?

Och dina domare om vilka du sagt: ”Ge mig en kung och ledare!”

11 Jag gav er en kung i min vrede

och tog bort honom i min vrede. [Kung Saul, se 1 Sam 15:22, 23; 16:1]

12 Efraims missgärning är uppsamlad,

hans synder ligger i förvar.

13 Kvalen från en födande kvinna ska komma över honom,

han är en ovis son,

det är dags att han inte längre dröjer kvar [ordet beskriver hur man sitter fast som i tjära]

på platsen där söner föds.

14 Från Sheols (underjordens, gravens) hand ska jag frige dem mot lösen,

från döden ska jag återlösa dem!

Död, var är dina plågor (farsoter; pester)?

Dödsrike (Sheol), var är din udd (gadd, ödeläggelse)? [1 Kor 15:55]

Ånger är dolt från mina ögon.

15 För du har varit fruktsam bland vassrören,

en östanvind ska komma,

Herrens (Jahvehs) vind kommer upp från öknen

och hans källor ska bli torra

och hans brunnar ska torka ut,

han ska tillspilloge

alla dyrbara skatter.

14

1 Samarien ska bära sin skuld

för hon har varit upprorisk mot sin Gud (Elohim),

de ska falla för svärd,

deras spädbarn ska slås i bitar

och deras gravida kvinnor ska sprättas upp.

Herrens inbjudan att återvända

2 Återvänd, Israel, till Herren din Gud (Jahveh Elohim),

för du har snavat (snubblat) i dina missgärningar.

3 Ta med dig ord [plural]

och vänd tillbaka till Herren (Jahveh),

säg till honom: ”Förlåt alla missgärningar och ta emot det som är gott,

så ska vi ersätta (gottgöra) tjurar med våra läppar [ge lovets offer istället för offrade tjurar]. [Heb 13:15-16]

4 Assyrien ska inte frälsa oss,

vi ska inte rida på hästar

och vi ska inte längre kalla våra händers arbeten för gudar,

för i dig finner de faderlösa nåd (evig barmhärtighet – hebr. rachamim).”

5 [Nu kommer Guds svar på frälsningsbönen i vers 3-4:]

”Jag ska hela deras trolöshet (avfall, deras hjärtan som medvetet vandrat bort från mig).

Jag ska älska dem utan gräns (av fri vilja, ösa min kärlek över dem, som en frivillig offergåva),

för min vrede har vänt sig ifrån dem [Israel].

6 Jag ska bli som dagg för Israel,

han ska blomstra som en lilja [vara lika vacker och ren],

han ska skjuta sina rötter som [och vara djup rotad som de stora cederträden i] Libanon.

7 Hans nya rotskott ska växa och sprida ut sig,

hans prakt ska vara som olivträdets [som bär rik frukt],

och hans doft som Libanons [cederträd].

8 De som bor (vistas, sitter) i (under) hans skugga ska återvända [från sin fångenskap],

de ska så och skörda säd i överflöd (ordagrant: leva/växa som spannmål).

De ska blomstra (grönska) som en vinstock.

Hans [Israels] rykte (omnämnande; minnet, doften av honom) ska vara som Libanons vin. [Ps 91:1]

9 Efraim ska säga:

’Jag vill inte längre ha någonting med avgudar att göra’.

Jag ska svara honom och

vaka över honom.

Jag är som ett grönskande cypressträd,

din frukt finns hos mig. [Det är jag som ger liv.]”

Avslutning

[Boken avslutas med ett ordspråksliknande uttryck. Jämför med Ps 107:43; Jer 9:21; Ords 10:29]

10 Vem är vis?

Låt honom förstå dessa [uttryck i denna bok].

Vem är förståndig?

Låt honom bli förtrogen med dem.

Herrens (Jahvehs) vägar är de rätta,

och de rättfärdiga vandrar på dem,

men syndarna kommer på fall.

Joel

1

2

3

Joel

Inledning

Joel är den andra av de tolv mindre profeterna. Namnet Joel betyder ”Herren är Gud”. Boken innehåller flera korta profetior som är skrivna som poesi. Boken är unik på flera sätt. För det första nämns templet och Jerusalem, men ingen kung. Detta har fått en del att tro att han är en senare profet, samtida med Esra och Nehemja, på andra templets tid. För det andra citeras eller associeras till många andra bibelböcker som Jesaja, Amos, Sefanja, Nahum, Obadja, Hesekiel, Malaki och Andra Mosebok. För det tredje nämns ingen specifik synd, men läsaren antas vara känd med tidigare profeter som mer ingående tagit upp avgudadyrkan, orättvisor och andra samhällsproblem.

Joel tar avstamp i en nutida katastrof – en gräshoppsinvasion som påverkade hela ekonomin, hela livet och även tempeltjänsten. Förutom gräshopporna verkar landet också ha drabbats av torka, se Joel 1:11-12, 17. Joel visar att Gud står bakom allt och Gud har makt att förändra situationen så att landet får välsignelse igen, men att folket behöver rannsaka sig och omvända sig.

Joel visar att allt som sker, Guds dom likaväl som Guds välsignelse, hänger ihop med folkets andliga hälsa. Gud har makt att ge regn i rätt tid för att skördarna inte ska slå fel, och därmed kan folket få välgång och även templet uppehålla sin funktion.

Armén från norr liknas vid gräshoppor. Profetian handlar även om det som ska ske långt senare i framtiden vid tidens slut. Gud som ger landet välsignelser i form av regn i rätt tid ska även hälla ut ett annat slags ”regn” över sitt folk, nämligen sin egen Ande. En andlig klarsyn som hittills bara givits till några få utvalda, ska bli tillgänglig för hela folket.

Ett återkommande nyckelord är ”Herrens dag”. I boken finns perspektivet av dåtid, nutid och framtid.

Struktur:

1. En tidigare Herrens dag, kap 1

2. En nära förestående Herrens dag, kap 2

3. Omvändelse och Guds svar, kap 2

4. En framtida Herrens dag, kap 3

Skrivet: 700-talet

(en del daterar boken efter exilen 530-400 f.Kr.)

Berör tidsperioden: Det är oklart när Joel var verksam, men troligtvis levde och verkade han i Sydriket någon gång före templets förstörelse. Många räknar honom till 700-talets profeter.

Författare: Joel

Citeras: Joel 2:28-32 får sitt första uppfyllande i Apostlagärningarna, se Apg 2:17-21.

1

Introduktion

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Joel [som betyder: ”Herren är Gud”], Petuels son.

[Petuel betyder ”Guds mun” och har att göra med att tala profetiskt. Om det är samma person som kallas Petachja i 1 Krön 24:16, var Joel en prästson.]

Klagan – landet är öde

[Den åttonde plågan i Egypten var gräshoppor, se 2 Mos 10.]

2 Hör detta, alla ni gamla män,

och lyssna (ge ert öra), alla ni landets invånare.

Har detta någonsin hänt (ägt rum) i era dagar (under er livstid)

eller ens under era fäders dagar (era förfäders livstid)?

3 Återberätta för era söner (barn) om det,

och era söner (barn) till sina söner (barn)

och deras söner (barn) för nästa generation.

4 Vad den bitande gräshoppan [hebr. gazam från ordet ”att bita”] har lämnat

har den svärmande gräshoppan ätit [hebr. arbeh, vanligaste ordet för en fullvuxen gräshoppa som kan flyga och svärma],

och vad den svärmande gräshoppan har lämnat

har den unga gräshoppan ätit [hebr. jeleq, kanske från ordet att ”slicka”, kan syfta på det första larvstadiet av gräshopporna],

och det som den unga gräshoppan har lämnat

har den förtärande gräshoppan ätit [hebr. chasil, från ordet att ”förtära”, de unga gräshopporna som kan hoppa men ännu inte flyga].

[Verbet ”ätit” upprepas tre gånger i denna vers för att förstärka förstörelsen. Fyra olika typer av gräshoppor nämns, troligtvis är det olika stadier i gräshoppans utveckling. Poängen är att frukten, stjälken, bladen – ja, allt äts upp och förgörs.]

Vakna upp

5 Vakna upp, ni drinkare, och gråt!

Jämra er, alla vindrinkare,

för [det färska nya] vinet har huggits av från era munnar.

6 För ett främmande folk har kommit upp över (hedningar har invaderat) mitt land.

Mäktiga, ja, utan tal (oräkneligt många).

Deras tänder är som lejons tänder

med huggtänder som en lejoninna.

7 Han [den främmande hären] har fördärvat mitt vin [som är en symbol på Guds folk]

och har gjort stickor av mitt fikonträd.

Han har barkat av hela trädet och kastat ner det,

dess grenar har lämnats vita.

[Alla slags träd med ätlig frukt är totalt fördärvade.]

Jämra er

8 Jämra er som en jungfru som sitter i säcktyg

för sin ungdoms make.

[En kvinna som blivit änka under trolovningstiden mellan förlovning och bröllop.]

9 Matoffer och dryckesoffer

har huggits av från Herrens (Jahvehs) hus.

Prästerna [som] tjänar Herren (Jahveh) sörjer.

10 Fälten är öde,

landet sörjer,

för grödan har blivit förstörd,

det nya vinet är uttorkat,

oljan sinar (olivträdets frukt slår fel).

Jämra er, jordbrukare

11 Känn skam, ni jordbrukare,

jämra er, ni vingårdsmän,

över vetet och kornet,

för skörden på fälten har gått förlorad.

12 Vinet vissnar,

fikonträdet slokar (förtorkar),

granatäppelträdet, dadelpalmen och äppelträdet,

alla fältets träd är förvissnade,

för glädjen har vissnat bort

från människors söner (barn).

Jämra er, präster

[Nöden är så stor i landet att det inte finns något att offra.]

13 Omgjorda er själva med säcktyg och gråt, ni präster.

Gråt hejdlöst (yla och tjut), ni som gör tjänst vid altaret.

Kom och lägg er i säcktyg hela natten,

ni Herrens (Elohims) tjänare,

för matoffer och dryckesoffer

nekas (hålls tillbaka från) Herrens (Elohims) hus. [Ingen kommer till templet med offer längre.]

Herrens dag kommer

14 Utlys en helig fasta,

kalla samman en högtidsförsamling,

de gamla

och alla landets invånare,

till Herrens er Guds (Jahvehs Elohims) hus

och ropa till Herren (Jahveh).

15 Ack (åh nej), vilken dag!

För Herrens (Jahvehs) dag är nära.

Och som ett kaos (en förstörelse, ett fördärv) från den Allsmäktige (Shaddaj) ska den komma.

16 Är inte framför våra ögon

maten borthuggen,

från Guds (Elohims) hus

fröjd och glädje?

17 Grödan skrumpnar ihop

under sina smutsiga jordkokor,

ladorna är öde,

spannmålsmagasinen är nedrivna,

eftersom skörden har vittrat bort.

18 Hur stönar inte djuren!

[Hör deras klagan.]

Boskapshjordarna är rådvilla [vandrar mållöst runt, se 2 Mos 14:3]

eftersom de inte har något bete;

även fårhjordarna lider.

19 Till dig, Herre (Jahveh), ropar jag,

eftersom eld har slukat vildmarkens betesängar

och flammor har satt fältens träd i brand.

20 Även fältens vilda djur flämtar till dig,

för flodbäddarnas (wadis) vatten är upptorkat

och eld har slukat vildmarkens betesängar.

2

En nära förestående Herrens dag

En gräshoppsliknande armé från norr

[Om Joel är en tidig profet så kan det här handla om varning för en assyrisk invasion. Assyrierna var kända som vildsinta krigare och de uppvisade en nyskapande militär skicklighet som hjälpte dem att utöka sitt territorium.]

1 Blås i shofar (vädurshorn) i Sion [tempelberget i Jerusalem]!

Låt larmet ljuda på mitt heliga berg!

Låt alla landets invånare darra och bäva,

för Herrens (Jahvehs) dag kommer,

den är verkligen nära.

2 En dag av mörker och dysterhet,

en dag med moln och tjockt mörker

som sprider sig som svärta över bergen.

Ett stort och mäktigt folk,

från urtiden har aldrig något varit som detta

och ska inte bli igen härefter, från generation till generation.

3 Framför dem slukar (äter) en eld

och bakom dem flammar eldslågor.

Framför dem är landet som Edens trädgård

och efter dem är det en öde vildmark,

ingenting undgår dem (allt utan undantag fördärvas där de drar fram).

4 De ger intryck av att vara som hästar,

och de springer som ryttare.

[Här ser profeten något som han inte kan förklara med ord från den då kända världen, därför beskriver han istället det han ser och liknar med dåtidens begrepp. Kanske ser han moderna stridsvagnar, men exakt vad det är han försöker beskriva vet vi inte. Att det stora och mäktiga folket är någon slags armé är dock helt klart.]

5 Som ljudet av vagnar

hoppar de på bergstopparna,

som knastrande eldslågor slukar stubbar,

som ett mäktigt folk uppställt (ordnat i rader) till strid.

6 Inför dem har människorna ångest,

allas ansikten blir askgrå.

7 De springer som mäktiga stridsmän;

de bestiger en mur som en soldat.

Var och en rör sig, marscherar på sin givna bana

och viker inte av från sin väg.

8 Den ene tränger inte den andre.

Var och en går sin egen väg.

De rusar genom vapnen (försvaret)

utan att ta skada eller låta sig hindras.

9 De rusar in i staden,

de springer på murarna,

de klättrar upp i husen

och kommer genom fönstren som tjuvar.

10 Framför dem skakar (häver sig) marken [som en jordbävning],

himmelen darrar,

solen och månen förmörkas,

stjärnorna drar tillbaka sitt sken.

11 Herren (Jahveh) ger (upphäver) sin röst

framför sin armé.

Hans läger (hans armé) är mycket stort,

mäktig är den som utför hans ord [utför Herrens befallning].

För stor är Herrens (Jahvehs) dag,

mycket skrämmande.

Vem kan uthärda (överleva) den?

Omvänd er

12 Och även nu förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh) [som en bekräftelse på att Herrens dag är nära, se vers 1-11]:

Vänd om [vänd/omvänd er] till mig av (i) hela ert hjärta, i fasta, och i gråt, och i klagan (sorg; jämrande klagosång).

13 Riv sönder ert hjärta,

inte [bara] era kläder,

och vänd om till Herren (Jahveh) er Gud (Elohim),

för han är nådig och barmhärtig,

sen till vrede och stor i (överflödande av) nåd (omsorgsfull kärlek) –

och han avstår från (sorg-tröstar – hebr. nacham) det onda.

[Citat från 2 Mos 34:6, efter händelserna med guldkalven.]

14 Vem vet, kanske han ändrar sig (vänder om)

och låter välsignelsen vara kvar till matoffer och dryckesoffer åt Herren, er Gud.

[Frågeställningen ”vem vet” ifrågasätter inte om Gud skulle vara nådefull och förlåta synder när man omvänder sig – det gör han, hela Joels bok andas hopp. Namnet Joel betyder ”Jahveh är Gud”. Det är dock upp till Guds vishet och allmakt att bestämma om domen ska verkställas, skjutas upp eller tas bort. Syndens konsekvenser kan ibland ha gått så långt att Gud i sin godhet måste döma vissa områden.]

15 Blås i shofar (horn) i Sion [för att samla till en helig sammankomst]!

Påbjud en fasta!

Kungör en högtidssamling!

16 Samla folket,

helga församlingen,

kalla samman de äldste,

samla de små barnen,

också dem som fortfarande ammas.

Må brudgummen komma ut ur sin kammare och bruden ut ur sin bröllopsbaldakin (brudkammare, sänghimmel).

[Enligt den judiska traditionen behövde brudparet inte delta i den dagliga bönen på sin bröllopsdag. I detta andliga nödläge uppmanar Joel att det inte finns några undantag, alla måste komma.]

17 Må prästerna, Herrens tjänare, gråta mellan förhuset och altaret och säga:

”Herre (Jahveh), skona ditt folk och låt inte din arvedel hånas och bli ett ordspråk (talesätt) bland hednafolken. Varför skulle man få säga bland folken: ’Var är nu deras Gud (Elohim)?’ ”

[På prästernas förgård stod brännofferaltaret, och knappt tio meter framför det stod förhuset som ledde in i själva tempelbyggnaden, se 1 Kung 6:3. Nöden är så stor i landet att det inte finns något kvar att offra, se vers 14. Vända mot det heliga templet uppmanas nu prästerna att offra sina tårar i djup ånger och genuin omvändelse.]

Herrens svar

18 Då greps Herren (Jahveh) av nitälskan (iver, hänfördhet) för sitt land,

och medömkan med sitt folk.

[Nitälskan beskriver samma starka känsla av kärlek och avund som en make känner då någon försöker förföra hans hustru. Israel liknas ofta vid Herrens hustru, se Jes 54:5.]

19 Herren svarade sitt folk:

Se, jag sänder er säd, vin och olja,

ni ska bli helt mättade.

Jag ska aldrig mer tillåta

att ni blir skymfade bland hednafolken.

20 Men jag ska undanröja inkräktaren från norr långt bort från er,

ja, jag ska förvisa honom till ett torrt och öde land,

hans förtrupp till det östra havet [Döda havet]

och hans eftertrupp till det västra havet [Medelhavet].

Hans odör ska stiga upp,

ja, stanken från honom ska spridas.

För han har gjort stora ting.

21 Frukta inte du land,

var glad och fröjda dig,

för Herren (Jahveh) har gjort stora ting.

22 Frukta inte, ni markens djur,

för öknens betesmarker har spirat (grönskat),

träden bär sin frukt;

fikonträdet och vinstocken skördar sin styrka.

[Grödan har återhämtat sig så att allting på nytt bär riklig skörd.]

23 Var glada, ni Sions [Jerusalems] barn,

och fröjda er i Herren (Jahveh) er Gud (Elohim).

För han ger er tidigt regn (höstregn, en lärare – hebr. moreh)

för ert välstånd (rättfärdighet),

ja, han ska ta ner regn åt dig,

tidigt regn (höstregn) [som vattnar sådden]

och sent regn (vårregn) [som gör att det blir rik frukt] som förut.

[Det efterlängtade regnet gör att torkan i landet, som är underförstådd i Joel 1:17, tar slut. Marken kan få återhämta sig efter gräshoppsinvasionen. Höstregnen gör att fröna börjar gro och vårregnen kommer före skörden och gör att kornen sväller så det blir en stor skörd. Det hebreiska ordet för höstregn är moreh och kan både betyda höstregn och lärare. Anledningen till den dubbla betydelsen finns i ordets rot jarah som har att göra med att ”skjuta ut något”. Ett moln ”skjuter ut” regndroppar mot marken och en lärare ”skjuter ut ord” till sina elever. På samma sätt som regnet vattnar jorden vattnar läraren lyssnarens hjärtas jordmån, jämför Jesu undervisning om såningsmannen i Matt 13:3-10. Paulus tar som exempel hur Apollos var en lärare som ”vattnade”, men Gud står för växten, se 1 Kor 3:6.]

24 Tröskplatsen ska bli full av säd

och kärlen ska flöda över med nytt vin och frisk olja.

25 Jag ska kompensera dig för de år som

gräshopporna åt upp era skördar,

den unga gräshoppan (hebr. jeleq),

den förtärande gräshoppan (hebr. chasil)

och den bitande gräshoppan (hebr. gazam),

min stora armé som jag har sänt ibland er.

26 Ni ska äta rikligt och bli mätta

och prisa Herrens er Guds (Jahveh Elohims) namn,

som har handlat så underbart (utfört dessa under) med er.

Aldrig mer ska mitt folk behöva skämmas.

27 Då ska ni veta att jag är i Israel.

Ja, jag är Herren er Gud (Jahveh Elohim),

det finns ingen annan.

Aldrig mer ska mitt folk behöva skämmas.

Guds Ande utgjuten

28 Efter detta [Guds välsignelse över landet Israel och befrielsen från det norra riket, se vers 18-27] ska jag utgjuta min Ande över allt kött [över alla människor utan hänsyn till ålder, kön eller ställning]:

Era söner och döttrar ska profetera (tala inspirerat av Gud).

Era gamla män ska ha drömmar.

Era unga män ska se profetiska syner.

29 Även över tjänare och tjänarinnor ska jag i de dagarna utgjuta min Ande.

[Denna profetia började uppfyllas i Apg 2:16-21, och kommer helt att uppfyllas då Jesus regerar i tusenårsriket.]

30 Jag ska visa (producera) tecken (spektakulära förändringar) i himlen (skyn) och på jorden.

Blod, eld och rökpelare [på jorden, detta betecknar krig].

31 Solen ska vändas i mörker och månen i blod [bli röd som blod.]

Detta ska ske innan Herrens dag kommer, den stora och fruktansvärda dagen.

32 Och det ska ske att var och en som kallar på (åkallar) Herrens (Jahvehs) namn [inbjuder och ropar på honom]

ska bli räddad (frälst; ska undkomma). [Jer 33:3; Apg 2:21; Rom 10:13]

För på Sions berg [tempelberget] och i Jerusalem

ska finnas en räddad skara (de som undkommer; en kvarleva) [ska finnas befrielse och en utväg],

precis som Herren (Jahveh) har sagt (lovat),

och bland de överlevande [bland kvarlevan ska de finnas]

som Herren (Jahveh) kallar [ska inbjuda och ropa på].

3

Gud dömer nationerna – en framtida Herrens dag

1 För se, i de dagarna och på den tiden,

när jag upprättar Juda och Jerusalem från exilen,

2 ska jag samla alla länder

och föra ner dem till Jehoshafats dal [som betyder ”Herren har dömt”, kanske Kidrondalen].

Där ska jag döma dem

på mitt folks vägnar, och mitt arv Israel,

som de har förskingrat bland länderna

och därtill har de delat upp mitt land.

3 De har kastat lott om mitt folk

och sålt en pojke för en prostituerad

och sålt en flicka för vin som de druckit upp.

4 Och likaså, vad är ni för mig Tyros och Sidon och Filistéens alla områden? Vill ni vedergälla mig något? Även om ni vill vedergälla mig något ska jag snabbt och smidigt skicka tillbaka den vedergällningen över era egna huvuden. 5 För ni har tagit mitt silver och mitt guld och ni har burit mina värdefulla skatter in i era (avguda)tempel. 6 Juda söner och Jerusalems söner har ni sålt till grekerna för att kunna flytta dem långt bort från deras egna gränser.

7 Se, jag ska väcka upp dem på de platser dit ni har sålt dem och jag ska skicka tillbaka vedergällningen över era egna huvuden. 8 Jag ska sälja era söner och era döttrar till Juda söners händer, och de ska sälja dem vidare till sabéerna [ett folkslag från söder, Seva var ett barnbarn till Abraham som flyttade österut, se 1 Mos 25:3, 6], till ett land långt borta, för Herren (Jahveh) har talat.

9 Förkunna detta bland hednafolken:

Förbered för krig.

Egga upp mäktiga stridsmän.

Låt krigarna avancera och attackera.

10 Gör om era plogbillar till svärd,

och era vingårdsknivar till spjut.

Låt den svage säga:

Jag är stark.

11 Res er och kom, alla hednafolk runtomkring och samla ihop er.

Herren (Jahveh) för ner era mäktiga stridsmän.

12 Låt hednafolken resa sig

och gå upp till Jehoshafats dal.

Där ska jag sitta

och döma alla omgivande länder.

13 Svinga skäran

för skörden är mogen.

Kom och trampa

för vinpressen är full,

kärlen flödar över,

för deras ondska är stor.

14 Folkmassor, ja, enorma folkmassor

i avgörandets dal.

Herrens (Jahvehs) dag är nära

i avgörandets dal.

15 Solen och månen blir mörka

och stjärnorna drar tillbaka sitt sken.

16 Herren (Jahveh) ryter (som ett lejon) från Sion [tempelberget i Jerusalem]

och ger ut sin röst från Jerusalem –

himlen och jorden ska skälva.

Men Herren (Jahveh) ska vara en tillflykt för sitt folk

och ett värn (en säker plats, ett försvar) för Israels barn (söner).

17 Så ska du veta att jag är Herren (Jahveh) din Gud (Elohim),

som bor i Sion [Jerusalem], mitt heliga berg.

Då ska Jerusalem vara helig

och inga främlingar ska längre gå över henne.

En ny skapelse

18 Det ska ske på den dagen att bergen ska drypa av sött vin

och kullarna ska flöda av mjölk

och alla Judas flodbäddar (wadis) ska flöda med vatten.

En källa ska flöda fram från Herrens (Jahvehs) hus

och vattna Shittims dal [på östra sidan av Jordanfloden, just norr om Döda havet].

19 Egypten (hebr. Mitsrajim – det inträngda landet) ska bli en ödemark

och Edom en fruktlös öken

på grund av laglösheten (våldet, terrorn – hebr. chamas) mot Juda söner (barn)

eftersom ni har spillt oskyldigt blod i deras land.

20 Men Juda ska vara bebott i evighet [där ska det alltid bo människor]

och Jerusalem från generation till generation.

21 Jag ska frikänna dem från deras blodskuld

som jag inte tidigare har förlåtit.

Och Herren (Jahveh) bor i Sion [tempelberget i Jerusalem].

Amos

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Amos

Inledning

Amos är den tredje av de tolv mindre profeterna. Han är den första av de fyra 700-talsprofeterna. De övriga är Hosea, Jesaja och Mika. Amos profettjänst gällde Israel (Nordriket), även om han var från Juda (Sydriket). Hans budskap gällde hyckleriet inom det religiösa etablissemanget. Amos ansåg sig själv inte vara en profet utan en vanlig arbetare, se Amos 7:14-15.

Struktur:

Amos är välstrukturerad och har många uppräkningar i sju-tal:

Sju profetiska ord mot Israels sju grannar (Amos 1:3-2:5)

Sju retoriska frågor (Amos 3:3-6)

Sju imperativ (Amos 4:4-5)

Sju verb med Herrens mäktiga handlingar (Amos 5:8-9)

Hela Amos bok kan också ses som en kiasm med sju sektioner:

A Kommande dom (Amos 1:1-2:16)

 B Profetens tvingande ord: förgörelse över Betel (Amos 3:1-15)

  C Fördömande över Israels rika kvinnor – tom religiös aktivitet (Amos 4:1-13)

   D Centralt stycke – Vädjan om omvändelse (Amos 5:1-17)

  C Fördömande över Israels rika män – tom religiös aktivitet (Amos 5:18-6:14)

 B Profetens tvingande ord: förgörelse över Betel (Amos 7:1-8:3)

A Kommande dom – utspridda bland folken, men framtida upprättelse (Amos 8:4-9:15)

Skrivet: omkring 767-760 f.Kr.

(Både Ussia och Jerobeam II regerade 783-746 f.Kr. I Hazor finns arkeologiska fynd från en stor jordbävning 765-760 f.Kr.)

Författare: Amos

Relaterade böcker:

Hosea

Jona

1

1 Ord av Amos, en av herdarna från Tekoa [en liten stad i Juda bergsbygd, 16 km söder om Jerusalem]. Detta är vad han såg om Israel [det norra riket] när

Ussia (hebr. Uzzijaho) var kung i Juda [783-742 f.Kr.] och

Jerobeam, Joashs son, var kung i Israel [786-746 f.Kr.],

två år före jordbävningen.

[Jordbävningen omnämns även i Sak 14:5. Vid utgrävningar 2021 i de östra sluttningarna av Davids stad hittades en mängd sönderslagna kärl, skålar och lampor. Fynden stämmer överens med liknande fynd i norra Israel som visar på en jordbävning under kung Ussias styre i mitten på 700-talet f.Kr.

Amos, som är från Sydriket Juda, skriver alltså till Israel, det norra riket. År 722 f.Kr. faller det norra riket till Assyrien, så dessa ord skrivs omkring 40 år före denna händelse.]

2 Han sa: ”Herren (Jahveh) ryter [Joel 3:16] från Sion [tempelberget i Jerusalem] och upphäver sin röst från Jerusalem, och herdarnas ängar ska sörja och Karmels topp [Amos 9:3] ska vittra.”

[Nu följer sju väl strukturerade upprepningar med dom över omgivande nationer. Frasen ”tre av, ja, fyra överträdelser” förstärker att det är många överträdelser, se Amos 1:3, 6, 9, 11, 13; 2:1, 4, 6. Betydelsen kan vara kontinuitet och fortsättning: 3 överträdelser, 4 överträdelser, osv. Det finns också en symbolism med 3 + 4 som blir 7, dvs. att överträdelserna har nått sitt fullkomliga mått. De första sex är grupperade parvis: Damaskus & Gaza (spiran, se vers 5 och vers 8), Tyros & Edom (bröder i vers 9 och vers 11; ingen avslutande fras ”säger Herren”) och Ammon & Moab. Den sjunde domen riktas mot Juda. Bokens genomgripande struktur med talet sju gör att det blir en överraskning när en åttonde dom mot Israel avslutar denna sektion Amos 2:6-16.]

Kommande dom (kap 1-2)

Damaskus

3 För så säger Herren (Jahveh):

”För tre av [Arams huvudstad] Damaskus överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de har tröskat Gilead [öster om Jordanfloden, se Jos 22:9 och vers 13]

med slädar av järn.

4 Jag ska sända en eld över Chazaels hus

och den ska sluka Ben-Hadads palats.

[Chazael var den kungliga släkten i Syrien (Aram) som grundades av Chazael (842-796 f.Kr.), se 2 Kung 8:7-15. Ben-Hadad var Chazaels efterträdare eller hans son som har samma namn.]

5 Jag ska bryta Damaskus bom [bryta ner porten in till staden]

och hugga bort invånarna från Bakat-Aven [”den ondskefulla dalen”, se Hos 4:15]

och den som håller spiran från Beit-Eden [stad/region vid Eufrat eller ordagrant sarkastiskt: ”den lustfyllda staden”]

och folket i Aram [Syrien] ska gå i fångenskap under Kir [betyder mur, troligtvis området Transkaukasus, nuvarande Armenien, Azerbajdzjan och Georgien]”,

säger Herren (Jahveh).

Gaza

6 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av [den filisteiska staden] Gazas överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de förde bort fångar, en hel befolkning fördrev de i exil

och överlämnade dem till Edom.

7 Jag ska sända en eld mot Gazas murar

och den ska sluka alla deras palats.

8 Jag ska hugga av invånarna från Ashdod

och honom som håller spiran [kungen] från Ashkelon [strax norr om Gaza].

Jag ska vända min hand mot [staden] Ekron [Tel Miqne, tre mil nordöst om Ashkelon]

och kvarlevan av filistéerna ska förgås”,

säger Herren Gud (Adonai Jahveh).

Tyros

9 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av [staden] Tyros överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de förde bort en hel befolkning i exil och överlämnade dem till Edom

och inte kom ihåg förbundet med bröderna.

10 Jag ska sända en eld mot Tyros murar

och den ska sluka alla deras palats.”

Edom

11 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av Edoms överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom han jagade sin bror [Esau var Jakobs bror, se 1 Mos 27:41; 5 Mos 23:7] med svärdet

och kastade bort all nåd (medömkan, hebr. rachamim)

och hans vrede rev och slet oavbrutet

och han behöll sin ilska för alltid.

12 Jag ska sända en eld över Teman [en stad i norra Edom, uppkallad efter Esaus barnbarn, se 1 Mos 36:11]

och den ska sluka Botsras [stad i södra Edom, se Jes 63:1] palats.”

[Städerna Selah och Petra nämns inte, eftersom de redan hade blivit intagna av Amasja, se 2 Kung 14:7.]

Ammon

13 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av Ammons överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de slet upp Gileads gravida kvinnor för att utvidga sitt territorium.

14 Därför ska jag tända en eld i [Ammons huvudstad] Rabbahs mur

som förtär dess palats [mäktiga byggnader, både palats och militära anläggningar – hebr. armenot]

med höga rop på stridens dag,

med storm på orkanens dag.

15 Deras kung ska gå i fångenskap,

han och hans prinsar tillsammans”,

säger Herren (Jahveh).

2

Moab

1 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av Moabs överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de har förbränt Edoms kungs ben till aska.

[I föregående ord till Ammon var det ofödda barn som dödades, se Amos 1:13, här är det de döda som skändas. Dessa två profetiska ord visar hur man vanhelgar livet som Gud har gett.]

2 Jag ska sända en eld över Moab

och den ska sluka Keriots palats (mäktiga byggnader).

Moab ska dö i kalabalik, i stridslarm (tumult),

till ljudet av shofar (vädurshorn).

3 Jag ska utrota (hugga av) domaren från landet (dess mitt)

och jag ska slakta alla furstar där med honom”,

säger Herren (Jahveh).

Juda

[Hittills har domsorden varit riktade mot Judas och Israels fiender. Problemet var att samma synder som dessa städer och regioner gjort, begicks även av Guds egendomsfolk. Det sjunde ordet riktas till Juda, det södra riket, till Amos egna landsmän, se Amos 1:1.]

4 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av Judas [det södra rikets] överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig,

eftersom de har förkastat Herrens (Jahvehs) undervisning (Moseböckerna – hebr. Torah)

och inte har hållit hans förordningar (ordagrant ”saker inristat” vilket indikerar permanenta oföränderliga lagar, beskrivs ofta som bud som inte har en rationell förklaring) och deras lögner har fört dem till en återvändsgränd som deras fäder har vandrat på.

5 Jag ska sända en eld över Juda

och den ska sluka Jerusalems palats (mäktiga byggnader).”

Dom mot Israel

6 Så säger Herren (Jahveh):

”För tre av Israels [det norra rikets] överträdelser,

ja, för fyra, ska jag inte ändra mig, eftersom de sålde rättfärdigheten för silver (pengar) [tog emot mutor, vilket var ett brott mot 5 Mos 16:19]

och de behövande (fattiga) för ett par skor (sandaler).

7 De trampar ner den fattiges huvud i jordens stoft

och fördärvar vägen för de ödmjuka.

En man och hans far går till samma jungfru

för att vanhelga mitt heliga namn.

8 De lägger sig ner vid varje (alla) altare,

på kläder tagna i pant,

och i sin Guds (Elohims) hus insuper de vinet från dem som är bötfällda (straffade för något brott).

9 Likväl fördärvade jag amoréerna framför dem,

som var högresta som de höga cedrarna och starka som ekarna.

Likväl fördärvade jag hans frukt ovanifrån och hans rötter underifrån.

10 Jag förde också upp dig ur Egyptens land (hebr. Mitsrajim – det inträngda landet)

och ledde dig 40 år i vildmarken för att inta amoréernas land.

11 Bland dina unga söner reste jag upp profeter

och bland dina unga män nasirer. Är det inte så, Israels söner?”

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

12 ”Men ni gav nasirerna vin att dricka och befallde profeterna och sa: ’Profetera inte’. [Att vara nasir innebär att man har avlagt nasirlöften, däribland att avstå från allt som kommer från vinrankan, se 4 Mos 6.]

13 Se, jag ska låta det knaka under er,

som en vagn knakar när den är full av kärvar (överlastad).

14 Den snabbe ska inte kunna fly,

den starke ska inte kunna använda sin styrka,

inte heller ska den mäktige kunna rädda sig själv.

15 Inte heller ska den som hanterar bågen kunna stå

och den snabbfotade ska inte kunna rädda sig själv,

inte heller ska den som berider hästen kunna rädda sig själv.

16 Den modige bland de mäktiga ska fly sin väg naken på den dagen”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

3

Herren har talat

[Ett nyckelord i detta kapitel är hebr. paqad som har betydelsen av att en överordnad granskar och inspekterar en underordnad. Det används om att räkna, se 4 Mos 1:19. Betydelsen kan vara att belöna eller straffa beroende på vad resultatet av summeringen av räkenskapen blev. Ordet används här för att rama in denna sektion, se vers 2 och 14 (2 ggr). Kapitlet har sju sektioner som bildar en kiasm:

A Herren ska inspektera/straffa, vers 1-2

  B Kommande förödelse – lejon och byte, vers 3-8

    C främmande palats (hebr. armenot), vers 9

      D Central vers: Israel gör inte rätt, vers 10

    C Israels palats (hebr. armenot), vers 11

  B Kommande förödelse – lejon och byte, vers 12

A Herren ska inspektera/straffa, vers 13-15]

1 Hör (hörsamma, lyd) detta ord som Herren (Jahveh) har talat mot er, Israels söner, över hela familjen [alla stammar, både Juda och Israel] som jag förde upp, ut ur Egyptens land när jag sa:

Herren ska inspektera/straffa

2 ”Bara dig har jag känt (varit intimt förtrogen med) bland jordens alla familjer,

därför ska jag hemsöka (för att göra räkenskap med) dig för alla dina överträdelser.

Kommande förödelse – lejon och byte

3 [Nu följer sju retoriska frågor, i inledningen liknades Gud vid ett rytande lejon som upphöjde sin röst, se Amos 1:2. Samma ord återkommer här i vers 4:]

Kan två vandra tillsammans, utan att vara överens om det? [Nej, självklart inte.]

4 Ryter ett lejon i skogen, när han inte har något byte? [Nej, självklart inte.]

Upphäver ett ungt lejon sin röst från sin lya, om han inte har tagit (fångat) något? [Nej, självklart inte.]

5 Fastnar en fågel i en snara på jorden, om det inte finns ett lockbete? [Nej, självklart inte.]

Sprätter en snara upp från marken, utan att ha fångat något? [Nej, självklart inte.]

6 Om en shofar ljuder i en stad, är det inte så att invånarna bävar? [Jo!]

Om det sker ondska i en stad, har inte Herren (Jahveh) med den att göra?

[De första fem frågorna har ett underförstått nej som svar. Den sjätte frågan har ett ja som svar och den sista fanns det olika åsikter om. Amos samtid trodde inte att Gud skulle kunna tillåta att förödelse kom över deras stad. Gud förorsakar aldrig ondska (1 Joh 1:5) men han kan tillåta den och ta undan sitt beskydd, se Klag 2:3. Vers 6 ska också ses i ljuset av vers 7-8 där Gud varnar, se även Jona 1:2]

7 För Herren Herren (Adonai Jahveh) gör ingenting

utan att han uppenbarar sitt rådslut för sina tjänare profeterna.

8 Lejonet har rutit,

vem fruktar inte?

Herren Herren (Adonai Jahveh) har talat,

vem kan låta bli att profetera?”

[Lejonet var ett vanligt djur i Israels skogsbygder på den här tiden. Därför var det allmänt känt att lejonet ryter precis innan det kastar sig över sitt tilltänkta byte, som då kan fly om det reagerar tillräckligt snabbt. På samma sätt vill Gud att folket ska förstå hans varningar så att de omvänder sig innan domen drabbar dem.]

Främmande palats

9 Förkunna det i Ashdods palats (mäktiga byggnader) [en av filistéernas fem stora städer vid Medelhavet]

och över palatsen (de mäktiga byggnaderna) i Egyptens land och säg:

”Församla dig på Samariens berg

och se den stora förvirringen därinne och förtrycket i dess mitt.”

De vet inte att göra rätt

10 [Central vers:]

De vet (känner) inte att göra det rätta, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Man har samlat våld och stöld i deras palats (mäktiga byggnader).

Dina palats

11 Därför säger Herren Gud (Adonai Jahveh):

”En motståndare har omringat landet,

och han ska slå ner din styrka [försvar och rikedom] från dig och dina palats (mäktiga byggnader) ska läggas i ruiner.”

Kommande förödelse

12 Så säger Herren (Jahveh):

”Som en herde räddar två ben eller en bit av ett öra från lejonets gap,

så ska Israels söner som bor i Samarien fly

med hörnet av en bädd och damasken (en bit/hörn av benet) från en soffa (dagbädd).”

Herren ska inspektera/straffa

13 ”Lyssna och vittna mot Jakobs hus”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot).

14 ”I de dagarna då jag ska hemsöka (för att göra räkenskap med) Israels överträdelser,

ska jag också hemsöka (för att göra räkenskap med) Betels altaren

och hornen på altaret ska bli avhuggna och falla till marken.

15 Jag ska slå vinterhuset med sommarhuset,

och [det lyxiga] huset av elfenben ska förgås

och det stora huset ska få ett slut”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

4

Förbered er att möta Herren

[Det andra budskapet. Inleds på samma sätt, ”Hör detta ord”, som förra kapitlet, se Amos 3:1]

1 Hör (hörsamma, lyd) detta ord, ni Bashans kvigor på Samariens berg:

[ni kvinnor] som förtrycker den fattige,

som krossar den behövande,

som säger till sina herrar:

”Ge mig [vin] så jag kan festa!”

2 Herren Herren (Adonai Jahveh) har svurit vid sin helighet:

”Sannerligen ska de dagarna komma över dig

när du ska föras bort med krokar

och dina invånare med fiskkrokar.

3 Ni ska föras ut på stränderna, var och en rakt framför sig

och ni ska kastas i det okända”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

4 ”Kom till Betel med överträdelser,

till Gilgal och förmera era överträdelser.

Ta med era offer på morgonen

och ert tionde efter tre dagar.

5 Offra ett tacksägelseoffer

av det som är jäst (med surdeg) [3 Mos 7:13]

och förkunna frivilliga offer

och gör dem kända, för det älskar ni att göra, ni Israels söner”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

6 ”Jag har gett er tomma munnar (ordagrant: rena tänder; dvs. brist på mat) i alla städer

och avsaknad av bröd på alla era platser,

ändå har ni inte återvänt till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

7 ”Jag har också hållit tillbaka regnet för er

när det var tre månader kvar till skörd,

och jag lät det regna över en stad

men lät det inte regna över en annan stad,

på en plats regnade det

och på en annan plats hölls regnet tillbaka.

8 Två eller tre städer vandrade till en stad för att dricka vatten

och blev inte tillfredsställda,

ändå har ni inte återvänt till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

9 ”Jag har slagit dig med fördärv (torr vind) och mögel [skördar som slår fel, se 5 Mos 28:22; 1 Kung 8:37; Hag 2:17],

alla dina trädgårdar och alla dina vingårdar

och alla dina fikonträd och dina olivträd har larver slukat,

ändå har ni inte återvänt till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

10 ”Jag har sänt pest ibland er

på samma sätt som i Egypten,

dina unga män har jag slagit med svärd

och har fört bort dina hästar

och jag har låtit stanken från ditt läger komma upp i dina näsborrar,

ändå har ni inte återvänt till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

11 ”Jag har omstörtat några av er

på samma sätt som Gud (Elohim) omstörtade Sodom och Gomorra [1 Mos 19:24]

och ni var som ett brinnande vedträ tagen ur elden,

ändå har ni inte återvänt till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

12 ”Därför ska jag behandla dig på detta sätt [låta domen drabba dig], Israel [eftersom alla försök att få dig att omvända dig har misslyckats, se vers 4-11].

Eftersom jag ska göra detta med dig,

förbered dig på att möta din Gud, Israel.”

13 Se vem som är här:

Han som formar bergen och skapar vinden (Anden – hebr. roach).

[Han som skapar både det som syns för ögat och det som inte syns.]

Han som berättar om sina tankar för människan [Amos 3:7].

[Kan också översättas att han ser människans alla tankar, se Ps 139:2.]

Han som vänder morgonen till mörker.

[Vänder de ogudaktigas framgång till mörker, se Amos 5:8, 20; 8:9; Jer 13:16.]

Han som marscherar fram på jordens höjder.

[Ödmjukar de högmodiga, se Mika 1:3]

Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), är hans namn.

[Vers 13 är det första poetiska stycket i Amos, även Amos 5:8-9 och Amos 9:5-6 räknas dit. Det kan vara tre sektioner från en och samma hymn.]

5

Vädjan – sök Gud

[Vers 1-17 är den centrala delen i hela Amos bok.]

1 Hör (hörsamma, lyd) detta ord som jag lyfter upp som en klagosång över dig, Israels hus:

2 ”Israels jungfru har fallit,

hon ska inte resa sig igen,

hon har kastats ner på marken

och det finns ingen som reser upp henne.”

3 Därför säger Herren Gud (Adonai Jahveh) så:

”Staden som gick ut med tusen

ska ha hundra kvar,

och staden som gick ut med hundra

ska ha tio kvar av Israels hus.”

4 För så säger Herren (Jahveh) till Israels hus:

”Sök mig och ni ska leva.

5 Men sök inte Betel,

gå inte in i Gilgal

och gå inte igenom Beer-Sheva,

för Gilgal ska verkligen gå i fångenskap

och Betel ska bli till intet.”

6 Sök (träd fram inför; fråga efter) Herren (Jahveh) så får ni leva,

annars ska han gå fram över (rusa fram, drabba) Josefs hus likt en eld som förtär (slukar),

och där ingen finns som kan släcka [elden] i Betel.

7 Ni som vänder rätten till malört

och kastar rättfärdigheten på marken.

8 Han som har gjort Plejaderna och Orion

och för fram dödens skugga på morgonen

och gör dagen mörk som natten,

som kallar på havets vatten

och utgjuter det över jordens ansikte,

Herren (Jahveh) är hans namn,

9 som får förödelse att blixtra över de starka

så att förödelse kommer över fästningen.

10 De hatar honom som tillrättavisar i porten

och de avskyr honom som talar rent (rätt och sant; här används ordet för rituell renhet).

11 Därför, eftersom ni trampar på den fattige

och tar ifrån honom vetet (med utpressning).

Ni har byggt hus av huggen sten

men ni ska inte bo i dem,

ni har planterat vackra vingårdar

men ni ska inte dricka dess vin.

12 För jag vet (känner väl till, är intimt förtrogen med) dina överträdelser

och hur mäktig (duktig, stark) du är i att synda,

ni som plågar den rättfärdige, tar lösen

och knuffar undan den behövande i porten.

13 Därför är den eftertänksamme tyst i en sådan tid,

för det är en ond tid.

14 Sök gott och inte ont

så att ni får leva,

och så att Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), ska vara med er,

som ni säger.

15 Hata det onda och älska det goda

och stadfäst rätten i portarna,

kanske ska då Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), vara nådig (visa oförtjänt kärlek)

mot Josefs kvarleva.

16 Därför säger Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot):

”Klagosång ska vara på alla öppna platser (torg)

och man ska säga på alla gator: ’Ack (ve), ack (ve)’

och man ska kalla på husbonden för att sörja

tillsammans med dem som kan klagosångerna (sådana som är skickliga på att klaga, professionella gråterskor).

17 Och i alla vingårdar ska det vara klagan,

för jag ska gå igenom deras mitt”, säger Herren (Jahveh).

Dom över Israel (5:18-6:14)

18 Ve dem som önskar

Herrens (Jahvehs) dag!

Varför vill du ha Herrens (Jahvehs) dag?

Den är mörker, inte ljus.

19 Som om en man flyr för ett lejon

och en björn möter honom,

och går in i huset och lutar sin hand mot väggen

och en orm biter honom.

20 Ska inte Herrens (Jahvehs) dag vara mörker och inte ljus?

Ja, till och med mycket mörk och utan en strimma av ljus? [Kan också översättas: dyster och utan klarhet]

21 ”Jag hatar, jag avskyr era högtider. [De två verben förstärker varandra och beskriver Guds avsky för skenheliga religiösa yttringar. Det som i 3 Mos 23:2 kallades ’mina högtider’ har nu blivit ’era högtider’.]

Jag har inget behag (det är inget välluktande rökoffer) i era religiösa sammankomster.

22 Om ni än offrar åt mig både brännoffer [3 Mos 1] och matoffer [3 Mos 2], finner jag ingen glädje i dem.

Jag vill inte se era shalomoffer [ett gemenskapsoffer som alla i familjen åt tillsammans, se 3 Mos 7:11-21] av gödda kalvar.

23 Ta bort dina skränande sånger från mig [de är en plåga och en börda].

Jag vill inte höra på musiken från dina stränginstrument.

24 [Nu kommer en vers som bryter mönstret och står ut:]

Men låt det välla upp (bölja, rusa fram) som [källsprångets] vatten:

rätt (domslut)

och rättfärdighet –

som en ständig (alltid rinnande) ström (bäckravin, wadi) [ett evigt flöde som aldrig sinar].

[Versen har flera kiastiska element som lyfter fram ’rätt och rättfärdighet’ centralt. Rätten liknas vid det pålitliga källflödet som väller fram ur en klippa, och rättfärdigheten som det kraftigt forsande vattnet i en dal/ravin som inte sinar under den varma sommarperioden, utan ständigt flödar med friskt vatten. Den hebreiska konstruktionen, både i inledningen och i versens slut, indikerar ett ständigt, evigt flöde.]

25 Bar ni fram slaktoffer och matoffer åt mig

de fyrtio åren i öknen, ni Israels hus?

26 Så ska ni lyfta upp (bära med er) Sikkot (tältet – hebr. sikot) [troligtvis den mesopotamiska åsk- och krigsguden Adar], er kung, och Kijon [den mesopotamiska stjärnguden Saturnus], er avbild [avgud],

din guds stjärna som du har gjort åt dig själv.

27 Därför ska jag låta dig gå i fångenskap bortom Damaskus”,

säger han vars namn är Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot).

[Vers 25-26 citeras delvis i Apg 7:43.]

6

1 Ve över dem, de obekymrade (som inte bryr sig och lever bekvämt) i Sion [Jerusalem]

och de säkra (trygga) på Samariens berg,

de förnämsta [eliten; de celebra männen] av det främsta folket,

till vilka Israels hus hör (ordagrant: kommer).

2 Gå över till Kalne [troligtvis i närheten av Aleppo i norra Syrien] och se,

och gå därifrån till det stora Chamat [nuvarande Hama, i centrala Syrien],

gå sedan ner till filistéernas Gat,

är de bättre än dessa kungariken?

Eller är deras gränser större än dina gränser?

3 De håller ondskans dag ifrån sig,

men ser ändå till att ondskans säte är nära (att ondskan dominerar).

4 Ni ligger på elfenbenssängar

och sträcker ut er på era divaner

och äter flockens bästa lamm

och stallets bästa kalvar,

5 ni knäpper på psaltaren

och uppfinner musikinstrument åt er själva som David.

6 ni dricker vin ur skålar,

och smörjer er själva med de bästa salvorna,

men ni sörjer inte över Josefs smärta.

7 Därför ska de nu gå i fångenskap som huvudet för de fångna (de första som går i fångenskap),

och festandet hos dem som sträckte ut sig ska försvinna (upphöra).

Vad Herren hatar

8 Herren Herren (Adonai Jahveh) har svurit vid sig själv, Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot), förkunnar (säger, proklamerar):

”Jag avskyr Jakobs stolthet

och hatar hans palats

och jag ska bomma igen (stänga ner) staden

och allt som finns där.”

9 Och det ska ske att om tio män finns kvar i ett hus ska de dö. 10 När en mans farbror [den närmsta släktingen] till en död man, och han som tänder rökelse [bränner kroppen, se 1 Sam 31:12] för honom, kommer för att bära ut benen från huset, och han säger till den som är längst inne i huset: ”Finns där någon med dig?” och han svarar: ”Nej”, då ska han säga ”Var tyst, för vi får inte nämna Herrens (Jahvehs) namn.” [Av fruktan för ännu mer straff från Gud.]

[Den närmsta släktingen ansvarar för begravningen, se 1 Mos 25:9; 35:29; Dom 16:31. Ingen närmare än en fars bror finns kvar.]

Kommande förödelse

11 Se, Herren (Jahveh) har befallt och det stora huset ska bli slaget till spillror

och det lilla huset i småflis.

12 Springer hästar på klippor?

Plöjer någon där med oxar?

Eftersom ni har förvänt rätten till galla

och rättfärdighetens frukt till malört,

13 ni som fröjdar er i det som är intet (hebr. lo devar),

som säger: ”Har vi inte gjort oss horn i vår egen styrka?”

14 ”Se, jag ska resa upp mot dig, du Israels hus”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), Härskarornas Gud (Elohim Sebaot),

”ett hednafolk som ska ansätta (plåga, hemsöka) dig från Chamats ingång [den norra gränsen]

till Aravas bäck [den södra gränsen].”

[Dessa två platser används för att visa Jerobeam II Israels norra och södra gräns, se 2 Kung 14:25.]

7

Dom över Betels ockulta center

[Nu följer ett nytt stycke. Stilen skiftar från poesi till prosa.]

1 Herren Herren (Adonai Jahveh) visade mig detta, och se, han gjorde en gräshoppa när den senare grödan började spira, och se, det var efterskörden efter kungens höskörd. 2 När de (gräshopporna) gjort slut på ätandet av landets gräs, sa jag: ”Herre (Adonai), Herre (Jahveh), förlåt, jag vädjar. Hur ska Jakob stå (förbli stående, bevaras)? För han är liten.” 3 Herren (Jahveh) hade medlidande i detta: ”Det ska inte hända”, säger Herren (Jahveh).

4 Herren Herren (Adonai Jahveh) visade mig detta, och se Herren Herren (Adonai Jahveh) kallade (ropade) på eld för att strida, och den slukade de stora djupen och skulle ha förtärt landet.

5 Då sa jag: ”Herre (Adonai), Herre (Jahveh), stopp, jag vädjar. Hur ska Jakob stå (förbli stående, bevaras)? För han är liten.” 6 Herren (Jahveh) hade medlidande i detta: ”Det ska inte heller hända”, säger Herren Herren (Adonai Jahveh).

7 Han visade mig detta, och se Herren (Adonai) stod bredvid en mur, tillverkad av en murare, och hade ett lodsnöre i sin hand.

8 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Amos, vad ser du?” Och jag svarade: ”Ett lodsnöre.”

Då sa Herren (Adonai): ”Se, jag ska sätta ett lodsnöre mitt ibland mitt folk Israel. Jag ska inte förlåta dem längre, 9 och Isaks höga platser och Israels helgedomar ska läggas öde, och jag ska resa mig upp mot Jerobeams hus med svärdet.”

[Nordrikets förste kung, Jerobeam, hade inrättat dyrkan av avguden Baal i staden Betel, se 1 Kung 12:32. Amasja är den ledande prästen där som även verkar ha haft politiskt inflytande i den regionen. Amos har precis levererat tre profetior där den sista nämner att de höga offerhöjderna ska bli öde, se Amos 7:1-9. Detta upprör baalsprästen Amasja.]

10 Amasja (hebr. Amatsjaho), prästen i Betel, sände detta meddelande till kung Jerobeam [Nordrikets 13:e kung] av Israel: ”Amos håller på med en sammansvärjning mot dig, mitt i hjärtat av Israel. Landet kan inte uthärda alla hans ord [profetior]. 11 För så här har Amos sagt: ’Jerobeam ska dö för svärd och Israel ska föras bort i fångenskap från sitt land.’ ” [Amos profeterade detta i vers 9.]

12 Amasja sa till Amos: ”Du siare (som ser syner – hebr. chozeh), gå. Fly tillbaka till Juda land [ditt eget land]. Ät ditt bröd och profetera (hebr. nava) där [var en profet i heltidstjänst där]. 13 Men profetera inte mer här i Betel, för det är kungens tempel, en helgedom för riket.” [Kungen hade låtit uppföra templen för baalsdyrkan där man tillbad avgudakalven, och kungen tillbad där.]

14 Då sa Amos till Amasja:

”Jag var inte en profet [det har inte alltid varit mitt yrke]! Inte heller är jag son till en profet [jag var inte född in i det]! Jag var en boskapsherde och en som plockade mullbärsfikon, 15 men Herren (Jahveh) tog mig från hjorden och Herren sa till mig: ’Gå och profetera för mitt folk Israel.’ ”

16 Hör därför nu Herrens (Jahvehs) ord, du säger: ”Profetera inte mot Israel och predika inte mot Isaks hus.” 17 Därför säger Herren (Jahveh):

”Din hustru ska bli en sköka i staden

och dina söner och dina döttrar ska falla för svärd

och ditt land ska bli uppdelat med en mätstock,

och du själv ska dö i ett (rituellt) orent land

och Israel ska med säkerhet ledas bort i fångenskap,

ut ur detta land.”

8

1 Herren Herren (Adonai Jahveh) visade mig detta, och se, en korg med sommarens frukt.

2 Och Han sa till mig: ”Amos, vad ser du?”

Och jag svarade: ”En korg med sommarens frukt.”

Då sa Herren (Jahveh) till mig: ”Slutet har kommit för mitt folk Israel, jag ska inte förlåta dem en gång till. 3 Palatsets sånger ska bli klagan på den dagen”, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh).

Kommande dom över Israel

4 Hör detta, ni som trampar på (trycker ner) de fattiga

och utrotar de svaga i landet!

5 Ni säger:

”När är nymånadshögtiden över,

så att vi kan sälja säd?

När är sabbaten över,

så att vi kan sälja vårt korn?

Då ska vi minska efa-måttet [volymmått på 35 liter – så att köparen får mindre säd och korn]

och öka shekeln [viktenhet på 11,5 gram för betalning av silver och guld – så köparen får betala mer]

och förvränga vågen. [Ett sätt var att manipulera vågens mittpunkt så den vägda mängden såg tyngre ut än den faktiskt var, och därmed lura köparen.]

6 Då ska vi köpa de fattiga [som slavar] för pengar

och de nödställda för ett par skor

och sälja agnarna (spillet) som säd [som om det vore av god kvalité].”

7 Herren har svurit vid [sig själv, han som är] Jakobs stolthet. Jag ska aldrig glömma någon av deras [upproriska] handlingar.

8 Ska inte landet darra (av skräck) för detta och alla som bor därinne sörja? Likväl ska det resa sig i sin fulla längd (svämma över) som floden, och det ska plötsligt svälla upp och sjunka tillbaka igen som Egyptens flod (Nilen). [Nilen är känd för sina cykliska översvämningar som gör landet utefter floden mycket bördigt.]

9 ”På den dagen”, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

”Då ska jag låta solen gå ner när den står som högst,

jorden ska bli helt mörk mitt på dagen.

10 Jag ska förvandla era religiösa glädjehögtider till sorgehögtider,

all er sång blir till klagan.

Jag ska klä alla i sorgekläder (klä alla höfter med säckväv),

och göra så att varje huvud är rakat [för att uttrycka sorg].

Jag ska låta det bli som när man sörjer ende sonen,

och när dagen är över har det varit en bitter (eländig) dag.”

11 ”Var helt säker på detta, denna tid kommer”, förkunnar (säger, proklamerar) Herrarnas Herre (Adonai Jahveh):

”Jag ska sända en hunger i landet,

inte en hunger efter bröd

eller en törst efter vatten,

utan en hunger efter att höra Herrens ord.

12 Då ska man irra från hav till hav [från Medelhavet i väst till Döda havet i öst],

från nord till syd

och söka efter Herrens (Jahvehs) ord,

men man ska inte finna det.”

13 På den dagen

ska de rättfärdiga jungfrurna

och de unga (kraftfulla) männen svimma av törst.

14 De som svär vid Samariens synder och säger: ”Som din gud, Dan, lever”

och ”Som Beer-Shevas vägar (sätt att agera) lever”,

de ska falla och aldrig resa sig igen.

9

1 Jag såg Herren (Adonai) stå bredvid altaret och han sa:

”Slå pelarhuvudena

så att portarna skakar

och bryt dem i bitar på huvudet av dem alla,

jag ska slakta återstoden av dem med svärdet,

ingen av dem ska kunna fly

och där ska inte vara någon som kommer undan.

2 Om de så gräver sig ner till Sheol (underjorden, de dödas plats)

ska min hand ta dem där,

och även om de klättrar upp till himlarna

ska jag föra ner dem. [Ps 139:7-12]

3 Och om de gömmer sig själva på Karmels topp,

ska jag söka och ta dem ut därifrån,

och om de gömmer sig för min åsyn i botten på havet

ska jag befalla ormen och den ska bita dem.

4 Trots att de går i fångenskap framför sina fiender,

ska jag där befalla svärdet och det ska slakta dem,

och jag ska hålla mina ögon på dem

för ont och inte för gott.”

5 För Herren (Adonai), Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

rör vid landet och det smälter [kan inte stå emot honom] och alla som bor där sörjer,

och det sväller upp som Nilen (som svämmar över alla bräddar)

och sjunker tillbaka igen som Egyptens flod (Nilen).

[Ordet för att smälta betecknar en förändring som inte går att stå emot. Människorna skakar av skräck och kan inte göra någonting åt situationen. Jfr ordningen på Guds namn med Amos 3:13; 4:13; 5:14-15, 27; 6:8, 14 (där JHVH kommer först). Att titeln inleds med Adonai här kan vara ett sätt att betona hur Gud mer synligt verkar på jorden. När JHVH används är det oftare hans osynliga egenskaper som beskrivs.]

6 Det är han som bygger sin övre kammare i himlarna

och har grundlagt sitt valv på jorden,

han som kallar fram havets vatten

och utgjuter det över jordens ansikte.

Herren (Jahveh) är hans namn.

[Vers 7-15 ingår i den bestämda sabbatsläsningen som man läste i alla synagogor i hela världen samma sabbat som staten Israel utropades 1948.]

7 Är ni inte som Kushs söner [etiopierna] för mig, ni Israels söner,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Har inte jag fört upp Israel, ut ur Egyptens land,

och filistéerna från Kaftor [Kreta, se 1 Mos 10:14]

och Aram (Syrien) från Kir [plats/område i Mesopotamien – hebr. kir betyder mur]?

8 Se, Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) ögon

är på det syndfulla kungariket

och jag ska utplåna det

från jordens ansikte,

likväl ska jag frälsa

och inte helt utplåna Jakobs hus,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

9 För se, jag ska befalla

och jag ska sålla Israels hus bland hednafolken,

som säd sållas i en sikt,

likväl ska inte ett enda korn falla på marken.

10 Mitt folks alla syndare som säger:

”Ondska ska inte hinna upp oss och inte utmana oss”,

ska dö genom svärd.

Israels återupprättelse

11 ”På den dagen ska jag resa upp

Davids fallna hydda,

mura igen dess sprickor

och resa upp det som är raserat,

och bygga upp den som i forna dagar,

12 så att de kan ta i besittning vad som är kvar av [Israels bittra fiende] Edom

[edomiterna härstammade från Esau, Jakobs bror]

och av alla hednafolk över vilka mitt namn har nämnts”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), han som gör detta.

13 Se, det ska komma dagar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), då plöjaren [som förbereder för höstsådden]

ska hinna ikapp skördemannen [eftersom det tar sådan tid att få in de stora skördarna],

och de som trampar druvorna

ska hinna ikapp [inte hinner bli klara innan det är dags för] såningsmannen.

Då ska bergen drypa av druvsaft

och alla höjder flöda över (ordagrant: smälta) [samma ord som i vers 5].

14 Och jag ska föra tillbaka mitt folk (mitt förbundsfolk/egendomsfolk – hebr. ammi) Israel från fångenskapen [göra slut på deras fångenskap och återupprätta dem],

och de ska bygga upp [sina] städer som legat i ruiner och bo i dem [igen].

Och de ska plantera vingårdar

och dricka vin från dem och anlägga (ordagrant: göra) trädgårdar och äta [njuta av] frukt från dem.

15 Och jag ska plantera dem i deras eget land,

och de ska inte mer ryckas upp ur det land som jag har gett dem, säger Herren (Jahveh) din Gud (Elohim).

Obadja

Obadja

Inledning

Obadja är den fjärde av de tolv mindre profeterna. Obadjas namn betyder på hebreiska ”Guds tjänare” eller ”en som prisar Gud”. Boken består av bara 21 verser och är den kortaste i hela Gamla testamentet. Boken handlar om Edom, vars folk härstammar från Esau, Jakobs bror. Edom har alltid varit en ärkefiende till Israel. Det är oklart när Obadja levde men mycket talar för att det kan ha varit strax efter templets förstörelse (586 f.Kr.), då Edom kom in i de södra delarna av Israel och bosatte sig där efter att judarna förts bort till Babylon. Se också Ob 1:11-14 som tydligt talar om hur Edom i skadeglädje såg på när Jerusalem erövrades. En del anser också att det kan vara så att Edom förrådde Juda så att de kom i den babyloniska maktens våld. Se Ps 137:7; Jes 34:5-17.

Berör tidsperioden: Troligtvis 587–500 f.Kr. I så fall handlar Ob 1:11-14 om babyloniernas anfall mot Jerusalem (605–586 f.Kr.) och Obadja är samtida med Jeremia. Ett annat alternativ är filistéernas erövring av Jerusalem under Jorams regering 853–841 f. Kr. och Obadja är samtida med profeten Elisha.

Författare: Obadja

Genre: Historisk och profetisk

1

Herren ska straffa edomiterna

1 Obadjas syn (vision).

[Synen gäller Edom. Folkslaget edomiterna härstammade från Esau, son till Isak och Rebecka, och äldre tvillingbror till Jakob, se Ob 1:10; 1 Mos 25:23-26. Esaus bror Jakob är känd som Israel, och Esau kallas Edom, som betyder ”röd”. Kanske var han rödhårig? Jakob/israeliterna bosatte sig i Kanaans land med Jerusalems berg som centralort, medan Esau/edomiterna bosatte sig söder om Döda havet med berget Seir som centralt berg, se vers 21 och 5 Mos 2:5. Huvudstaden hette Sela, vilket betyder sten på hebreiska. På grekiska är namnet petra. Det är möjligt att edomiternas huvudstad låg där den nabateiska klippstaden Petra nu ligger. Det är intressant att bergen och klipporna i Petra är röda. Fiendskapen mellan israeliterna och edomiterna startade redan med tvillingbröderna Jakob och Esau och har fortsatt. På väg från Egypten tillät inte edomiterna israeliterna att passera genom deras land, se 4 Mos 20:14-21. Sedan israeliterna bosatte sig i Kanaans land har många strider utkämpats mellan folken, se 1 Sam 14:47; 2 Sam 8:14; 1 Kung 9:26; 2 Krön 20:1-27; 2 Kung 8:16-22; 2 Kung 14:9-11; 2 Krön 28:17. Även på Jesu tid fanns dessa spänningar kvar. Herodes den store som dödade judiska pojkar i Betlehem (Matt 2:1-3, 16; Luk 1:5) var edomit. Hans son (Herodes Antipas) dödade Johannes Döparen (Matt 14:3-4, 8-10) och hans barnbarn (Herodes Agrippa I) halshögg Jakob, Johannes bror (Apg 12:2).]

Detta säger Herren Gud (Adonai Jahveh) till Edom [edomiterna]:

Vi har hört budskapet från Herren (Jahveh)

och en budbärare (ambassadör) är utsänd till nationerna:

”Stå upp och låt oss dra upp mot henne i krig.”

2 Se, jag gör dig liten bland länderna,

du är mycket föraktad.

3 Ditt hjärtas stolthet har tjusat (lurat, narrat) dig,

du som bodde i klippans skrevor, (som hade) dina boningar högt uppe [som ett örnnäste högst upp på en klippavsats],

som sa i ditt hjärta:

”Vem skulle kunna slå ner mig till marken?”

4 Trots att du gör (bygger) ditt bo lika högt som örnens [bildligt för stolthet],

och placerar det bland stjärnorna

så ska jag slå ner det därifrån, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

5 Om tjuvar kommer till dig,

om rövare (kommer) på natten,

hur är du avskuren (ensligt placerad, en utsatt position),

skulle de inte stjäla till dess de fått nog?

Om druvplockare kommer till dig

skulle de inte lämna lite efterskörd [åt de fattiga]?

6 Hur är inte Esau genomsökt [landet Edom kommer att plundras],

hans dolda skatter efterfrågas (uppletas)?

7 Alla sammansvärjningens män förde dig till gränsen,

männen som hade fred med dig har bedragit dig och besegrat dig.

De som åt ditt bröd

lade ut en snara under dig

i vilken det inte finns någon urskiljning.

[Alla som hamnar i snaran fångas av den.]

8 Ska inte jag på den dagen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

utrota Edoms kloka män

och skilja ut Esaus berg?

9 Dina mäktiga män, Teman [staden som fått namnet från Esaus barnbarn, se 1 Mos 36:11], ska bli förfärade (bestörta, modfällda, nedslagna),

för att varenda en ska huggas av från Esaus berg genom slakt.

Edoms brott

10 På grund av det våld som du bedrivit mot din bror Jakob [israeliterna]

ska skam täcka dig

och du ska bli avhuggen för evigt.

11 På den dag då du stod vid sidan om (avskilt),

dagen då främlingar bar iväg det värdefulla

och utlänningar gick in i hans port och kastade lott om Jerusalem,

då var också du en av dem.

[Vers 11-14 verkar beskriva babyloniernas anfall mot Jerusalem 605–586 f.Kr.]

12 Du skulle inte ha stirrat (sett med skadeglädje) på din bror [Israel] när katastrofen kom,

på deras lidande på deras olyckas dag!

Inte heller skulle du ha fröjdat dig över Juda söner

den dag fördärvet drabbade dem!

Du skulle inte heller ha talat i stolthet (med stolta ord)

på deras olyckas dag!

13 Du skulle inte ha gått in i mitt folks portar

på deras olyckas dag!

Du skulle inte ha stirrat (sett med skadeglädje) på deras lidande

på deras olyckas dag!

Inte heller skulle du ha lagt dina händer på deras ägodelar

på deras olyckas dag!

14 Inte heller skulle du ha stått i vägskälen

för att slå ner dem som lyckats undfly!

Du skulle inte heller åter ha fängslat dem som var kvar

[den lilla kvarlevan som inte blev bortförd till Babylon]

på deras olyckas dag!

Guds straff mot Israels fiender

[Edoms stolthet och fall är en bild på alla nationers stolthet och fall. Obadja breddar bilden från Israels granne i söder till ett större perspektiv. Det hebreiska ordet för Edom består av tre bokstäver: alef, dalet och mem. Samma bokstäver som ordet adam som betyder människa och mänsklighet. Edom blir som en bild på hur Gud en dag ska döma all mänsklighetens stolthet, förräderi och våld. Guds dom över Edom är i linje med Guds löfte till Abraham angående Israel, se 1 Mos 12:3. Alla stormakter och länder som har försökt förinta Israel och det judiska folket har istället själva gått förlorade. Några exempel är det antika Egypten, Persien, Nazi-Tyskland, osv.]

15 För Herrens dag [då han ska döma] är nära för alla folk. [Inte bara Edom.]

Som du har handlat mot andra,

så ska du själv behandlas,

dina [onda] gärningar ska drabba dig själv. [Joel 3:14-16]

16 Så som ni har druckit på mitt heliga berg,

så ska alla hednafolk dricka oavbrutet (kontinuerligt),

ja, de ska dricka och bälga i sig

och bli som om de aldrig hade existerat (funnits till).

[Domen liknas vid vin som nationerna tvingas dricka. På samma sätt som vinet gör att den som dricker tappar förmågan att tänka klart och börjar ragla, kommer Gud få dessa nationer att stappla i förvirring. Denna metafor är hämtad från Jer 25:15-29; 49:12.]

Guds välsignelser över Israel

[På samma sätt som de två tidigare profetböckerna, Joel och Amos, beskrivit vad som ska hända efter Herrens dag, beskrivs nu hur Gud ska resa upp Davids hus, se Joel 2:32 och Amos 9:11-15.]

17 Men på Sions berg [tempelberget i Jerusalem] ska finnas en kvarleva (en räddad skara; en befrielse)

och det ska vara heligt [igen],

och Jakobs hus ska återbesätta

sina besittningar (komma tillbaka och bo i sina områden).

18 Jakobs hus ska vara en eld

och Josefs hus en flamma [Josefs söner är Efraim och Manasse, de är Jakobs barnbarn och representerar det norra riket]

och Esaus hus ska bli som stickor

som man antänder och de ska slukas (av elden).

Ingenting ska bli kvar av Esaus hus,

för Herren (Jahveh) har talat.

19 De i söder (Negev) ska

besätta Esaus berg

och de från filistéernas lågland

ska besätta Efraims fält och Samariens fält

och Benjamin ska besätta Gilead.

20 De fångna av Israels söner

som är bland kanaanéerna ända till Tsarefat [intill Sidon, se 1 Kung 17:9]

och de Jerusalems fångar

som är i Sefarad [långt från Israel]

ska besitta städerna i söder (Negev).

[Detta är enda gången ordet Sefarad används och det finns olika förslag, huvudpoängen med omnämnandet är att det är en plats långt borta. På modern hebreiska är Spanien Sephar och spanska judar kallas sephardi. Även Jonatans Targum associerar Sefarad med Spanien, även om detta är tveksamt. Ett annat alternativ är att Sefarad kan vara ”Saparda” från vissa assyriska inskriptioner, vilket placerar staden i Medien. Sardis i Mindre Asien är ytterligare en möjlighet, eftersom dess namn på lydiska är Sfard.]

21 Frälsare (räddare) [mäktiga stridsmän, de som blivit befriade] ska komma upp på berget Sion [tempelberget i Jerusalem]

för att döma Esaus berg [Seir],

och kungariket (herraväldet) ska vara Herrens (Jahvehs).

Jona

1

2

3

4

Jona

Inledning

Jona är den femte av de tolv mindre profeterna. Berättelsen om den motvillige profeten Jona är välkänd. Namnet Jona betyder duva på hebreiska. Han var från Gat Chefer (2 Kung 14:25), nuvarande el-Meshhed, en liten by bara några kilometer nordost om Nasaret, se Jos 19:13. I el-Meshhed kan man än idag besöka en plats som sägs vara hans grav. Byn Gat Chefer ligger inom Sebulons stams område (Jos 19:10, 13) vilket gör att det är troligt att hans familj tillhörde den stammen. En annan tradition placerade hans grav i moskén Nebi Yunis i Mosul, den finns dock inte längre kvar då ISIS 2014 sprängde och jämnade den med marken.

Jona levde på 700-talet f.Kr. då Assyrien med huvudstaden Nineve (nuvarande Mosul i Irak) var stormakten i Mellanöstern. Assyrien var också Israels fiende, vilket förklarar hans ovilja att gå dit med ett budskap från Gud. Arkeologiska fynd och inskriptioner från den här tiden beskriver hur man flådde sina fiender levande. Att Gud skulle visa nåd mot dessa grymma assyrier, en av Israels värsta fiender genom alla tider, verkade helt fel och något ont i hans ögon, se Jona 4:1.

I Jonas bok framträder två viktiga sanningar. Även om Herren är Israels Gud, så bryr han sig om övriga nationer och alla människor på jorden. Det är som Paulus uttrycker det juden först, men även greken, se Rom 1:16, vilket Nineves befolkning är ett exempel på i denna bok. För det andra citerar Jesus från Jona när det gäller hans död och uppståndelse. Jesus säger att detta är det enda tecknet de skriftlärda och fariséerna ska få, se Matt 12:39-41; 16:4. Det syftar på Jona i den stora fiskens buk som är en typologi för Jesu död, begravning och uppståndelse. På samma sätt som Jona tillbringade tre dagar och tre nätter i den stora fiskens buk, tillbringar även Jesus tre dagar och tre nätter i dödsriket innan han uppstår i gryningen den tredje dagen.

Inom judendomen läser man hela Jona på eftermiddagsgudstjänsten på jom kippur. Anledningen till läsningen är bokens tydliga tema om Guds nåd, fasta, omvändelse och kontroll av naturen (vinden, fisken, trädet, masken). Traditionen med denna läsning på den heligaste dagen i den hebreiska kalendern visar ytterligare på hur Jesu försoningsoffer uppfyller skuggbilden av försoningsoffret på jom kippur (det bibliska namnet är jom hakippurim – ordagrant ”försoningarnas dag”).

Struktur: Frasen ”Herrens ord” förekommer sju gånger. Det går att se två parallella kallelser och ett avslutande klimax med en Guds lärdom för Jona.

A Den första kallelsen att gå till Nineve (Jona 1:1-3)

  B Jona och de hedniska sjömännen (Jona 1:4-16)

    C Den första bönen (Jona 2:1-11)

A Den andra kallelsen att gå till Nineve (Jona 3:1-3a)

  B Jona och de hedniska invånarna i Nineve (Jona 3:3b-10)

    C Den andra bönen (Jona 4:1-4)

D Herrens budskap till Jona (Jona 4:5-11) .

Skrivet: Troligen på 700-talet f.Kr., före Nineves fall 612 f.kr.

Berör tidsperioden: Jona verkade under Jerobeam den andres styre 792-753 f.Kr., se 2 Kung 14:25. Händelserna kan sammanfalla med solförmörkelsen 15 juni 763 f.Kr.

Författare: Jona

Relaterade böcker:

Hosea

Amos

Nahum

Habackuk

1

Den första kallelsen

Profetens flykt

1 Och Herrens (Jahvehs) ord [profetiska budskap] kom nu till Jona (hebr. Jonah), Amittajs son: 2 ”Res dig upp och gå till Nineve [Mosul i dagens Irak], den stora staden, och ropa (hebr. qara) [predika] mot den, för dess ondska har kommit upp inför mitt ansikte.”

[Namnet Jona betyder ”duva” (se även 1 Mos 9:8-9) och Amittaj betyder ”sanning”. Ordagrant är den första meningen: ”Och Jahvehs ord kom till Jona, Amittajs son – sägande.” Att boken inleds med ordet ”och” (hebr. vav) förstärker hur berättelsen hör samman med hela Bibelns budskap. Detta skrivsätt är inte ovanligt, se även t.ex. 2 Mos 1:1; 3 Mos 1:1; 4 Mos 1:1; Jos 1:1 osv., dock är Jona den enda av de tolv profetböckerna som börjar med vav.]

3 Jona reste sig för att fly till Tarshish, bort från Herrens (Jahvehs) ansikte (Guds närvaro).

Han gick ner till Jaffa,

han fann ett skepp som skulle till Tarshish,

betalade för resan och steg ner [i båten]

för att följa med till Tarshish, bort från Herrens (Jahvehs) ansikte (Guds närvaro).

[Jaffa (hebr. Jafo, gr. Joppe) är en hamnstad strax söder om nuvarande Tel Aviv. I denna vers nämns den avlägsna västra staden Tarshish tre gånger. Versen är strukturerad som en kiasm i tre nivåer som förstärker hur Jona flyr bort från Guds närvaro och reser mot Tarshish, i motsatt riktning från Nineve. I kiasmens andra nivå används samma verb ”ner” till Jaffa som ”ner” i båten vilket också förstärker hur Jona går längre ner, bort från Guds vilja.]

Jona bland hedniska sjömän

4 Men Herren (Jahveh) slungade (kastade – hebr. tol) en stark vind till havet och det blev ett mäktigt oväder på havet så att skeppet höll på att brytas sönder. [Ett ovanligt ord används för att slunga/kasta, det används ofta om att kasta ett spjut (1 Sam 18:11). Det är helt tydligt att det är Herren som hindrar Jona att fly från sitt uppdrag.] 5 Sjömännen blev rädda och ropade var och en till sin gud, och de kastade (hebr. tol) lasten överbord för att lätta skeppet. Men Jona hade gått ner [samma ord ”ner” som i vers 3] i de nedersta delarna av båten och han låg och sov en djup sömn.

6 Båtens kapten kom till honom och sa: ”Vad menar du med att sova? Stig upp och ropa till din Gud (Elohim)! Kanske ska gudarna överväga att inte låta oss gå under.”

7 De sa till varandra: ”Låt oss kasta lott så att vi får veta för vems skull denna ondska har drabbat oss.” Så de kastade lott och lotten föll på Jona. 8 Sedan sa de till honom: ”Berätta, jag ber dig, för oss varför denna ondska har drabbat oss. Vad har du för yrke? Varifrån kommer du? I vilket land är du bosatt? Vilket folk tillhör du?”

9 Han [Jona] sa till dem: ”Jag är en hebré och jag fruktar (vördar) Herren, himmelens Gud (Jahveh Elohim) som har skapat havet och det torra (marken).” [Mitt i stormen bekänner Jona att Gud har makt över hav och land!]

10 Då blev männen mycket rädda och frågade honom: ”Vad har du gjort?” För männen visste att han hade flytt från Herrens (Jahvehs) ansikte, eftersom han hade berättat det för dem. 11 Så de sa till honom: ”Vad ska vi göra med dig så att havet stillar sig för oss?” Stormen fortsatte nämligen att ligga på.

12 Då svarade han [Jona] dem: ”Ta mig och kasta (hebr. tol) mig i havet, då ska havet bli lugnt för er. Jag vet att det är på grund av mig som denna våldsamma storm har drabbat er.” 13 Trots det försökte männen i alla fall att ro mot land, men det gick inte för havet fortsatte att storma mot dem. 14 Så de ropade till Herren (Jahveh) och sa: ”Vi bönfaller dig Herre (Jahveh), vi bönfaller dig, låt oss inte gå under på grund av berättelsen om denne mans själ (det vi har hört om denne mans liv) och placera (lägg) inte på oss oskyldigt blod (håll oss fria från ansvar). För du Herre (Jahveh) har gjort det som behagar dig.” [I vers 5 ropade var och en till sin gud men här ber alla istället till Jonas Gud.]

15 Så tog de Jona och kastade (slungade – hebr. tol) honom i havet och havet blev lugnt (stormen upphörde lika hastigt som den börjat). 16 Männen fruktade Herren (Jahveh) med stor fruktan, och de offrade med offer och lovade med löften.

[Versen är uppbyggd av tre par verb/substantiv med samma rot (hebr. jare/jirah, zavach/zevach och nadar/neder). Att offra och ge löften var ett vanligt sätt att visa sin tacksamhet när man räddats ur en fara.]

2

1 Herren hade förberett en stor fisk som slukade Jona och Jona var i fiskens buk i tre dagar och tre nätter.

[Det är detta tecken som Jesus talar om i evangelierna Matt 12:40-41; 16:4; Luk 11:29-30. Det är en typologi för Jesu död och tid i graven fram till uppståndelsen på tredje dagen.]

En bön från djupet

2 Sedan bad Jona från fiskens buk till Herren sin Gud (Jahveh Elohim). 3 Han sa:

”Jag ropade (skrek) ur min ångest till Herren (Jahveh)

och han svarade mig.

Från Sheols (underjordens, gravens) buk [bland de döda] ropade jag på hjälp

och du hörde min röst.

4 För du slungade mig från djupen

till havens hjärta

och floderna omringade mig,

alla dina vågor och dina böljor

passerade över mig.

5 Och jag sa: Jag har blivit förvisad

från dina ögon (bortskickad från din åsyn),

men jag ska fortsätta att skåda (blicka upp)

mot ditt heliga tempel.

6 Vatten omringade mig upp till halsen (hebr. nefesh) [ända inpå livet, se även Ps 69:2],

djupet [havet] omringade mig,

sjögräs lindades kring mitt huvud.

7 Till de uthuggna bergen [bergens rot/fot] gick jag ner [se Jona 1:3, 5],

[ner under] jorden, dess bommar var bakom mig för alltid.

Men du tog mig upp ur djupet,

Herre (Jahveh), min Gud (Elohim).

[Första delen är svåröversatt. Hebr. qetsev används om något utformat och kommer från verbet att hugga. Det används i samband med hur Chiram arbetar och gör formen för den ställning som bronshavet i tabernaklet stod på, se 1 Kung 6:25; 7:37. Bergen kan poetiskt uppfattas sträcka sina rötter eller ryggar till havets lägsta djup. Där är de uthuggna och utformade. En annan tolkning är att det är Jonas huvud som sticker upp ovan ytan och liknas vid berg som är täckta av växtlighet.]

8 När mitt liv (min själ – hebr. nefesh) tynade bort i mig

kom jag ihåg Herren (Jahveh)

och min bön till dig,

till ditt heliga tempel.

9 De som ser på lögnaktig fåfänglighet (värdelösa tomma ting)

överger sin nåd (omsorgsfulla kärlek).

[De byter bort den nåd de fått genom att inte ta vara på den utan istället ägna sig åt ytlighet.]

10 Men jag ska offra till dig

med tacksam röst.

Det jag har lovat (gett min ed på) ska jag betala.

Frälsningen tillhör Herren (Jahveh).”

11 Herren (Jahveh) talade till fisken och den spydde upp Jona på det torra.

[En del tolkar vers 2 och omnämnandet av Sheol, som att Jona är död för att sedan återuppväckas när han kastas upp på land. Verserna antyder dock att Jona är vid medvetande och ber. Han beskriver upplevelserna av att vara nära drunkningsdöden – hur det känns att vara i dödsrikets (Sheols) innersta buk. Jona upplever dödsångest och kanske är han stundvis avsvimmad. Att Jona i vers 7 beskriver hur han sjönk till bergens grund och att jordens bommar slöts kan betyda att han sjönk till botten, men det kan också vara en beskrivning av hur han tror sig nå dödsriket eftersom den allmänna uppfattningen då var att Sheol (de dödas plats/graven) var beläget i jordens innersta. Därifrån lyftes han mirakulöst upp av en fisk! Sheols buk är inte samma sak som fiskens buk. Fiskens buk blev räddningen från Sheols buk. Sheols buk är egentligen utan återvändo, medan fiskens buk representerar en räddning och en trygg väntan på fullständig räddning, en återgång till livet – en ”uppståndelse”. Även i detta stycke ser vi parallellerna med Jesu tid i graven före uppståndelsen.]

3

Den andra kallelsen

1 Herrens (Jahvehs) ord [profetiska budskap] kom till Jona för andra gången: 2 ”Res dig upp och gå till Nineve [Mosul i dagens Irak], den stora staden, och ropa (hebr. qara) [predika] mot den, det som jag talat till dig.”

[Vers 1-3a är snarlik Jona 1:1-3, med en stor skillnad – Jonas respons. I den första kallelsen flydde han till Tarshish, i den andra går han till Nineve. Den nästan ordagranna upprepningen visar också Herrens vilja att nå Nineve med den profetiska varningen. Gud gör det yttersta för att ge alla människor möjlighet till omvändelse, trots hans egen profets olydnad. Det finns flera paralleller i dessa två episoder. I båda fallen är Jona bland hedningar (sjömännen på båten och invånarna i Nineve). I båda berättelserna återges dialoger och många detaljer, hedningarna gensvarar på profetens ord, deras ledare (kaptenen och kungen) deltar aktivt i omvändelsen och Gud räddar dem. Sorgligt nog verkar Jona vid båda tillfällena oengagerad, frånvarande och ovillig att lyda Gud.]

Jona går till Nineve

3 Så Jona steg upp och gick till Nineve [ca 800 km, mer än en månads vandring] i enlighet med Herrens (Jahvehs) ord. [Den här gången lyder han, förra gången Jona reste sig (Jona 1:2) var det för att fly till Tarshish] Nineve var en mycket stor stad inför Gud (Elohim), det tog tre dagar att gå igenom den.

[Uttrycket att vandra runt den eller genom den, uppfattas ofta som en färgstark beskrivning av stadens enorma storlek. Men såväl arkeologins fynd liksom historiker som Strabo beskriver att staden var enorm, betydligt större än Babylon, med en yttre omfattning på ca 80–90 km! Det betyder i så fall att det rent konkret tog tre dagar att vandra runt staden. Den inre stadsmuren var 12 kilometer lång och som mest menar arkeologerna idag att det har bott ca 200 000 människor i staden, alltså ännu fler än Jona anger. Jona besökte den något decennium innan staden blev som allra störst under kung Sanheribs styre (704-681 f.Kr.), se 2 Kung 18:13; 2 Krön 32; Jes 37:37.]

4 Och Jona började gå in i staden en dagsresa och han proklamerade och sa: ”Om fyrtio dagar ska Nineve omstörtas (förvandlas – hebr. hafach).”

[Det hebreiska ordet beskriver hur något vänds upp och ner och blir helt förändrat som i Ps 66:6 där hav blir torr mark. Det används om hur städerna Sodom och Gomorra omstörtades och förgjordes, se 1 Mos 19:21. Ordvalet är intressant och betydelsen varierar beroende på om det är staden eller folket som avses. Samma ord används när Samuel profeterar hur Herrens Ande ska komma över Saul och han ska bli förvandlad, se 1 Sam 10:6. Om folket inte omvänder sig blir betydelsen att Gud dömer staden och den omstörtas, se vers 10. Om folket däremot omvänder sig blir betydelsen att staden ”vänds om” och det sker en reformation och de börjar göra gott istället för ont och får erfara Guds nåd, se Jona 4:2.]

Folket gensvarar

5 Så Nineves invånare trodde på Gud (Elohim) [de litade på att budskapet var sant]. Och de utropade (utlyste – hebr. qara) en fasta och satte sig i säcktyg från den störste bland dem till den minsta av dem. 6 Och ordet (nyheten) nådde Nineves kung. Då reste han sig från sin tron. Och han tog av sig sin mantel. Och han täckte sig med säcktyg. Sedan satte han sig i aska. [Aska är en symbol för sorg, se Job 2:8; Jer 6:26.] 7 Och han gav upp ett klagorop (ropade, jämrade sig) [som när man ropar i stor nöd, se 2 Mos 2:23]. Och kungen och hans stormän förkunnade ett påbud i Nineve som sa:

”Ingen människa, djur, boskap [större djur som kor och hästar] eller småboskap (får, getter), ska äta någonting. De ska inte beta eller dricka. 8 Ja, täck er i säcktyg, människa och boskap. Och ropa till Gud med kraft. Och var man ska vända om från sin onda väg, ja, från den orättfärdighet (grymt våld och all slags orätt – hebr. chamas) som de begår [ordagrant: som finns i deras händer].

[Tack vare arkeologin vet man att folk från det här området och den här tidsperioden också hade sin boskap, speciellt hästar, att delta i en fasta. Det förekom också att man rakade hästarnas manar i samband med detta.]

9 Vem vet om Gud (Elohim) då vänder om och ångrar sig (känner sorg över detta – hebr. nachum), ja, vänder om från sin brinnande vrede, så att vi inte går under.”

10 Och Gud (Elohim) såg vad de [invånarna i Nineve] gjorde, ja, att de vände om från sin onda väg (syndfulla livsstil). Då ångrade (sorg-tröstade – hebr. nacham) Gud (Elohim) det onda [domen att förgöra staden, se vers 4] som han sagt att han skulle göra dem – ja, han gjorde det inte.

[Ordet för att ”ångra” (hebr. nacham) innebär inte att Gud ångrar sitt första beslut i betydelsen ”inser att det var fel”. Ordets ursprung har att göra med att ”andas djupt”, och därmed fysiskt visa känsla av sorg, medkänsla eller tröst. Ordet betyder både att känna sorg och att trösta, och själva skeendet då man går från sorg till att ge tröst (därav översättningen med det sammansatta ordet ”sorg-trösta”). Profeten Nahums namn, som betyder tröst, har samma hebreiska rot, se även Nah 3:7; Ps 23:4; 71:21. Jesus valde att verka utifrån Kapernaum (Jes 9:1; Matt 4:13), som på hebreiska är Kfar Nachum – ordagrant ”tröstens by”!]

[ Solförmörkelse 763 f.Kr.

Den 15 juni 763 f.Kr. inträffade en total solförmörkelse över Nineve. Den finns dokumenterad i den assyriska historien och brukar kallas Bur-Sagale-förmörkelsen. Bur-Sagale var ståthållare i Guzana och omnämns i texten. Solförmörkelsen inträffade strax före middagstid i norra Assyrien. Assyrierna betraktade solförmörkelser som ett övernaturligt tecken på gudomlig dom. Det tolkades som ett tecken på en förestående olycka eller att kungen skulle störtas. Jona nämns i samband med Jerobeam II som regerade 770-750 f.Kr. (2 Kung 14:25) vilket passar in i tiden för solförmörkelsen. I den assyriska historien är perioden 785-745 f.Kr. en speciell tid som brukar kallas ”tiden av stagnation”. Det var en tid då Assyrien inte gick ut i krig lika ofta som man gjort tidigare. Det var annars vanligt att gå ut i krig varje år. Detta skulle kunna ha att göra med att nationen har omvänt sig. Drygt 60 år senare under Sanheribs styre (704-681 f.Kr.) blir Nineve landets huvudstad (den tidigare var Assur). Detta bekräftas också i Bibelns berättelse, se Jes 37:37.]

4

Den andra bönen

1 Men detta [att Gud är god och förlåter] gjorde Jona mycket missnöjd (för Jona var det något ont, ja, något mycket ont), och han blev rasande.

[Nineve var huvudstad i det stora assyriska riket som var känt för sin blodtörst och grymhet, se Nah 3. Arkeologiska fynd och inskriptioner från den här tiden beskriver hur man flådde sina fiender levande. Att Gud skulle visa nåd mot dessa grymma assyrier, en av Israels värsta fiender genom alla tider, verkade helt fel och var något ont i Jonas ögon.]

2 Han bad till Herren (Jahveh) och sa: ”O (Ack – hebr. ana), Herre (Jahveh), var inte det här mitt ord (vad jag trodde skulle hända) när jag var i mitt land. Det var därför jag försökte fly till Tarshish! Jag visste att du är en nådig (hebr. chanon) och barmhärtig Gud (El), sen till vrede och rik på nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed), beredd att ångra (känna sorg över och ångra – hebr. nachum) det onda du hotat med. 3 Så ta i stället mitt liv, Herre, för jag vill hellre dö än leva.” [Kanske var Jona rädd för att assyrierna skulle hota Israel igen som de gjort tidigare, se 2 Kung 18:19.]

4 Herren sa: ”Är det rätt av dig (mår du bra av) att vara arg?” [Jämför med lärjungarnas reaktion i Luk 9:53-55.]

Avslutning

5 Jona gick ut ur staden [utan att svara Gud] och stannade öster om den och byggde sig ett solskydd (temporärt skydd – hebr. sukkah) [en hydda med kvistar och blad, se även Job 27:18; Jes 1:8; 4:6]. Där satte han sig i skuggan för att se vad som skulle hända med staden [Nineve].

[Det hebreiska ordet för öster, kedem, är ett rikt ord som också har betydelsen att fundera, göra bokslut bakåt och ha visioner framåt. Här antyder det att Jona inte bara satt öster om staden utan också begrundade både det som skett och funderade på det som skulle ske.]

6 Herren Gud (Jahveh Elohim) hade förberett ett litet träd (kurbitsträd, ricinbuske – hebr. qiqajon) och gjorde så att det växte upp över honom och befriade honom från hans missnöje (onda attityd).

[Antagligen hade bladen från det solskydd Jona själv byggt vissnat och han var utsatt för solens hetta. Det ovanliga hebreiska ordet qiqajon beskriver en oidentifierad buske eller ett träd. Bland förslagen finns kurbitsträd, ricinbuske, vinranka eller en oljeväxt. Ordet används bara här i hela Bibeln. Rotordet qir beskriver en bred yta och indikerar ett kraftigt bladverk och att trädet hade en paraplyliknande form som fungerade bra som ett solskydd. Ändelsen on i qiqajon är en diminutiv form som förminskar ordet, därav översättningen ”ett litet träd”. Växten i sig måste ju ha varit några meter hög för att kunna täcka Jona, så från Jonas perspektiv var det inget litet träd utan ett stort träd. Troligtvis används den diminutiva formen för att öka kontrasten i vers 10-11. Från Guds perspektiv var det ett litet träd i jämförelse med den stora staden Nineve.]

Jona blev mycket glad över [att få skydd av] det lilla trädet. 7 Men nästa morgon hade Gud förberett en mask som angrep det lilla trädet så att det vissnade. 8 När solen gått upp hade Gud (Elohim) förberett en glödhet östanvind. Solen stekte Jona på huvudet så han var nära att svimma. Då önskade han sig döden och sa: ”Det är bättre för mig att dö än att leva.”

[I dessa verser nämns det lilla trädet, masken, solen och östanvinden. Gemensamt är att det var Gud som sänt dem, på samma sätt som han tidigare hade sänt stormen och fisken, se Jona 1:4; 2:1.]

9 Då frågade Gud honom: ”Är det rätt av dig (mår du bra av) att bli så upprörd över att det lilla trädet dog?”

Jona svarade: ”Jag har all rätt att vara arg (arg till döden)!”

10 Herren sa: ”Du är upprörd över ett litet träd som du inte lagt ner något arbete på och som du själv inte fått att växa, som växte upp över en natt och försvann (vissnade) nästa dag. 11 Skulle inte jag vara mer bekymrad över den stora staden Nineve? Där bor mer än 120 000 människor som inte ens kan skilja mellan höger och vänster (rätt från fel), och dessutom många djur (all den boskap som också finns där)!”

[Här är ett av alla de ställen i GT där Gud visar att hans frälsning inte enbart gäller judarna, utan alla folk. Efter dessa träffande ord hade Jona inget mer att tillägga.]

Mika

1

2

3

4

5

6

7

Mika

Inledning

Mika är den sjätte av de tolv mindre profeterna. Hans namn betyder ”vem är som Jah”, där Jah är kortformen av Jahveh. Han gör troligtvis en koppling till sitt namn i Mika 7:18 och frågan ”vem är en Gud som du”. På svenska och engelska är ordlekar ofta förknippat med skämt och humor. I hebreiskan återfinns det i alla typer av litteratur. I Mika 1:10-15 återfinns namn på städer och där spelar ordens betydelse stor roll, vilket skapar extra kraft åt uttrycket.

Struktur:

Boken har sju sektioner som bildar en kiasm.

A Kommande nederlag (Mika 1:1-16)

  B Folket korrumperat (Mika 2:1-13)

    C Ledarskapet korrumperat (Mika 3:1-12)

      D Framtida upprättelse (Mika 4:1-5:14)

    C Ledarskapet korrumperat (Mika 6:1-16)

  B Folket korrumperat (Mika 7:1-7)

A Nederlag vänds till seger (Mika 7:8-20)

Skrivet: Omkring 735-700 f.Kr.

Berör tidsperioden: Omkring 735-700 f.Kr.

Författare: Mika (hebr. Michah)

Relaterade böcker:

Amos

Hosea

Jesaja

1

Kommande nederlag

Introduktion

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Mika (hebr. Michah), från Moreshet [som förmedlade dessa profetiska ord] i de dagarna [758-698 f.Kr.] då Jotam, Achaz och Hiskia (hebr. Jechizqijah) var kungar i Juda [det södra riket]. Detta är vad han såg angående Samarien och Jerusalem.

[Mika kom från staden Moreshet Gat i sydvästra Juda, se även vers 14. Det är inte helt belagt vilken stad det är, men Jerome (347-419 e.Kr.) skriver att den ligger en dryg kilometer öster om Beit Guvrin vilket gör Tell Goded till en bra kandidat. Mika ”såg” dessa profetior över Samarien och Jerusalem. Intressant är att från toppen av Tell Goded kan man se många av de städer som Mika nämner, som Betlehem, Jerusalem, Lachish, osv. De tre kungarna som nämns är:

• Jotam (gjorde det som var rätt inför Herren, se 2 Kung 15:33-34) regerade 758-743 f.Kr.

• Hans son Achaz (var en ond kung, se 2 Kung 16:2) regerade 743-727 f.Kr.

• Hiskia (gjorde det som var rätt inför Herren, se 2 Kung 18:3) regerade 726-697 f.Kr.]

2 Hör (lyssna), alla ni folk!

Lyssna, du jord och alla som bor på den,

och låt Herren Herren (Adonai Jahveh) vara vittne mot er,

Herren (Adonai) från sitt heliga tempel.

3 För se, Herren (Jahveh) kommer fram, ut från sin plats

och ska komma ner och trampa på jordens höga platser.

4 Och bergen ska smälta under honom

och dalarna ska bli kluvna

som vax inför elden,

som vatten som hälls ner i djupa hålor.

5 Allt detta är för Jakobs överträdelser

och Israels hus synder.

Vilken är Jakobs överträdelse?

Är det inte Samarien?

Och vilka är Juda höga platser?

Är det inte Jerusalem?

Städer som kommer förgöras

Samarien

6 Därför ska jag göra [staden] Samarien till en stack på fältet

där man planterar vingårdar,

och jag ska rulla ner dess stenar till dalen

och jag ska avtäcka dess grundvalar.

7 Alla hennes skurna avgudabilder ska slås i bitar

och hela hennes skökolön ska brännas i eld

och alla hennes avgudar ska jag ödelägga,

för av skökolön har hon samlat dem

och skökolön ska de åter bli.

[Samariens rikedom som förtjänats via avgudadyrkan skulle nu föras bort till avgudatemplen i Assyrien – en prostituerads lön går till en annan.]

Jerusalem

8 För den skull ska jag gråta och tjuta,

jag ska gå avklädd och naken,

jag ska tjuta som schakalerna

och sörja som strutsarna.

9 För hennes skada är oläklig,

och den har nått ända till Juda,

den sträcker sig till mitt folks portar,

ja, ända till Jerusalem.

Elva städer

[Elva städer nämns nu i vers 10-15, de flesta i Mikas region. Detta stycke innehåller flera ordlekar, en stil som används även om allvarliga ämnen i hebreiskan. Bibelns författare är inte bara skrivare utan konstnärer. Detta skrivsätt ger en extra dimension i det som sägs och texten blir också vacker, se Ps 119:18. Städernas namn upprepas med ett ord som låter snarlikt stadens namn. I det hebreiska språket förstärker också upprepningarna det som sägs. De flesta av dessa städer är små och obetydliga (förutom Lachish) vilket visar att Gud inte förbiser den minsta orättvisa eller synd.]

10 I Gat – berätta (hebr. nagad) inte,

gråt inte så högljutt.

[Gat var Goliats hemstad och namnet är snarlikt ordet för att berätta. Man skulle kunna översätta ”Berätta det inte i Berättar-staden”. Mika ville inte att hednafolken skulle få njuta av att höra om Guds folks nederlag.]

I Beit-Leafrah (”Stoftstaden”)

vältra dig i stoftet (hebr. afar).

11 I nakenhet och skam förs ni bort [till fångenskap],

ni som bor i Safir (”Vackra-juvelstaden”).

De som bor i Saanan (”Trygga-staden”)

vågar inte gå ut.

Beit-Haesel (”Staden-nära”)

ropar i klagan.

12 För Marots [liknar hebr. marah – ”bitter”] invånare väntade ängsligt på det goda,

eftersom ondska hade kommit ner från Herren (Jahveh) till Jerusalems port.

[Invånarna i ”Bitter-staden” väntade ängsligt på det goda, men bara bitterhet (ondska) väntar dem.]

13 Spänn för vagnen på travarna (snabba hästar – hebr. rechesh) ni Lachishs invånare [”Hästekipage-staden”],

hon var begynnelsen till dottern Sions [Jerusalems] synd,

eftersom Israels överträdelser blev funna hos henne.

14 Därför ska du ge en avskedsgåva

till Moreshet Gat.

[Moreshet Gat var troligtvis Mikas hemstad, se vers 1; namnet betyder ”i Gats ägo”, en del tolkar det inte som en stad utan istället som Davids familj, de som kom att ärva Gat.]

Achzivs hus [”Svekets hus”]

ska vara ett bedrägligt ting (hebr. achsav) för Israels kungar.

15 Jag ska föra till er, ni invånare i Mareshah [betyder ”toppen på ett berg” – ointaglig],

honom som ska besätta (inta – hebr. jarash) dig.

Israels härlighet

ska komma även över Adullam [stad i Judeens västra bergsbygd; betyder ”folkets rättvisa”].

Uppmaning

16 Gör [raka] dig [feminin form, syftar på Jerusalems invånare] skallig [för att visa sorg]

och rannsaka dig för dina sköna (älskade, vackra – hebr. taanog) söner,

utvidga din skallighet som en gam (örn – hebr. nesher),

för de går i fångenskap från dig.

[Ordet nesher översätts oftast till örn, men kan också syfta på en gam. Till skillnad från örnar är gamen skallig, vilket passar på bildspråket här. Om det syftar på en örn, så kan det anspela på den process då örnen ruggar sin fjäderdräkt och tar bort sina fjädrar, se Ps 103:5.]

2

Folket fördärvat

1 Ve (hebr. hój) över dem som förordar orättfärdighet

och gör det onda på sina bäddar!

När morgonen har ljusnat verkställer de det,

eftersom det står i deras makt [ordagrant: den makten (hebr. el) finns i deras händer].

2 De åtrår fält och belägrar dem,

och hus och tar bort dem,

så förtrycker de en mäktig man (en man i sina bästa år – hebr. gever) och hans hus,

ja, en man (medmänniska – hebr. ish) och hans arv.

3 Därför säger Herren (Jahveh):

Se, mot denna familj tänker jag ut en ondska

från vilken ni inte ska dra undan [tvingande som ett ok över] era nackar,

inte heller ska ni gå upprätt,

för det ska vara en ond tid.

4 På den dagen ska man ta upp ett ordspråk (liknelse) över dig

och klaga med en sorgsen klagosång och säga:

”Vi är fullständigt utblottade,

han ändrade mitt folks del,

hur tar han inte bort det från mig,

i småbitar delar han våra fält.”

5 Därför ska du inte ha någon i Herrens (Jahvehs) församling

som kastar lott om gränsen (lottar hur mätsnöret ska dras).

6 ”Predika (profetera) inte”,

predikar (profeterar) de.

”De ska inte predika (profetera)

om sådana ting för att slippa skam (för att inte få tillbaka förebråelser).”

[Det hebreiska ordet nataf kan översättas både med predika och profetera. Ordagrant är betydelsen att sippra eller droppa, men kan även användas om att uttrycka sig spontant. Det gör denna vers mångtydig och svåröversatt.]

7 Är jag föränderlig, du Jakobs hus?

Är Herrens (Jahvehs) Ande utan tålamod?

Är detta hans gärningar?

Gör inte mitt ord gott mot den som vandrar upprätt?

8 Men sedan en tid har mitt folk rest sig upp

som en fiende,

med klädnaden tar ni också manteln

från dem som går förbi i trygghet,

så att de ser ut som en man som kommer tillbaka från ett krig.

9 Mitt folks kvinnor kastar ni ut

från deras sköna (fina, vackra) hus (hem),

från deras små barn

tar ni bort min härlighet för alltid.

10 Stå upp och gå bort (försvinn härifrån)

för detta är inte er viloplats,

på grund av dess orenhet ska den fördärvas,

ja, med ett svårt fördärv.

11 Även om en man vandrar i vinden och lögn (tomhet och lögn; lögnens ande) och ljuger:

”Jag ska predika (profetera) för er om vin och starka drycker”,

ska han likväl bli sitt folks predikant (profet – hebr. nataf).

[Hebr. roach har betydelsen av både vind och ande. Betydelsen tillsammans med ”och lögn” kan bli att han ”vandrar i lögnens ande”, eller att han följer tomhet eller tidsandans vind.]

12 Jag ska verkligen församla Jakob, allesammans.

Jag ska verkligen samla ihop kvarlevan av Israel.

Jag ska församla dem som får i en fålla,

som en flock mitt i deras betesmark.

De ska föra stort oväsen eftersom det är en stor skara människor.

13 Murbräckan (ordagrant: genombrytaren – den som slår upp porten) har gått upp framför dem,

de har brutit fram och gått vidare genom porten och gått ut där

och deras kung har gått framför dem

och Herren (Jahveh) är deras huvud (härförare).

3

Ledarna fördärvade

1 Och jag sa:

”Lyssna, jag vädjar till er,

ni Jakobs ledare och ni som råder över Israels hus,

är det inte ni som ska känna till (vara intimt förtrogna med) rätten?

2 Den som hatar gott och älskar ont,

den som rånar (med våld rycker bort – hebr. gazal) deras skinn från dem [praktiserades av den assyriska armén]

och deras kött från deras ben,

3 den som äter mitt folks kött

och flår av dem deras skinn

och bryter deras ben,

ja, hackar dem i bitar, som det som är i grytan

och som kött i en kittel.

4 Sedan ropar de till Herren (Jahveh)

men han ska inte svara dem.

Han ska på den tiden gömma sitt ansikte för dem,

lika mycket som de har presterat ondska i sina handlingar.”

5 Detta är vad Herren säger till de [falska] profeter

som leder mitt folk vilse:

”När de har mat att tugga med sina tänder [så länge någon betalar dem tillräckligt bra]

profeterar de fred (basunerar de ut lycka, framgång),

men om någon inte ger dem vad de begär,

är de redo att förklara krig [profeterar de Guds dom] över honom.

6 Därför ska det bli natt,

och ni ska inte längre se några syner.

Det ska bli mörker

och ni ska inte längre kunna spå. [Dessa falska profeter sysslade med förbjuden ockult verksamhet, se 5 Mos 18:10.]

Solen ska gå ner över dessa profeter

och dagsljuset ska vändas till mörker omkring dem.

7 Siarna (de som ser syner) ska stå där med skam,

spåmännen ska bli förödmjukade.

Ja, de ska alla behöva täcka sina ansikten [i skam],

för de får inga svar från Gud.”

8 Men jag [Mika] är uppfylld

av den kraft som Herrens Ande ger,

och helt överlåten till rättvisan.

Det gör att jag har styrka [mod] att berätta för Jakob om hans överträdelse

och för Israel hans synd.

9 Hör detta, jag vädjar till er, ni ledare över Jakobs hus

och ni som råder över Israels hus,

som avskyr det rätta

och förvrider all rättvisa,

10 som bygger upp Sion med blod

och Jerusalem med överträdelse.

11 Deras ledare dömer för (egen) vinning,

och deras präster undervisar mot betalning,

och deras profeter siar mot ersättning.

Ändå lutar de sig mot Herren (Jahveh) och säger:

”Är inte Herren (Jahveh) i vår mitt?

Ingen ondska ska komma över oss!”

12 Därför ska för din skull

Sion bli plöjt som ett fält,

och Jerusalem ska bli till ruinhögar

och tempelberget ska bli som en hög plats i en skog.

4

Framtida upprättelse

1 I de sista (yttersta) dagarna

ska det berg där Herrens tempel står

bli det högsta berget av alla (det viktigaste av alla berg i världen) [allas ögon kommer vara riktade mot det].

Det ska vara mer framträdande (mer upphöjt och ärat) än andra berg

och alla folk ska strömma dit.

2 Många folk ska komma och säga:

”Kom, låt oss gå upp till Herrens (Jahvehs) berg,

upp till Jakobs Guds (Elohims) hus,

han ska lära oss sina vägar,

och vi ska vandra på hans stigar (leva efter hans instruktioner).”

För undervisning (hebr. Torah) ska gå ut från Sion,

Herrens (Jahvehs) ord från Jerusalem.

3 Han ska döma mellan många folk (överbevisa om synd)

och lösa strider mellan mäktiga hednafolk långt borta.

De ska smida sina svärd till plogbillar (bladet på plogen som plöjer upp jorden)

och sina spjut till vingårdsknivar (trädgårdsredskap för att ansa grenar) [Jes 2:4; Joel 3:10].

Folken ska inte längre lyfta svärd mot varandra

och aldrig mer rusta (träna) för krig.

4 Var och en ska sitta under sin vinstock

och sitt fikonträd

och ingen ska skrämma dem,

för Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har talat [så har han sagt – därför kommer det att ske].

5 Men låt alla folk vandra,

var och en i sin guds namn,

men vi ska vandra i Herren (Jahveh) vår Guds (Elohims) namn

för alltid och evigt.

6 På den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ska jag samla henne som haltar

och jag ska samla henne som är förskjuten

och henne som jag har hemsökt,

7 och jag ska göra henne som haltade till en kvarleva,

och hon som var förskjuten till ett mäktigt folk,

och Herren (Jahveh) ska regera över dem på berget Sion

från nu och för evigt.

8 Och du herdetorn (hebr. migdal eder; ett torn som herdarna använde när de vakade över hjorden i fållan),

dottern Sions kulle,

till dig ska det komma,

ja, det tidigare herradömet ska komma, Jerusalems döttrars kungarike.

9 Varför ropar du nu så högt?

Finns det ingen kung hos dig?

Har dina rådgivare förgåtts,

eftersom värkarna har gripit (övermannat) dig som en födande kvinna?

10 Våndas och föd, dotter Sion,

som en kvinna i födsloarbete,

för nu ska du gå fram,

ut ur staden och du ska vistas på fältet [oskyddat]

och ska komma ända till Babel,

där ska du bli räddad,

där ska Herren (Jahveh) återlösa dig

från dina fienders hand.

11 Och nu är många hednafolk församlade

mot dig som säger:

”Låt henne bli orenad

och låt våra ögon stirra på Sion.”

12 Men de känner inte till

Herrens (Jahvehs) tankar,

inte heller förstår de

hans rådslut,

för han har samlat dem

som kärvar till tröskplatsen.

13 Ställ dig upp och tröska, dotter Sion,

för jag ska göra dina horn av järn

och jag ska göra dina hovar av brons,

och du ska slå många folk i bitar

och du ska helga deras förvärv till Herren (Jahveh)

och deras rikedom till hela jordens Herre (Adonai).

5

1 Rista (församla – hebr. gadad) nu dig,

du skarornas dotter [Jerusalem].

[Betydelsen är inte helt klar. Ordet gadad betyder oftast att rista sig och åkalla avgudar (1 Kung 18:28). Eftersom israeliterna var förbjudna att hänge sig åt sådana ockulta seder (5 Mos 14:1) kan uppmaningen vara ironi. Ordet kan också användas för att ”församla härar”, se Ps 94:21, och blir då en uppmaning att göra sig redo för strid.]

De har belägrat oss,

de har slagit Jerusalems domare med en stav över kinden.

2 Men du Betlehem, Efratah,

du är så liten (oansenlig) bland Juda släkter (tusenden)

[grupper på tusen personer som Israel var indelat i].

från dig ska det [trots det] komma

en som ska härska i Israel.

Hans ursprung är före tiden,

från evighetens dagar.

[Det finns två Betlehem i Israel, ett i Sebulons land i norr, och ett i söder strax utanför Jerusalem i regionen Efrata. Det profetiska ordet är så fullkomligt att det 700 år innan det inträffar förutsäger att Jesus ska födas i den södra byn Betlehem som var så obetydlig att den inte fanns med i Josuas uppräkning av städer, se Jos 15:33-60.]

3 Sedan ska Herren överge dem [överlämna Israels folk åt deras fiender]

tills det är dags för kvinnan att föda,

då ska resten av hans landsmän återvända

och bli förenade med Israels folk.

4 Han [Messias] ska träda fram och vara en herde för (leda, föda) sin hjord

i Herrens (Jahvehs) kraft,

med Herren (Jahveh) sin Guds (Elohims) auktoritet (höga namn).

De [Israels folk som återvänder] ska vara bofasta,

för då ska han vara stor ända till jordens ändar (över hela världen).

5 Och detta ska vara frid (shalom):

När Ashur kommer in i vårt land

och när han trampar in i våra palats,

då ska vi resa upp mot honom sju herdar

och åtta furstar bland människor.

6 Och de ska ödelägga Ashurs land med svärd

och Nimrods land med draget svärd,

och han ska befria oss från Ashur

när han kommer in i vårt land

och när han trampar innanför våra gränser.

7 Och kvarlevan av Jakob

ska vara i folkens mitt,

som dagg från Herren (Jahveh),

som regnskurar över gräset,

som inte förväntats av någon man

eller efterlängtats av människors söner.

8 Och Jakobs kvarleva ska vara i mitten bland hednafolken

med mycket folk,

som ett lejon bland skogens vilddjur,

som ett ungt lejon bland fårflockarna,

som om han går igenom (passerar) trampar ner och river i bitar,

och där är ingen som kan rädda.

9 Låt din hand vara upplyft över dina motståndare

och låt alla dina fiender bli avhuggna.

10 Och det ska ske på den dagen,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

att jag ska utplåna (hugga av) dina hästar från din mitt

och ska fördärva dina vagnar,

11 och jag ska utplåna (hugga av) städerna från ditt land

och ska kasta ner alla dina starka fästen,

12 jag ska utplåna (hugga av) häxkraft ut ur din hand

och du ska inte ha några spåmän,

13 och jag ska utplåna (hugga av) dina skurna avgudar

och dina pelare ut ur din mitt,

och du ska inte längre tillbe

dina händers verk.

14 Och jag ska plocka bort dina aseror [pålar för avgudadyrkan], ut ur din mitt,

och jag ska fördärva dina fiender.

15 Och i vrede och raseri ska jag verkställa hämnd över hednafolken (nationerna),

eftersom de inte lyssnade.

6

Ledarna fördärvade

1 Snälla, lyssna nu på vad Herren (Jahveh) säger:

Stå upp, klaga (åberopa, lägg fram din sak) inför bergen

och låt kullarna höra din röst,

2 Hör, ni berg, Herrens (Jahvehs) rättegång (resonemang, sak),

och ni eviga klippor, jordens grundvalar,

för Herren (Jahveh) håller rättegång med sitt folk

och han ska gå till rätta med (korrigera, med mål att träna och hjälpa) Israel.

3 Mitt folk, vad har jag gjort mot er?

Och vari har jag tröttat ut er? Vittna mot mig!

4 För jag förde dig upp och ut ur Egyptens land

och återlöste dig, ut ur slavhuset (slaveriet)

och jag sände Mose,

Aron och Mirjam framför dig.

5 Mitt folk, kom nu ihåg

vad Moabs kung Balak tänkte ut och

Bileam, Beors son svarade honom,

från Shittim till Gilgal

för att du ska förstå (ha intim kunskap om) Herrens (Jahvehs) rättfärdiga gärningar.

6 Med vad (hur) ska jag komma inför Herren (Jahveh)

och böja mig inför Gud i höjden?

[Nu följer tre exempel:]

Ska jag träda fram inför honom med brännoffer,

med årsgamla kalvar?

7 Glädjer sig Herren (Jahveh) åt baggar i tusental,

åt tiotusen strömmar av olja [som användes vid matoffret då man hällde olivolja över mjölet, se 3 Mos 2:1]?

Ska jag ge honom mitt förstfödda barn som ett offer för min överträdelse,

min livsfrukt för mitt livs synd?

[Nej, varken kalvar, baggar eller något så avskyvärt som att offra sitt barn skulle Gud kräva. I nästa vers följer Herrens vilja och påminnelse.]

8 Han har berättat för dig (förklarat; gjort känt) [speciellt sådant som varit oklart och dolt, se Heb 9:23; 10:1], du människa,

vad som är gott (behagligt, vackert, bättre, bäst; etiskt rätt).

Och vad begär Herren (Jahveh) av dig [efterfrågar och söker hos dig], annat än att [du ska/vill]

göra [det som är] rätt (fastställt, värdigt; förespråka rättvisa),

älska (önska; sträva efter) nåd (omsorgsfull och trofast kärlek; barmhärtighet – hebr. chesed)

och ödmjukt vandra [leva ditt liv] med din Gud (Elohim)?

[Här får profeten Mika svaret på de frågor han just ställt, se vers 6 och 7. Gud ser inte bara till yttre offer, utan till något som är långt viktigare, nämligen hjärtats inställning och ett liv som reflekterar hans kärlek. Det första är att göra det som är rätt och förespråka rättvisa domar, se Jak 1:27. Det andra är att älska Guds nåd. De hebreiska orden som används är ahava chesed. Ordet chesed används oftast om Guds omsorgsfulla och trofasta kärlek mot människan, se 2 Mos 34:7; Klag 3:22. Här handlar det om att se med Guds nåd på andra människor. Det tredje är att vara ödmjuk i sin vandring (hebr. tsana) inför Gud. Det hebreiska verbet används som ett adjektiv och förekommer bara här och i Ords 11:2 och handlar om att hålla en låg profil, dvs. att frivilligt inta en anspråkslös blygsamhet. Välsignelsen som följer då man handlar på denna insikt resulterar i att man vill leva sitt liv efter Guds vilja, söka hans närvaro och umgås med honom. Jesus utgår från detta sammanhang i Mika när han talar till fariséerna och de skriftlärda. Han ställer tre små ”lätta” kryddor mot dessa tre långt ”tyngre” delar av Moseböckernas undervisning och använder orden: rättvisa, barmhärtighet och trohet (tro), se Matt 23:23. Lukas sammanfattar med två ord: rättvisan och kärleken till Gud, se Luk 11:42.]

9 Herrens (Jahvehs) röst ropar till (kallar på) staden [Jerusalem]

och det är vishet att se [visa respekt för] ditt namn,

lyssna på (uppmärksamma) staven (härskarstaven) och den som har utsett den.

10 Är fortfarande ondskans skatter i den ondes hus

och det falska efa-måttet som är en styggelse? [En efa var ett volymmått på 22-36 liter.]

11 Ska jag bli ren med en ond (manipulerad) våg

och med en väska med falska vikter?

12 Den rike mannen är därigenom full av våld,

och invånarna där har talat lögner

och deras tunga är förrädisk i deras mun.

13 Därför slår jag dig också med djupa sår,

jag gör dig öde på grund av din synd.

14 Du ska äta men inte bli mätt,

och din sjukdom ska vara i dina inälvor [alternativ översättning: ”din mage ska vara tom”],

och du ska bli gravid men inte föda fram (det blir missfall),

och vemhelst som du skickar fram ska jag överlämna till svärdet.

15 Du ska så men du ska inte skörda,

du ska trampa oliverna men inte smörja dig med olja,

och vindruvorna men du ska inte dricka vin.

16 [Den onda kungen] Omris förordningar (ordagrant ”saker inristat”) efterlevs

och alla sedvänjor i [han sons] Ahabs hus

och ni vandrar efter deras råd,

så att jag måste göra dig till något som väcker förundran

och dina invånare till ett väsande,

och ni ska bära mitt folks förebråelser.

[Omri och hans son Ahab (gift med Isebel) regerade i det norra riket i början på 800-talet f.Kr. Omri och Ahab gjorde mer ont än alla kungar före dem, se 1 Kung 16:25-26, 30-33; 2 Kung 8:18. Uttrycket ”Omris förordningar” fungerar som en titel för rikets avfall och avgudadyrkan. Omris dynasti rådde ända fram till någon generation före Mika då Sakarja dog, se 2 Kung 15:8.]

7

Folket fördärvat

1 Ve mig (uttryck för intensiv förtvivlan och vemod)!

För det är som när sommarens skörd har plockats,

och den sista vinskörden är över.

Det finns inga druvklasar att äta,

inga färska fikon (tidiga, förstlingsfrukter) som jag längtar så mycket efter.

2 De trofasta är borta ur landet,

det finns inga goda (redliga, ärliga) människor kvar.

Alla ligger på lur efter blod (är redo att mörda),

de jagar sin egen bror med nät.

3 Händerna [på dem som borde veta bättre] är skickliga (ivriga, fullt engagerade i) att göra det onda:

Härskare (ledare i landet) och domare frågar efter mutor [och styr och dömer beroende på vem som betalar mest],

den mäktige behöver bara tala vad han önskar (yttra sina onda begär),

så konspirerar de tillsammans och förvrider sanningen.

[Det hebreiska ordet för konspirerar har också betydelsen att tvinna en tråd. Här beskrivs nu hur härskaren, domaren och den mäktige, de inflytelserika i samhället, sammansvärjer sig som en tretvinnad tråd för att få igenom sin vilja på bekostnad av sanningen.]

4 Den bäste är [smärtsam] som en törnbuske [som river den som kommer nära],

de mest rättfärdiga (ärliga) bland dem är som en törnhäck [omöjlig att ta sig igenom].

Den dag som dina väktare väntar på – dagen för ditt straff – är på väg,

då ska de drabbas av förvirring (vandra mållöst).

5 Lita inte på en vän,

sätt inte ditt hopp till en rådgivare,

vakta tungan inför kvinnan som vilar i din famn.

6 För sonen föraktar (förkastar) sin far,

dottern reser sig upp mot sin mor

sonhustrun mot sin svärmor,

en mans fiender är hans egna familjemedlemmar.

7 Men jag, jag ska skåda (hålla utkik) efter Herren (Jahveh),

jag sätter mitt hopp till (förtröstar; väntar på) min frälsnings Gud (Elohim),

min Gud (Elohim) ska höra mig.

Kommande upprättelse

8 Gläd dig inte över mig,

du min fiende.

När jag har fallit,

har jag rest mig upp igen.

[Ordagrant ”när jag har fallit, har jag rest mig” – verbformen förstärker att återupprättelsen sker snabbt.]

När jag sitter i mörker,

är Herren (Jahveh) mitt ljus.

9 Jag ska bära Herrens (Jahvehs) harm

eftersom jag har syndat mot honom,

till dess han tar sig an min sak

och verkställer min dom.

Han ska föra mig fram i ljuset

och jag ska se hans rättfärdighet.

10 Sedan ska min fiende se det

och skam ska täcka henne.

Vem sa till mig.

”Var är Herren din Gud (Jahveh Elohim)?”

Mina ögon ska skåda på henne,

nu ska hon bli nedtrampad som smutsen på gatan.

11 En dag till att bygga upp dina murar,

den dagen är förordnad att vara långt borta.

12 Det ska komma en dag när de ska komma till dig

från Ashur, också till Egyptens städer

och från Egypten ända till floden

och från hav till hav och från berg till berg.

13 Landet ska bli ödelagt för dem som bor där

på grund av frukten av deras gärningar.

14 Vakta ditt folk, med din stav

ditt arvs flock,

som bor för sig själv,

som en skogsdunge mitt på ett fruktbart fält,

låt dem beta i Bashan och Gilead

som i forna tider.

15 Som i de dagar då du kom ut ur Egyptens land,

ska jag visa honom förunderliga ting.

16 Hednafolken ska se [dessa mirakler Gud gör, se vers 15] och komma på skam

för (i, med) all sin mäktighet (stolthet) [som bleknar i jämförelse med Guds makt],

de ska lägga sina händer på sina munnar,

deras öron ska bli döva.

17 De ska slicka stoftet som en orm,

som krälande ting på marken

ska de komma darrande från sina stängda platser,

de ska komma med fruktan inför Herren (Jahveh) vår Gud (Elohim)

och ska bli rädda för din skull.

[Vers 16 och 17 ramas in av den snarlika frasen ”de ska se” (hebr. jireo) och ”de ska bli rädda” (hebr. vejireo).]

Guds trofasta kärlek

[Mika avslutar nu sin bok genom att påminna om Guds godhet, se 2 Mos 34:6-7. Den retoriska frågan ”Vem är som Gud?” (2 Mos 15:11; Ps 35:10; 71:19; 77:14; 113:5) kan anspela på profeten Mikas namn som betyder: ”Vem är som Herren?”]

18 Vem är en Gud (El) som du [nej, det finns ingen],

som förlåter (bär; tar bort) synd [Joh 1:29] och förbiser (inte tillräknar) överträdelse (rebelliskhet)

hos dem som är kvar bland hans folk (arvedel, egendom)?

Han är inte vred för evigt,

för han gläder sig över [att visa] nåd (kärleksfull omsorg – hebr. chesed). [Ps 103:8-10]

19 Han ska på nytt förbarma sig (visa nåd) över oss.

Han ska segra över (trampa på) våra missgärningar,

ja, du ska kasta alla våra synder i havets djup.

20 Du ska visa trofasthet (fasthet, sanning, trovärdighet, pålitlighet) mot Jakob

och nåd (omsorgsfull kärlek) mot Abraham –

så som du med ed har lovat våra förfäder

i forna dagar.

[I liturgin för synagogsgudstjänsten på försoningsdagen (jom kippur; det bibliska namnet är jom hakippurim – ordagrant ”försoningarnas dag”) ingår vers 18-20, efter att hela Jonas bok har lästs.]

Nahum

1

2

3

Nahum

Inledning

Nahum är den sjunde av de tolv mindre profeterna. Boken är en fortsättning på berättelsen som började omkring 150 år tidigare då Gud sände Jona till Nineve (nuvarande Mosul i Irak) för att predika omvändelse och hopp för assyrierna. Det var ett budskap som folket tog till sig, i alla fall till en början. Nu hade de fallit tillbaka i sina gamla vanor, intagit Nordriket 722 f.Kr. och attackerade Sydriket, se 2 Kung 17:1-6; 18:13-19:37. Frasen att Gud är sen till vrede, se Nah 1:3, blir ännu starkare när man också ser att Guds nåd har sträckts ut flera generationer. Boken beskriver domen över Assyriens huvudstad Nineve, men också räddningen för Juda.

Namnet Nahum (hebr. Nachom) betyder tröst. Nahum levde i en politiskt turbulent tid med stora skiften mellan stormakter. Assyrien hade varit en stormakt i närmare 500 år och assyrierna var kända för sin grymhet och sina plundringar. se Nah 3:1. Boken ger hopp och tröst – dessa orättvisor har inte undgått Guds ögon! Nahum benämns som elkoshiten. Elkosh är inte identifierad som geografisk plats. Utifrån namnet ser en del likheter med Elkush längs med Tigris i nuvarande Irak, men troligare är det en stad/by i Galileen eller södra Juda, flera olika förslag finns. Intressant är att Kapernaum heter Kfar Nachum på hebreiska, översatt ”Nahums by” eller mer ordagrant ”tröstens by”.

Nahum levde efter att Nordriket erövrats av Assyrien (722 f.Kr.) och han profeterar om Assyriens och dess huvudstad Nineves fall som inträffar 612 f.Kr. I Nah 3:8 nämns hur No-Amon i Egypten nyligen har fallit, vilket skedde 663 f.Kr. Detta gör att boken är skriven någon gång mellan 663-612 f.Kr. Är det i senare delen är Nahum då samtida med Jeremia, Habackuk och Sefanja.

Berör tidsperioden: Omkring 626-612 f.Kr.

Författare: Nahum

Relaterade böcker:

Jona

Jeremia

Habackuk

Sefanja

1

Introduktion

1 Budskap (profetord, börda) om Nineve [Assyriens huvudstad]. Skriften med en syn av Nahum (hebr. Nachom) – elkoshiten. [Elkosh är en okänd stad, kanske Kapernaum.]

Alef-kaf om Guds vrede över Nineve

2 [Det inledande stycket (vers 1-10) är väl strukturerat på många plan. Stycket formar en kiasm i sju steg med centrum kring vers 5. Den sista bokstaven i vers 1, 2a, 2b och 3c är JHVH – Herrens personliga namn. Det numeriska värdet för dessa fyra bokstäver är 10 (jod), 5 (he), 6 (vav) och 5 (he). Summan ger talvärdet 26, vilket är samma nummer som antal ord för dessa fyra rader (vers 1-3)! Totalt nämns JHVH sju gånger, och med denna bibelkod blir det totalt åtta gånger.

Det finns även ett alfabetiskt mönster av halva alfabetet, från den första bokstaven alef i vers 2 till den elfte bokstaven kaf i vers 8. Dock bryts mönstret i vers 4b (zajin) och 6a (jod). I vers 7 återfinns jod efter prefixet vav (och). Följande stycken i GT har alfabetiska mönster, se Ps 9-10; 25; 34; 37; 111; 112; 119; 145; Klag 1; 2; 3; 4; 5:19-20; Ords 31:10-31.]

א – alef

Gud(El)

är nitälskande [låter inte dela sin plats med avgudar, se 2 Mos 20:5; 34:14]

och en hämnare

är Herren (Jahveh).

En hämnare är Herren (Jahveh)

och full av vrede.

En hämnare är Herren (Jahveh) mot sina ovänner,

och han har sparat sin vrede till sina motståndare.

3 Herren (Jahveh) är tålmodig (sen till vrede) [2 Mos 34:6] och stor i kraft

och ska förvisso rensa ut de skyldiga.

ב – bet

I virvelvinden och i stormen har han sin väg,

molnen är dammet runt hans fötter.

[Ps 68:5; 104:3; Dan 7:13; Matt 24:30; 26:64; Upp 1:7]

ג – gimel

4 Han tillrättavisar havet och gör det torrt [Ps 106:9; Matt 8:26; Luk 8:24]

och torkar upp alla floder.

ד – dalet

Han tynar bort(hebr. daev). Bashan [Golanhöjderna] och [bergskedjan] Karmel

och Libanons blommor torkar bort.

[Vissa manuskript har vissnar (hebr. umelal) i båda raderna, medan några har ”tynar bort” (hebr. daev) som börjar på dalet.]

ה – he

5 Bergen skakar för honom

och kullarna smälter bort.

ו – vav

Lyfter sig gör jorden i hans närvaro,

världen och allt som bor därpå.

[ז – zajin]

6 Vem kan stå (bestå) inför hans harm(vredesord)?

Vem kan stå ut med (uthärda) hans brinnande vrede?

[Här bryts det alfabetiska mönstret. Det första ordet ”inför” börjar på lamed, och det andra ordet är zaam som börjar på bokstaven zajin.]

ח – chet

Hans raseri är som en eld som kommit lös

och klipporna rämnar (bryts sönder) inför honom.

ט – tet

7 God är Herren (Jahveh),

ett värn (starkt skydd; en säker fästning) på nödens (olyckans) dag [i svårigheter] [Ps 37:39; 50:15].

[י – jod]

Och han känner(hebr. jada)

dem som tar sin tillflykt [sätter sitt hopp och sin förtröstan] till honom.

[כ – kaf]

8 Men med en störtflod [som flödar över],

ska han göra ett fullständigt slut(hebr. kalah) på hennes plats [förinta Nineve],

och mörker ska förfölja (jaga) hans fiender.

[Här i vers 8 slutar det alfabetiska mönstret. Den tionde bokstaven jod återfinns i vers 7b i huvudordet ”känner”, men prefixet vav (används). Den elfte bokstaven kaf återfinns i ordet ”fullständig förödelse” i vers 8b. Placeringen gör att den inledande frasen ”med en störtflod” skulle kunna kopplas till föregående vers. De två orden är ordagrant ”och-med-flod överflöda” och då formar det en parallell till ”känna” och att Herren fullständigt omsluter dem som tar sin tillflykt till honom.]

Fullständig förgörelse – mem, lamed och alef

9 Vad [hebr. ma] tänker ni ut mot Herren (Jahveh)?

Till fullbordan (ett slut – hebr. kalah) ska han göra [Nineve].

Den ska inte resa (hebr. lo-taqom) sig (återkomma) en andra gång

– olyckan (nöden) [lidandet och nöden orsakat av Assyrien].

10 För även om de är som en taggig risbuske

som i ett drucket tillstånd fyllda med starka drycker –

Uppslukade (hebr. achal) är de [fienderna]

som kruttorrt fnöske – fullständigt (hebr. male)!

[Här ger texten uttryck för en så total förstörelse redan från första tillfället, att det inte finns något kvar att fördärva, och därför behöver inte olyckan drabba en andra gång, då allt redan är borta. Dryckenskap används bildligt för nederlag i strid, se Jes 49:26; Jer 25:27; 51:21, och återkommer i Nah 3:11.

Versens sista ord (hebr. male) består av tre bokstäver: mem, lamed och alef. Exakt dessa bokstäver återfinns i begynnelsebokstäverna i de inledande orden i denna sektion (vers 9-10; ma, lo och achal). Sista ordet – fullständigt – tillsammans med mönstret förstärker en fullständig förgörelse.]

Profetiska ord till Assyrien och Juda

Nineve på väg mot sin undergång

[I resten av kapitel 1 följer nu profetiska ord om dom för Assyrien och räddning för Juda. Nineve plundrades och brändes 612 f.Kr. av allierade styrkor från Persien, Medien och Babylon.]

11 Från dig [Nineve] kommer han fram som ger onda råd mot Herren (Jahveh),

som är en rådgivare i ondska.

12 Så säger Herren (Jahveh):

”Fastän de är vid full styrka, ja, de är många,

så ska de bli nedslagna och försvinna bort,

och även om jag har plågat dig

ska jag inte plåga dig mer.

13 Nu ska jag bryta sönder oket från dig

och jag ska slita dina band (som bundit dig) i bitar.”

Dom mot Nineves kung

14 Herren (Jahveh) har gett befallning om dig [kungen i Nineve]:

”Ditt namn ska inte spridas vidare (sås ut som säd).

Från dina avgudars hus

ska jag hugga av dina snidade och metallpläterade avgudabilder.

Jag ska ställa i ordning din grav

för du har blivit värdelös (förbannad).”

Befrielse för Juda

15 På bergen syns hans fötter,

han som kommer med goda nyheter och förkunnar frid (shalom, all slags välgång)!

”Fira dina fester Juda,

kungör dina löften,

för de onda ska inte längre komma nära dig,

de är helt borthuggna.”

[Denna vers är en nyckelvers i Nahum! Profeten Jesaja använder liknande ord om hur de tillfångatagna judarna ska återvända från exilen i Babylon till Juda, se Jes 52:7. I den grekiska översättningen Septuaginta används ordet ”euangelizo”, från vilket vi har fått ordet ”evangelist”! Här anar vi också hur Gud proklamerar sin frid – shalom – till alla folk i alla tider!]

2

Nineves fall

1 [Murens väktare i Nineve ropar:]

Förgörare (splittrare, de som krossar och skingrar) har kommit emot dig!

[Ordagrant: inför eller framför ditt ansikte.]

Bemanna fästningsvallarna,

bevaka vägarna,

spänn fast bältet (omgjorda dina länder med kraft) [gör dig redo för strid, se även Hes 29:7; 1 Pet 1:13]

och samla stor styrka (så mycket du kan).

2 Herren (Jahveh) tar bort Jakobs stolthet

liksom Israels stolthet,

för plundrarna har plundrat dem på allt

och fördärvat deras vinstockar.

Profetisk vision

3 Stridsmännens sköldar är färgade röda [rödfärgade eller nedstänkta av blod],

de tappra männen är scharlakansröda.

Det flammar som eld i vagnarnas stål [de gnistrar i solen eller är som flammande facklor] dagen då de är redo [att attackera]

och spjuten av cypress darrar.

[Den grekiska översättningen har ”hästar” istället för cypresser, dvs. hästarna är uppjagade.]

4 Vagnarna far vilt fram (som galningar) på gatorna,

de jagar fram på öppna fält [i rader].

Det är som att beskåda facklor,

de far hit och dit som klotblixtar.

5 Han [syftar troligtvis på Assyriernas kung] betänker för sig själv om sina mäktiga,

de snubblar i sin marsch,

de skyndar till hennes mur

och belägringsvallen är förberedd.

Plundringen

6 Flodernas portar har blivit öppnade

och palatset är upplöst (har smält bort, är förtärt, fördärvat).

7 Drottningen [Nineves drottning] är blottad – hon förs bort [i exil]

och hennes tjänarinnor jämrar sig med en röst som duvor som slår sig för bröstet.

8 Men Nineve har sedan urminnes tider varit som en vattendamm,

likväl flyr de iväg.

[Hon ropar:] ”Stanna, stanna”,

men ingen ser sig om (tittar bakåt).

9 [Hennes plundrare ropar:]

Ta bytet av silver, ta bytet av guld,

för det är inget slut på de samlade rikedomarna

med alla dyrbara kärl.

10 Hon är öde, tom och som en skräphög.

Hjärtat smälter och knäna slås ihop,

det är krampryckningar i höfterna och deras ansikten har blivit svärtade.

11 Var är lejonens lya

som var matplats för de unga lejonen,

där lejon och lejoninnor vandrade

och lejonungarna inte hade något som gjorde dem rädda?

12 Lejonet sliter i stycken tillräckligt för sina ungar

och kväver åt sin lejoninna

och fyller sin grotta med byte

och sin lya med sönderrivet kött.

13 Se, jag är emot dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

och jag ska bränna dina vagnar i röken

och svärdet ska sluka dina unga lejon.

Jag ska ta bort (bokstavligt hugga av) ditt byte från jorden

och rösterna av dina budbärare ska aldrig mer höras.

3

Orsaken till domen

1 Ve över den blodiga staden [Nineve]!

Hon är helt fylld av lögn

och plundring (våld),

släpper aldrig bytet (slutar aldrig föra in rov).

[Assyrierna var kända för att luras vid uppgörelser. Deras grymhet bekräftas också av monument med inskriptioner som beskriver hur fångar spetsades levande på pålar, flåddes, halshöggs, släpades efter hästar och hängdes upp. De kungliga krönikorna beskriver också hur assyrierna var ute på krigståg. Man dödade eller förde bort folk i exil, jämnade städer med marken, plundrade, brände träd och förstörde jordbruksmark.]

2 Piskor smäller [från hästarna med stridsekipage],

vagnshjul dånar (som åska),

hästar galopperar

och vagnar studsar fram,

3 ryttare gör sig redo,

blixtrande svärd

och glittrande spjut;

mängder av slagna

och högvis med döda kroppar,

det är ingen ände på kropparna

och man snubblar på deras kroppar.

4 [Detta är anledningen:]

På grund av den stora otukten bland de lyxprostituerade [ordagrant: ”horande vacker nåd/charm” – hebr. zanah tov chen],

trollkarlarnas älskarinnor (hebr. baalah)

som säljer länder genom sin otukt

och familjer genom sin häxkraft.

5 Se, därför är jag emot dig, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

och jag ska ta av dig skjortan över ditt ansikte

och jag ska visa nationerna din nakenhet

och kungarikena din skam.

6 Jag ska kasta vidrigheter (avskyvärda ting) över dig

och göra dig värdelös

och göra dig till en avskrädesplats.

7 Det ska ske att alla som ser på dig ska fly från dig och säga:

”Nineve är ödelagt,

vem ska begråta henne?

Var ska jag leta efter dem

som kan trösta dig?”

8 Är du bättre än [den egyptiska staden] No-Amon som fanns bland floderna [Nildeltat],

som hade vatten runt omkring sig,

vars befästningsvall var havet

och hennes mur var havet?

[No-Amon betyder Guden Amons stad, också känd som Thebe (nuvarande Luxor), och var huvudstad i det övre Egypten. Staden förgjordes av assyrierna 663 f.Kr.]

9 Kush [nuvarande Sudan och delar av Etiopien] och Egypten var din styrka

och den var obegränsad.

Put [nuvarande Libyen] och libyerna

var dina hjälpare.

10 Likväl fördes hon bort,

hon gick i fångenskap.

Hennes unga barn slogs i stycken mitt på alla gator

och de kastade lott om hennes ärbara män

och alla hennes stora män blev bundna i kedjor.

11 Du [Nineve] ska bli drucken, du ska svimma [bild för nederlag i strid, se Jes 49:26; Jer 25:27; 51:21],

även du ska söka ett värn (starkt skydd, en tillflykt) från dina fiender.

12 Alla dina fästningar ska bli som fikonträd med den första skördens fikon,

om de skakas faller de i munnen på dem som äter.

[Ett fikonträd brukar ge tre skördar per år.]

13 Se, ditt folk i din mitt är som kvinnor [fysiskt svagare än starka soldater],

ditt lands portar står vidöppna för dina fiender,

elden har slukat dina grindar.

14 Dra upp vatten åt dig för belägringen,

stärk dina fästningar.

Gå till leran och gör dig murbruk,

lägg beslag på formarna för att göra tegel.

15 Där ska elden sluka dig,

svärdet ska hugga av dig,

det ska sluka dig

som skadliga larver.

Föröka dig som larverna,

föröka dig som gräshopporna (se till att ni blir många).

16 Du har förökat dina köpmän över himlens stjärnor (så att de har blivit fler än stjärnorna),

larverna sprider ut sig och flyr sin väg.

17 Dina krönta (upphöjda individer) är som gräshoppor

och dina ceremonimästare är som gräshoppssvärmar

som håller till i muren de kalla dagarna,

men när solen går upp flyr de sin väg

och ingen vet var de håller till (deras tillhåll är okänt).

18 Dina herdar slumrar, O Assyriens kung,

dina ärbara vilar,

ditt folk är utspritt över bergen

och det finns ingen som samlar ihop dem.

19 Det finns ingen som lindrar din smärta,

dina sår är allvarliga (oläkliga).

Alla som hör ryktet om dig

slår ihop sina händer över dig (applåderar).

Över vem har inte din ondska passerat oavbrutet?

[Vem har inte upplevt din ändlösa ondska?]

Habackuk

1

2

3

Habackuk

Inledning

Habackuk är den åttonde av de tolv mindre profeterna. Namnet Habackuk (hebr. Chavaqoq) delar rot med det hebreiska ordet för att omfamna. Det förekommer bara här i hela GT. Därför vet vi inte så mycket om vad namnet egentligen betyder. Han var verksam i Sydriket, Juda och Benjamins område. Man vet inte säkert när Habackuk levde men många placerar honom i slutet på det assyriska rikets dagar.

Det som är lite unikt med Habackuk är att han inte profeterar särskilt mycket till folket om vad Gud säger. Istället går han till Gud med folkets frågor. Hur kan Gud tillåta att ondskan inte verkar få någon bestraffning? Guds svar är att det finns en gudomlig plan för historien som både har dömt och ska döma all ondska men under tiden får den rättfärdige leva av tro, se Hab 2:4.

Struktur: Denna bok innehåller tre delar. En dialog med Gud, ett antal gliringar till Israels tidigare förtryckare och en avslutande begäran om att Herren ska omstörta och fälla all ondska och orättvisa i hela världen. Boken följer också ett kiastiskt mönster:

A Introduktion (Hab 1:1)

  B Habackuks första klagan – hur länge? (Hab 1:2-4)

    C Herrens första svar – jag sänder en armé från Babylon (Hab 1:5-11)

      D Habackuks andra klagan – hur kan du använda ett ogudaktigt folk? (Hab 1:12-17)

        E Vänta, de orättfärdiga kommer att straffas – den rättfärdige lever av tro (Hab 2:1-5)

      D Herrens andra svar – fem verop över de ogudaktiga (Hab 2:6-20)

    C Herrens sista svar – jag kommer att ta hand om Babylon (Hab 3:1-15)

  B Habackuks respons på den första klagan – jag vill vänta på Herren (Hab 3:16-19)

A Psalmens beskrivning

Skrivet: 640-609 f.Kr.

Berör tidsperioden: 640-609 f.Kr.

Författare: Habackuk

Citeras:

Hab 1:5 citeras i Apg 13:41

Hab 2:3 citeras i Heb 10:37

Hab 2:4 citeras i Rom 1:17; Gal 3:11; Heb 10:38

Relaterade böcker:

Sefanja

Jeremia

Kanske även:

Hesekiel

Daniel

1

Inledning

1 Budskapet (profetordet, bördan) som profeten Habackuk (hebr. Chavaqoq) såg i en syn (vision).

Habackuks första klagan

Hur länge?

2 Hur länge, Herre (Jahveh), ska jag ropa [om hjälp]

utan att du hör (lyssnar)?

Jag ropar till dig – ”Våld (terror, laglöshet – hebr. chamas)!”

Ändå vill du inte frälsa (rädda)!

3 Varför visar du mig missgärningar

och låter mig se skadan?

Varför är tillspillogivning och våld (terror) framför mig,

så att kiv och strid uppstår?

4 Därför [som en konsekvens] är undervisningen (hebr. Torah) förlamad

[kraftlös och utan verkan – som en avdomnad hand, se Ps 77:3]

och rätten kommer inte fram,

eftersom de onda besegrar de rättfärdiga,

därför är rätten korrumperad (perverterad, krokig).

[Samma ord ”förlamad” används om reaktionen från Jakob när han får höra att Josef fortfarande är vid liv, se 1 Mos 45:26. Resultatet av att överge Guds ordningar blir ett samhälle i kaos.]

Herrens första svar

Jag sänder en armé från Babylon

5 Titta (er omkring) bland hednafolken (länderna) och se

och förundras storligen [ordagrant ”chockas bli chockade”],

för se, ett verk ska bli gjort i era dagar

som ni inte ska tro på,

trots att det återberättas för er.

6 Jag ska resa upp kaldéerna [babylonierna],

det bittra och impulsiva folket

som marscherar över [hela] jordens bredd

för att inta boplatser som inte är deras.

7 [Nu beskrivs babyloniernas arrogans:]

De är fruktansvärda och hemska,

deras påbud (juridiska beslut) och deras majestät (styre) kommer från dem själva.

[De är sin egen lag och sätter upp sina egna spelregler.]

8 Deras hästar är vigare än leoparder

och våldsammare än öknens vargar.

Deras ryttare sprider ut sig,

ja, deras ryttare kommer från avlägsna platser,

de flyger som örnen (gamen – hebr. nesher), som skyndar [störtdyker för] att äta [ta sitt byte].

9 Alla kommer med ont uppsåt,

deras ansikten är ivrigt inställda som östanvinden,

de samlar fångar som sanden (lika oräkneliga som sandkornen).

10 De hånskrattar åt kungar

och furstar gör de till åtlöje.

De förlöjligar varje fästning,

de kastar upp jord (gör en anfallsramp) och intar den.

11 När de sveper förbi

som en vind [alternativ översättning ”anden svepte förbi och jag var förvånad”]

med överträdelser är de skyldiga,

även de som gör sin styrka till sin gud [hebr. eloha – syftar på stormguden Marduk (Bel)].

Habackuks andra klagan

Hur kan du använda ett ogudaktigt folk?

12 Är inte du från urminnes tid (från öster) Herre (Jahveh), min Gud (Elohim), min Helige?

Vi ska inte dö.

Herre (Jahveh), du har förordnat dem för dom

och du Klippa (hebr. tsor) [ett omskrivet tilltal till Gud], har gjort dem till tuktan.

13 Du som har ögon allt för rena för att se ondskan

och som inte kan titta på det som är fel,

varför ser du då på när de handlar trolöst

och förblir stilla när den onde slukar den som är mer rättfärdig än han?

14 Varför gör du människan som havets fiskar,

som krypen som inte har någon härskare över sig?

15 De tar upp dem med sina fiskespön,

fångar dem i sina nät

och samlar dem i sina fisketrålar

och därför fröjdas de och jublar.

16 Därför offrar de till sina nät och offrar till sina fisketrålar,

eftersom deras mat är fet genom dessa redskap och deras mat riklig.

17 Ska de få tömma sina nät

och inte upphöra att kontinuerligt dräpa hednafolken?

2

De orättfärdiga kommer att straffas

[Detta stycke är bokens mittpunkt och centrala budskap.]

1 Jag ska inställa mig på min vaktpost,

och ställa mig själv överst på befästningen.

Jag ska hålla utkik, för att se vad han talar med mig

och vad jag ska [som hans talesman] svara när jag blir tillrättavisad.

2 Herren (Jahveh) svarade mig och sa:

”Skriv ner synen (visionen) och gör den tydlig på skrivtavlor

så att man enkelt kan läsa den.

[Skrivtavlor av lera var vanliga vid den här tiden.]

3 För ännu måste synen (visionen) vänta på sin bestämda tid.

Den förkunnar om slutet och den ljuger inte (slår inte fel).

Om (ifall; även om) den dröjer,

vänta på den,

för den kommer att komma

och den ska inte försenas (förhalas, uppskjutas, utebli; inte dröja länge).”

4 Se, hans själ i honom [Babylon – den onda nationen – personifierad] är uppblåst [av högmod],

den är inte rättfram (rak; behagar inte),

men den rättfärdige (en rättfärdig) ska leva genom sin tro [i hans (Guds) trofasthet/stabilitet – hebr. emonah].

[Rom 1:17; Gal 3:11; Heb 10:38]

5 Dessutom är vinet en förrädisk (trolös) bekantskap,

den stolta människan består inte. [Ords 20:1]

Han som har stora önskningar är som Sheol (underjorden, de dödas plats),

ja, i likhet med döden blir han aldrig tillfredsställd

utan samlar till sig länder

och samlar åt sig folk på hög.

[Det ordspråksliknande uttrycket om vin är lite oväntat just här, samtidigt väldigt passande, och kopplas ofta till arrogans, begär och social orättvisa genom hela Bibeln, se 1 Sam 30:16; Ords 31:4-7; Jes 5:11-12, 22-23; Amos 6:6. Babylonierna blev också själva störtade under en vild fest där alkoholen flödade, se Dan 5. Den här typen av fylleri har bekräftats att den karaktäriserade babylonierna.]

Herrens andra svar

[Genom alla tider har människor undrat över ondskan i världen. Habackuk har ställt frågor till Gud. Först handlade det om ondskan i Juda, se Hab 1:2-4. Senare undrar han hur Gud kan tillåta Babylon att invadera en nation som i jämförelse i alla fall är mer rättfärdig, se Hab 1:12-17. Habackuk inser att Gud är allsmäktig och håller sin hand över det som sker, se Jer 1:11-12.

Följande stycke är som en sång som de nationer som drabbats av Babylons våld sjunger ut. De fem ve-ropen börjar alla med ett smädande (vers 6, 9, 12, 15, 19a), fortsätter med ett hot (vers 7, 11, 13, 16, 20) följt av kritik (vers 8, 10, 14, 17-19b).]

6 Ska inte alla dessa göra ett ordspråk mot honom

och hånfullt begabba honom och säga:

Ve till den som utpressar

Ve över honom som förökar det som inte är hans! Hur länge?

Och som fyller sig själv med tunga skulder [alternativ översättning: många löften]!

7 Ska de inte plötsligt resa sig, de som ska ta ränta av dig,

och vakna upp, de som ska skaka om dig och du ska bli deras byte?

8 Eftersom du har fördärvat många länder,

ska kvarlevan av folket fördärva dig,

på grund av blodspillan

och för det våld som du har fört mot landet

och mot staden och mot alla som bor därinne.

Ve till den girige och arrogante

9 Ve över honom som får ondskans vinster för sitt hus,

så att han kan placera sitt bo högt

i förhoppning om att bli befriad från ondskans makt.

10 Du har gett skamliga råd till ditt hus

genom att hugga av många människor och förskansa din själ (ditt liv).

11 Stenen ska ropa ut från muren

och bjälkarna i trävirket ska svara den.

[Även stenarna och virket i palatsen och husen i Babylon vittnar om hur de har förts dit på ett orättfärdigt sätt.]

Ve till den som har blod på sina händer

12 Ve över honom som bygger en stad med blod

och etablerar en stadsdel med missgärningar!

13 Se, är det inte från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)

att folkens arbete är bara bränsle för elden (kommer gå upp i rök) [Jer 51:58]

och nationerna tröttar ut sig i förgänglighet?

14 För jorden ska uppfyllas av kunskapen (insikten, förståelsen)

om Herrens (Jahvehs) härlighet (överflödande prakt; närvaro) [Hab 3:3-4],

liksom vattnen övertäcker havet (döljer havets djup). [Jes 11:9]

[Här citerar Habackuk profeten Jesaja som skriver om det kommande fridsriket där Messias ska regera från Jerusalem utöver hela jorden. Alla människor ska se Herren och få en djup personlig erfarenhet av hans härlighet.]

Ve till fyllon och våldsverkare

15 Ve över honom som ger sin granne att dricka

och lägger dit gift och gör honom drucken

så att han ska kunna se hans nakenhet.

16 Du är full av skam istället för ära.

Drick du också och bli avklädd.

Bägaren i Herrens (Jahvehs) högra hand ska vändas till dig

och smuts ska täcka din ära.

17 Våldet som utförts mot Libanon [när du skövlade cederträden, se Jes 14:8; 37:24] ska täcka dig

och vilddjurens fördärv som gjorde honom rädd,

på grund av människors blod

och för våldet som gjorts mot landet,

mot staden

och mot alla som bor därinne.

18 Vilken vinning ger de skurna avgudarna, att den som gör dem har skurit ut det,

ja, även gjutna avgudar och lögnens lärare,

att den som gör detta

sätter sin tillit till stumma avgudar?

Ve till dem som tillber avgudar

19 Ve över honom som säger till träet: ”Vakna!”

Till den stumma stenen: ”Stå upp!”

Kan detta undervisa?

Se, det är överdraget med guld och silver

och det finns ingen ande (andedräkt, liv) i dess mitt.

20 Men Herren (Jahveh) är i sitt heliga tempel,

låt hela jorden vara tyst (stilla) framför hans ansikte (inför honom).

3

Herrens sista svar

Jag kommer att ta hand om Babylon

1 En bön (som sjungs – hebr. tefilah) av profeten Habackuk, till ”shigjonot” [en melodi – kanske med flera tvära kast].

[Det hebreiska ordet shigjonot (plural av shiggaion) används bara här och i Ps 7:1. Det kan vara en musikalisk eller litterär term som beskriver innehållet eller hur sången ska framföras. Ordets rot är shagah som betyder ”stappla och vingla som en drucken” eller ”vandra vilse”, se Ords 20:1; Ps 119:10. Det kan betyda att sången har tvära kast. Det stämmer textmässigt både för Habackuks bön och Davids psalm. I så fall ska musiken musikaliskt återspegla detta i oregelbundenhet och tvära kast.]

______

2 Herre (Jahveh),

jag har hört talas om dig,

jag vördar (står i beundran, fruktar) [dig] – Herre (Jahveh),

ditt verk (arbetet)

mitt i åren – återuppliva (ge liv),

mitt i åren gör det känt (intim kunskap),

i vreden

kom ihåg barmhärtighet.

[Av hela kapitlet är det bara denna första vers som är en bön till Gud att göra något, resterande verser beskriver Guds storhet och hur han har verkat. Bönen är dock inte en nostalgisk önskan att gå tillbaka till det som har varit – det bästa ligger framför! Att frasen ”mitt i åren” (hebr. beqerev shanim) upprepas här är hebreiskans sätt att förstärka. Det kan vara ett uttryck för att Herren inte ska vänta till en bestämd tid, utan tidigare eller plötsligt utföra sitt arbete, se Hab 2:3.

Det finns även en tolkning inom judendomen att Messias ska komma mitt i åren. Jorden förväntas existera i sitt nuvarande skick i 7 000 år, eftersom skapelseveckan är 7 dagar, och en dag är som tusen år, se Ps 90:4. Mitt i åren kan vara år 3 500 eller uppdelat på 4 + 3 (skapelsens och Gudomens grundtal) vilket är 4 000 år. Det är intressant att detta faktiskt är i trakterna av när Jesus (den utlovade Messias som GT profeterar om) kom till jorden. Den moderna hebreiska kalendern, som skapades på 1200-talet av rabbinen Maimonides, utgår från att skapelsen skedde 7 oktober 3761 f.Kr. (Det är dock flera antaganden i Maimonides beräkningar där vi inte kan veta exakt när skapelsen skedde.) I den gregorianska kalendern motsvaras t.ex. år 2024-2025 av år 5785 i den hebreiska kalendern.]

3 Gud (Eloha) [singular för Elohim – den ende Guden] kommer från Teman [öster om Israel – där solen går upp; dvs. en ny dag/tid]

och den Helige från berget Paran [på Sinaihalvön; språket speglar uppenbarelsen på Sinai berg, se 5 Mos 33:2].

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Hans härlighet täcker himlarna

och jorden är full av hans lovprisning.

4 Ett sken (strålglans) – som ljuset, blev synligt [när Gud träder fram],

strålar gick ut från hans hand,

där var hans kraft gömd.

5 Framför honom går pesten,

brinnande ljungeldar går fram vid hans fötter.

6 Han står och jorden skakar,

en blick och hednafolken darrar

och de eviga bergen slås i bitar,

de urgamla höjderna böjer sig.

Hans vägar är eviga.

7 Jag ser Koshans tält under hemsökelse,

förhängena i Midjans land fladdrar.

8 Herre (Jahveh), är din vrede (vänd) mot floder?

Är din ilska upptänd mot floderna

eller din vrede mot havet?

Eftersom du rider på dina hästar,

dina vagnar med frälsning (räddning)?

9 Din båge är helt naken,

ederna är dina ords stav.

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

Du klyver jorden med floder.

10 Bergen har sett dig och de skälver,

stormar av vatten dränker (flödar över så att vattnet täcker allting),

djupen ger sin röst (talar) och lyfter upp sina händer högt (i en gest av att ge upp).

11 Solen och månen står stilla i sina boningar,

vid ljuset av dina pilar när de far fram,

som strålglansen av dina skinande spjut.

12 Du marscherar genom världen i harm,

du tröskar hednafolken i vrede.

13 Du har kommit för att befria ditt folk,

för att befria dina smorda.

Du krossar husets ledare (ordagrant huvudet) hos de onda,

du avtäcker från grunden ända upp till nacken (du blottlägger hela den ondes hus).

Selah. [Antagligen ett avbrott för instrumentalt mellanspel, en paus för att begrunda vad som just har sjungits.]

14 Du har genomborrat huvudet på hans hövding (by, landsbygdsfolk – hebr. perez) [ovanligt ord], med hans egen stav (folkstam – hebr. mateh),

han som har kommit som en virvelvind för att förskingra mig,

vars glädje är att förtära de fattiga i hemlighet.

15 Du har trampat havet med dina hästar,

skummet (det bubbliga, virvlandet) av mäktiga vatten.

16 Jag hör [Gud tala, se vers 2], och min kropp skakar (jag blir illamående),

mina läppar darrar vid ljudet,

mina ben ruttnar (ordet betyder även reumatism)

och jag skakar där jag står.

Jag ska ändå vila (vara i ro – hebr. noach; snarlikt Noas namn, se även 1 Mos 8:4) på olyckans dag

när han [babylonierna] kommer över folket [israeliterna] som han invaderar.

[Nu följer sex strofer som beskriver olyckor i ökad allvarsgrad, från förlorad fikonskörd till tomma stall. Fikon var liksom vindruvor en delikatess, men inte en oumbärlig sådan. Olivolja användes i matlagning och oljelampor. Korn och vete var basföda och får och boskap en stor ekonomisk tillgång som gav mjölk, ull och kött. Att mista någon av dessa resurser vore svårt nog, men att förlora alla inkomstkällor skulle ha inneburit en total katastrof. Habackuk visste dock att människan inte bara ska leva av bröd, se 5 Mos 8:3; Fil 3:7-8.]

17 För även

om fikonträdet inte blommar (knoppas)

och vinrankan inte ger frukt,

om olivträdets skörd slår fel (ljuger)

och fälten inte ger mat,

om småboskapen (fåren och getterna) saknas i fållan

och inga djur (kor, oxar, åsnor, hästar) finns i stallen [2 Kor 4:8-9],

18 så vill jag ändå jubla (triumfera; hoppa av glädje) i Herren (Jahveh),

jag vill fröjdas (glädja mig) i min frälsnings Gud (Elohim)! [Luk 1:47] [Det hebreiska ordet för att fröjdas innebär att ”cirkla runt”, dvs. att dansa i glädje och fröjd.]

19 Herren (Jahveh), Herren (Adonai – min härskare), är min styrka [Ps 27:1]

och han gör mina fötter [snabba och smidiga] som hindens [som med lätthet klättrar längs med de branta bergssidorna],

och låter mig vandra på mina höga platser. [Ps 18:34]

______

Till (för) ledaren med stränginstrument.

[Ledaren (hebr. natsach) beskriver någon som utmärker sig – som är strålande och framstående inom sitt område. Syftar dels på föreståndaren för tempelmusiken men även på Messias, den strålande morgonstjärnan, se Upp 22:16 och inledningen till Psaltaren. Avslutningen liknar många av inledningarna till psalmerna, se t.ex. Ps 4:1; 6:1; 54:1. Att den kommer efter psalmen (till skillnad från Psaltaren) beror troligtvis på det kiastiska mönstret, och att den hör ihop med bokens inledande fras, se Hab 1:1.]

Sefanja

1

2

3

Sefanja

Inledning

Sefanja är den nionde av de tolv mindre profeterna. Namnet Sefanja betyder ”Herren gömmer och skyddar”. Sefanja nämner uttrycket ”Herrens dag” mer än någon annan bok i GT. Boken talar om dom, men ger också hopp. I sista kapitlet beskrivs hur Gud fröjdar sig över Sion med sång, se Sef 3:17.

Sefanja var verksam i slutet på kung Josias regeringstid, omkring 620-611 f.Kr. Hundra år tidigare hade de tio norra stammarna blivit kringspridda efter Assyriens invasion av det norra riket. Stormakten Assyrien påverkade kultur och religion negativt under Manasses fyrtiofemåriga styre 687-642 f.Kr. Vi läser hur han offrade sin egen son i eld, se 2 Kung 21:3-6. Tjugo år efter Manasses död sker dock reformer. Under kung Josias artonde regeringsår (621 f.Kr.) hittas Moseböckerna i templet, se 2 Krön 34:8-18. Josia avskaffar avgudadyrkan och det blir en väckelse före den första attacken från Babylon 605 f.Kr. och Jerusalems förstörelse 586 f.Kr. Habackuk, Jeremia och Huldah verkade samtidigt som Sefanja. Rabbiner brukar säga att Sefanja profeterade i synagogorna, Jeremia på gatorna och Huldah till kvinnorna, se 2 Kung 22:13-20. Enligt traditionen var Habackuk Sefanjas läromästare.

Struktur Boken har ett kiastiskt mönster:

A Kommande dom över Jerusalem, Sef 1:2-6

 B Kommande dom över korrupta ledare, Sef 1:7-13

  C Herrens dom över alla nationer, Sef 1:14-18

   D Uppmaning till omvändelse, Sef 2:1-3

  C Herrens dom över alla nationer, Sef 2:4-15

 B Kommande dom över korrupta ledare, Sef 3:1-7

A Kommande upprättelse av Jerusalem, Sef 3:8-20

Skrivet: Ca 621-612 f.Kr. Sefanja förutsäger domen över Nineve (Sef 2:13-15) som sker 612 f.Kr. I Sef 1:13 citeras 5 Mos 28:30, 39. Eftersom dessa skrifter hittades i Josias artonde regeringsår (621 f.Kr.), se 2 Krön 34:8-18, pekar det på att Sefanja skriver denna bok efter det fyndet men före Nineves fall.

Berör tidsperioden: Kung Josias regeringstid 642 – 611 f.Kr. och främst de sista tio åren, men talar även om det framtida fridsriket.

Författare: Sefanja

Citeras: Sef 3:13 citeras i Upp 14:5

Relaterade böcker:

Habackuk,

Jeremia,

Klagovisorna

1

1 Herrens (Jahvehs) ord som kom till Sefanja [som betyder: ”Jahveh gömmer och skyddar”],

son till Kushi,

son till Gedalja,

son till Amarja,

son till Hiskia (hebr. Chizqijah)

– i [kung] Josias (hebr. Joshijahos) dagar [622-609 f.Kr. då han regerade som kung], son till Amon, kung i Juda.

[Josia var en god kung som regerade 640-609 f.Kr., eftersom han var ung så var det först 622 f.Kr. som han kom till makten, se 2 Kung 22:1. Sefanjas koppling till kung Hiskia i fjärde ledet betonas. Hiskia var kung i det södra riket 715-686 f.Kr. och återupprättade tempeltjänsten och avskaffade avgudadyrkan, se 2 Kung 18-20. Han är också känd för att ha byggt Siloamtunneln och en damm för att förbättra vattentillgången för Jerusalem.]

Kommande dom över Jerusalem

2 Jag ska svepa bort, svepa bort allt (sopa bort, skörda allt)

från jordens (hebr. adama) yta (ordagrant ansikte), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

3 Jag ska svepa bort människor och djur,

jag ska svepa bort himmelens fåglar och havens fiskar

och stötestenar [avgudabilder av fåglar och fiskar] tillsammans med de onda.

Jag ska hugga av mänskligheten

från jordens yta (ordagrant ansikte), förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

[Gud hade skapat fiskarna, fåglarna, djuren och människorna, se 1 Mos 1:20-28. Uppräkningen här är motsatt – vilket förstärker allvaret i Sefanjas profetiska ord. Talet fyra står för hela jorden (de fyra väderstrecken). Fyra gånger används ordet ”svepa bort” och totalt fyra gånger mänskligheten/jorden (hebr. adam 2x och hebr. adama 2x). Hebreiska adama är ett generellt ord som kan syfta på hela världen men också landet Israel. I dessa tre första verser är det oklart om det är en världsvid katastrof som väntar – Sefanja har läsarens fulla uppmärksamhet; nu följer tre rader som visar att orden i första hand riktar sig mot Juda och Jerusalem.]

4 Jag ska sträcka ut min hand över Juda

och över alla invånare i Jerusalem.

Jag ska hugga av kvarlevan av Baal från denna plats,

namnen på avgudaprästerna tillsammans med prästerna,

5 dessa som böjer sig ner på taken

inför himmelens härskaror (de demoniska makterna)

dessa som böjer sig och svär vid Herren (Jahveh)

och samtidigt svär vid Molok,

6 dessa som vänder sig bort från att följa Herren (Jahveh),

inte söker Herren (Jahveh) eller rådfrågar honom.

Kommande dom över korrupta ledare

7 Bli stilla (tyst) inför Herrarnas Herres (Adonai Jahvehs) ansikte (närvaro),

för Herrens (Jahvehs) dag är nära.

Herren (Jahveh) har förberett ett offer,

han har helgat sina gäster.

8 På dagen för Herrens (Jahvehs) offer

ska jag straffa furstarna och kungens söner

och alla dem som klär sig i främmande kläder.

[Främmande kläder syftar på att folket adapterat sig till hednisk kultur och religion. Varför nämns inte kungen? Kanske Sefanja fick budskapet tidigt i Josias regeringstid, då denne var åtta år, se 2 Kung 22:1. Om så är fallet kanske han utelämnades på grund av sin ålder eller för att han var rättfärdig, se 2 Kung 22:2.]

9 På den dagen ska jag straffa alla som hoppar över tröskeln [tillber Dagon, se 1 Sam 5:5]

de fyller sin herres hus [avgudatempel] med ondska och bedrägeri.

[Uttrycket ”över tröskeln” kan syfta på att ett blodsförbund kan ingås genom att gå över en tröskel, att hoppa över tröskeln är ett sätt att vanhelga förbundet.]

10 På den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

ska det höras rop [från människor i nöd/smärta] från Fiskporten [Neh 3:3; 12:39 – i norr där fisk från bl.a. Tyros importerades],

jämmer (klagorop) från det andra området [de nya kvarteren i Jerusalem]

och ett stort brak från kullarna.

[Det andra området (ha-mishneh) syftar troligtvis på expansionen av Jerusalem, väster om Davids stad, se 2 Krön 32:5; 33:14. Här bodde Huldah, se 2 Kung 22:14, det är till henne Josia sänder bud 621 f.Kr. när Moseböckerna hittats i templet.]

11 Klaga, ni invånare i Machtesh (Mortelkvarteret; ordagrant: skålen) [troligtvis namnet på marknadsplatsen i Jerusalem],

för alla köpmän (hebr. kenaan; samma namn som folkslaget kanaanéer) finns inte mer,

alla de som väger silver [växlar eller lånar ut pengar] är borta (avhuggna).

[Marknadsplatsen finns också troligtvis i nya delen, ordet machtesh betyder skål/mortel, så troligtvis var det i sänkan vid Tyropeondalen, samma del som än idag är marknadsgatan i Gamla staden i Jerusalem.]

12 Och det ska ske på den tiden att jag ska genomsöka Jerusalem med lampor

och jag ska straffa de män som är som bottensatsen i vinet som stelnat (har förhärdade hjärtan – är fast i sina onda vägar)

och som säger i sina hjärtan:

”Herren (Jahveh) kan varken göra gott eller ont.”

13 Deras tillgångar ska lämnas för plundring

och deras hus till ödeläggelse.

De ska bygga hus

men inte få bo i dem [5 Mos 28:30].

De ska plantera vingårdar

men inte få dricka dess vin [5 Mos 28:39].

[Under kung Josias artonde regeringsår (621 f.Kr.) hittas Moseböckerna i templet, se 2 Krön 34:8-18. Det är troligen från dessa nyfunna skriftrullar som Sefanja citerar dessa verser. De tre grupperna motsvarar de tre kategorierna i vers 8-12. De kungliga ska förlora sina palats och sin rikedom, de förmögna handelsmännen ska förlora sina hus och de som är fast i sin apati (som den hårda bottensatsen i vinet), ska inte få dricka vinet.]

Herrens dom över alla nationer

14 Nära är Herrens (Jahvehs) dag – den stora,

nära, och kommer snabbt [Upp 1:1].

Hör [ljudet av] Herrens (Jahvehs) dag – bittert (hebr. mar; tragik),

ropet av stridsmän är där.

15 Den dagen är en dag av vrede,

en dag av bekymmer och ångest,

en dag av förödande stormar och ödeläggelse,

en dag av mörker och dysterhet,

en dag av tjocka moln och intensivt mörker,

16 en shofarens och larmets (härskriets) dag [basunen varnade för fara, se Jer 4:5]

mot befästa städer

och mot de höga hörntornen.

17 Jag ska komma med sådan ångest över mänskligheten

att de ska vandra som blinda

därför att de har syndat mot Herren (Jahveh).

Deras blod ska utgjutas som stoft

och deras inälvor som gödsel.

18 Varken deras silver eller deras guld

ska kunna rädda dem på Herrens (Jahvehs) vredes dag.

I (av) hans nitälskans eld [Nah 1:2] ska hela jorden (landet – hebr. ha-erets) förtäras,

för han ska komma med en fullständig, fruktansvärd förintelse av alla jordens (landets) invånare.

2

Uppmaning till omvändelse

1 Samla ihop dig [som halm],

ja, samla ihop dig, du skamlösa folk,

2 innan förordningen (ordagrant ”saker inristat”) går ut,

innan dagen försvinner som agnar,

innan Herrens (Jahvehs) brinnande vrede kommer över dig,

innan Herrens (Jahvehs) vredes dag kommer över dig.

3 Sök Herren (Jahveh), alla ni ödmjuka i landet

som har verkställt hans domar (gör vad han har befallt).

Sök rättfärdighet, sök ödmjukhet (saktmod);

kanske ska ni bli undangömda

på Herrens (Jahvehs) vredes dag.

[Denna vers talar om beskydd från Herrens straff, se 1 Thess 5:9.]

Herrens dom över alla nationer

Väst – Filistéen

4 Gaza [längst söderut längs med kusten] ska bli övergivet

och Ashkelon [norr om Gaza] ska bli en ödemark.

Ashdod ska fördrivas mitt på dagen

och Ekron ska ryckas upp.

5 Ve över invånarna längs havet,

Keretims land [kretensare – folkslag ursprungligen från ön Kreta].

Herrens (Jahvehs) ord är emot er.

Kanaan, filistéernas land:

”Jag ska fördärva dig

tills det inte längre finns några invånare hos dig.”

6 Havskusten ska bli en betesmark

med ängar för herdarna och fållor för hjordarna.

7 Kusten ska tillhöra kvarlevan av Juda hus

och där ska de beta.

I Ashkelons hus ska de lägga sig ner på kvällen,

för Herren deras Gud (Jahveh Elohim) ska besöka dem

och föra tillbaka dem från fångenskapen.

Öst – Moab och Ammon

8 Jag har hört hånet från Moab

och hånskratten från Ammons barn

som har hånat mitt folk

och ifrågasatt deras gränser.

9 Därför, så sant jag lever,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), Israels Gud (Elohim),

Moab ska bli som Sodom

och Ammon som Gomorra

de ska bli en besittning för ogräs och en salthåla,

ett evigt ödeland.

Kvarlevan av mitt folk ska plundra dem;

kvarlevan av mitt folk ska avfolka dem.

10 Detta är lönen för deras stolthet,

för de har hånat och trängt Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) folk.

11 Herren (Jahveh) ska vara skrämmande mot dem,

för han har låtit alla jordens gudar tyna bort (minska mer och mer, försvinna bort).

Inför honom ska var och en från sin plats knäböja,

även önationerna [jordens yttersta gräns].

Syd – Kush

12 Du kushit [folkslag från nuvarande Sudan och delar av Etiopien]

ska också bli slaktad av mitt svärd.

Norr – Assyrien

13 Han ska sträcka ut sin hand mot norr

och ödelägga Assyrien

och göra Nineve till en ödemark,

torr som öknen.

[Sefanja förutsäger Nineves fall som sker 612 f.Kr.]

14 Hjordar ska ligga ner i hennes mitt,

alla sorters vilda djur,

både små ugglor och stora ugglor

ska ha sina bon på hennes pelare.

Deras röst (hoande) ska höras i fönstret,

dörröppningen ska vara i ruiner,

cederplankorna ska vara exponerade.

[Här tecknas bilden av ett putsat hus som har en stomme av cederträ som nu blir synligt när huset har lagts i ruiner. Ceder är ett starkt virke som förmultnar väldigt långsamt och kan därför synas flera årtionden bland ruinerna såvida inte huset brinner.]

15 Detta är den glada staden

som lever bekymmerslöst och tryggt

och [hon, Nineve] säger i sitt hjärta:

”Det är jag, jag och ingen annan.”

Hur har hon blivit en ruin,

en viloplats för vilddjuren?

Alla som går förbi henne väser

och skakar näven (mot henne).

[Vers 4-17 har nu gett domar till de omkringliggande nationerna i riktning väst, öst, syd och nord.]

3

Kommande dom över korrupta ledare

1 Ve över den förtryckta staden [Jerusalem],

befläckad (oren, snuskig) och besudlad.

2 Hon lyssnade inte på rösten (som förmanade, var inte lydig),

hon tog ingen korrigering,

hon litade inte på Herren (El),

hon drog sig inte nära Gud (Elohim).

3 Hennes furstar (prinsar) därinne är rytande lejon,

hennes domare är nattens vargar,

de lämnar ingenting på benet till morgonen (de äter upp all märg).

4 Hennes profeter är hänsynslösa,

förrädiska män.

Hennes präster har vanhelgat det som är heligt

och gör våld på undervisningen (hebr. Torah).

5 Herren (Jahveh) är rättfärdig i hennes mitt;

han gör inget orätt.

Morgon efter morgon tar han fram sin rättvisa i ljuset,

den saknas aldrig,

och den orättfärdige vet inte av [någon] skam.

6 Jag har huggit av folkslag,

deras torn har blivit öde.

Jag har fördärvat deras gator,

så att ingen går förbi.

Deras städer ligger öde,

där finns ingen människa, ingen bor i dem.

7 Jag sa:

”Sannerligen, nu ska du [staden Jerusalem personifierad] frukta (respektera) mig,

och ta emot min tillrättavisning (korrigering).”

Då skulle hennes boning inte utplånas,

enligt allt [de domar] jag fastställt om henne.

Men de steg ändå upp tidigt

och utförde alla sina sysslor korrumperat.

[Tidig morgon, innan middagssolens hetta, är bästa tiden för affärsverksamhet i Mellanöstern. Uttrycket ”steg upp tidigt” beskriver hur de målmedvetet, villigt och engagerat ger sig hän åt ondska, det som är utan värde och leder till undergång. Uttrycket ”de stiger upp”, inte ”hon” eller ”mitt folk” stiger upp innebär en ytterligare distansering i språket, de har lämnat Guds vägar.]

Kommande upprättelse av Jerusalem

8 ”Därför måste du tålmodigt vänta på mig”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

”Vänta på den dag när jag reser mig upp till anfall för att plundra [och ta tillbaka det som tillhör mig].

Jag har beslutat mig för att samla hednafolk

och riken [för att attackera Jerusalem, se Sak 14:2],

så att jag kan tömma min vrede över dem,

all min kokande ilska,

för den dagen ska hela jorden förtäras

av min svartsjuka eld.

[Sef 3:8 är den enda versen i hela Bibeln som innehåller alla 22 bokstäver i det hebreiska alfabetet. Dessutom har hebreiskan fem speciella bokstäver som skrivs på olika sätt i slutet av ord, så kallade soffit, och alla dessa fem soffitformer finns med i denna enda vers. Direkt efter denna unika vers som listar hela det hebreiska alfabetet, kommer vers 9 att Gud kommer att ”återställa ett rent språk” till sitt folk! En delvis profetia som uppfyllt är när Eliezer Ben Yehudah återuppväckte det hebreiska språket i slutet på 1800-talet.]

9 Då ska jag förvandla folken så att de talar ett rent språk från rena läppar,

så att de alla i bön kan ropa Herrens (Jahvehs) namn,

till att tjäna (tillbe) honom – en skuldra [enade]. [Den grekiska översättningen Septuaginta översätter ”under ett ok”, dvs att folket är enat och drar jämt. En annan tolkning är att det är skuldra vid skuldra, sida vid sida.]

10 Ända från andra sidan floderna i Kush [nuvarande Sudan och delar av Etiopien],

ska de som ber till mig komma med offer till mig [i stället för till Baal eller Milkom/Molok].

11 På den dagen ska du inte längre skämmas

för alla synder som du begått mot mig.

Då ska jag befria dig [Jerusalem]

från de stolta och högmodiga (de som gläder sig i sin stolthet),

och ni ska aldrig mer uppträda arrogant

på mitt heliga berg.

12 Jag ska lämna kvar mitt ibland dig ett ödmjukt folk,

och de ska ha sin tillflykt (trygghet, säkerhet) i Herrens (Jahvehs) namn (i Herrens närhet).

13 De som då är kvar i Israel ska inte synda mer.

De ska inte tala inbillning (ljuga),

och man ska inte hitta en svekfull tunga i (inga falska ord ska komma ur) deras mun.

Ja, de ska få beta fridfullt som får på grönbete och kunna ligga ner,

utan någon som helst fara (utan att darra av skräck).

14 Ropa (sjung), dotter Sion [en kärleksfull titel på staden Jerusalem]!

Höj upp ett härskri (ropa högt), Israel!

Var glad och jubla (triumfera, hoppa i glädje) av hela ditt hjärta,

dotter Jerusalem!

15 Herren (Jahveh) har tagit bort domarna mot dig,

han har kastat ut fienden.

Herren (Jahveh), Israels Konung, bor mitt ibland (nära intill) dig,

ni ska inte längre frukta (uppleva) något ont.”

16 På den dagen [då Jesus kommer tillbaka för att regera] ska det sägas till Jerusalem:

”Frukta inte, Sion,

låt inte dina händer falla (tappa inte modet, frimodigheten)! [2 Mos 17:12]

17 Herren (Jahveh), din Gud (Elohim) är mitt ibland (nära intill) dig,

en mäktig hjälte (krigare) som frälser (räddar, befriar).

Han jublar över dig i översvallande glädje [känner alltid stor lycka och tillfredsställelse i dig],

han är tyst [planerar] i sin kärlek,

han fröjdar sig över dig med [dans och] jubelsång (jubelrop).”

[Det hebreiska ordet charech (i den näst sista strofen) betyder att vara tyst och döv, men även att gravera in, utforma eller tänka ut. Nästa ord är be-ahavah (i sin kärlek) och den sammansatta betydelsen är inte självklar. Varför blir han tyst i sin kärlek? Skapar han något nytt som han tänker ut? Ordet för att jubla används även i Jes 12:3 (om att ösa vatten med fröjd ur frälsningens källor) och i Jer 33:11 (tillsammans med glädje, följt av rop för brudgum och brud). Båda dessa hebreiska ord handlar alltså även om bröllopsglädje!]

18 Jag ska samla dem bland er som sörjer över högtiderna [Herrens avtalade möten med sitt folk på bestämda tider – att de inte kan hållas],

de [högtiderna eller de sörjande] som [togs bort från dig och nu]

är (har blivit till) en skammens börda (en skamlig förebråelse) för (ordagrant: på, över) er.

19 Se, på den tiden ska jag ta hand om (oskadliggöra, döma)

alla dem som förtrycker dig [Sion].

Jag ska frälsa (rädda, befria) henne – hon, den lama [Sion liknas vid ett haltande får]

och församla henne – hon, den kringspridda (som är bortdriven, förvisad och utstött).

Jag ska göra dem till lovsång [några som man lovordar]

och berömmelse [ett namn som nämns med respekt]

i varje land där de [tidigare] har blivit utsatta för skam [och vanära].

20 På den tiden ska jag samla in er;

på den tiden ska ni bli insamlade.

För jag ska ge er ryktbarhet och ära

bland alla jordens folk

när jag återbördar dina fångar

inför deras ögon, säger Herren (Jahveh).

Haggai

1

2

Haggai

Inledning

Haggai är den tionde av de tolv mindre profeterna. Namnet Haggai betyder på hebreiska ”mina högtider”. Vi vet inte så mycket om Haggai, men han kan ha varit en av dem som fördes bort i exil av Nebukadnessar 586 f.Kr. och sedan kom tillbaka i den första vågen med Serubbabel 537 f.Kr. Haggai verkar hösten 520 f.Kr. och han är samtida med Sakarja. Det har gått 16 år sedan de första judarna kommit tillbaka, templet låg fortfarande i ruiner, samtidigt som man byggde på sina egna hus. Den första ivern att bygga upp templet har försvunnit hos folket som återvänt. I en serie av fyra budskap under hösten 520 f.Kr. uppmanar Haggai folket att förändra sina prioriteringar och sätta Guds hus först.

Struktur: Tre centrala datum och fyra budskap:

1:a elul (29 augusti 520 f.Kr.)

1. Profetisk uppmaning att bygga upp templet, Hag 1

21:a tishri (17 oktober 520 f.Kr.)

2. Profetisk uppmaning att vara stark och frimodig, Hag 2:1-9

24:e kislev (18 december 520 f.Kr.)

3. Orenhet/välsignelse, Hag 2:10-19

4. Ett profetiskt ord till Serubbabel, Hag 2:20-23

Skrivet: Hösten 520 f.Kr.

Berör tidsperioden: 29 augusti till 18 december 520 f.Kr.

Författare: Haggai

Citeras: Hag 2:6, 21 citeras i Heb 12:26

Relaterade böcker:

Sakarja

Esra

Nehemja

1

Första budskapet – bygg upp templet!

1 I kung Darejavesh 2:a regeringsår, i 6:e månaden [elul] på den 1:a dagen [29 augusti 520 f.Kr.], kom Herrens (Jahvehs) ord genom profeten Haggais (hebr. Chaggaj) hand till:

Serubbabel, son till Shealtiel, guvernör i Juda [Esra 2:2; 3:2; Sak 6:9-14]

och till Josua, son till Jehotsadak, översteprästen [Esra 2:2; 3:2; 5:2; Sak 3:1-10].

[Budskapet riktas först till ledarna, det är först och främst deras ansvar, men det profetiska ordet riktas även till folket, se vers 3-4.]

Han sa [Haggai profeterade]:

Folkets likgiltighet

2 Så talar Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) och säger: ”Detta folk säger att tiden inte har kommit då Herrens (Jahvehs) hus ska bli uppbyggt.”

3 [Fråga]

Så Herrens (Jahvehs) ord kom genom profeten Haggai, han sa:

4 ”Är det tid för er själva att bo i [lyxiga och påkostade] panelade hus medan detta hus ligger öde?

[Samma ord som används i 1 Kung 6:9 för hur templet var dekorerat på kung Salomos tid.]

5 [Mycket/lite]

Vet därför att Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) säger:

’Tänk noga över (begrunda i era hjärtan) era vägar.

6 Ni har sått mycket men skördat lite,

ni äter men har inte tillräckligt,

ni dricker men blir inte otörstiga,

ni klär er men blir inte varma

och den som får lön, får lönen i en trasig påse.’ ”

[Fem gånger använder Haggai uttrycket ”tänk noga över”, se Hag 1:5, 7; 2:15, 18 (två gånger). Olydnadens konsekvenser var inte okända, se 3 Mos 26:18-20; 5 Mos 28:38-40.]

7 [Kiasmens centrum:]

Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

”Tänk noga över (begrunda i era hjärtan) era vägar.

8 Gå upp till bergsbygden och hämta virke och bygg huset (templet).

Jag ska ha min glädje i det och jag ska bli ärad”,

säger Herren (Jahveh).

9 [Mycket/lite]

”Ni sökte efter mycket men fann lite

och när ni tog hem det blåste jag på det.”

[Fråga]

”Varför?” förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

”Eftersom mitt hus ligger öde, medan var och en har fullt upp med sitt eget hus.”

10 ”Därför har himlen hållit tillbaka sin dagg och jorden sin gröda. 11 Jag har kallat på torka över landet och över bergen och över säden och över vinet, oljan och det som jorden ger, över människor och boskap och över alla som arbetar med sina händer.”

Folkets respons

12 Serubbabel, son till Shealtiel,

och Josua, son till Josadak (Jehotsadak), översteprästen,

tillsammans med kvarlevan av folket

lyssnade till Herren (Jahveh) sin Guds (Elohims) röst och till profeten Haggais ord som Herren (Jahveh) deras Gud (Elohim) hade sänt till honom, och folket kom i vördnad (gudsfruktan) inför (framför ansiktet på) Herren (Jahveh).

13 Då talade Haggai, Herrens (Jahvehs) budbärare, Herrens budskap till folket och sa: ”Jag är med er!”

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

14 Herren (Jahveh) uppväckte Serubbabels ande, son till Shealtiel, guvernör i Juda och Josuas ande, son till Jehotsadak, översteprästen, och anden hos hela kvarlevan av folket, och de kom och tog del i arbetet på deras Guds (Elohims), Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) hus.

[Från och med nu och till bokens slut skiljer sig den svenska versindelningen mot alla andra moderna översättningar. I den engelska, nordiska och även hebreiska texten har första kapitlet 15 verser. I svenska Biblar inleder den sista ”15:e” versen istället nästa kapitel. Den svenska versifieringen följer den äldsta ursprungliga versindelningen från Vulgata (den latinska översättningen) som publicerades med kapitel och versnummer 1555 e.Kr. Det är oklart varför alla andra har ändrat versifiering här. Versen ifråga är omdiskuterad var den egentligen hör hemma. Vanligaste uppfattningen tycks vara att Hag 2:1a avslutar första budskapet och Hag 2:1b inleder det andra budskapet.] 15 Detta skedde den tjugofjärde dagen i den sjätte månaden [Elul] i kung Darejavesh andra år [21 september 520 f.Kr.].

[Drygt 3 veckor efter det första budskapet från Haggai (första Elul, se vers 1) påbörjades arbetet nu med templet. Bygget skulle komma att fortsätta under de kommande fem åren för att bli klart den 3:e Adar i Darius 6:e år. Det motsvarar 12 mars 515 f.Kr. i vår kalender, jmf Esra 6:15.]

2

1 Detta skedde den 24:e dagen i den 6:e månaden [elul] i kung Darejavesh andra år [21 september 520 f.Kr.].

[Drygt 3 veckor efter det första budskapet från Haggai (1:a elul, se vers 1) påbörjades arbetet nu med templet. Bygget skulle komma att fortsätta under de kommande fem åren för att bli klart den 3:e adar i Darius 6:e år. Det motsvarar 12 mars 515 f.Kr. i vår kalender, jfr Esra 6:15.]

Andra budskapet – uppmuntran

[Lövhyddohögtiden (hebr. sukkah) firas från kvällen den 15:e tishri och sju dagar framåt. Det har nu gått knappt två månader sedan Haggais första budskap. Det andra budskapet kommer den 21:a dagen i månaden, vilket är den 7:e dagen i högtiden. Detta är ett passande sammanträffande eftersom Haggais namn (hebr. Chaggaj) betyder just ”mina högtider”. Det är också exakt 440 år sedan 960 f.Kr. då Salomo färdigställde det första templet, se 1 Kung 6:38; 8:2.]

2 I den 7:e månaden [tishri] på den 21:a dagen i månaden [17 okt 520 f.Kr.], kom Herrens (Jahvehs) ord till Haggais, profetens, hand, han sa: 3 Tala nu till Serubbabel, son till Shealtiel, guvernör i Juda och Josua, son till Jehotsadak, översteprästen, och till kvarlevan [Hag 1:12] av folket och säg:

4 [Forna templets glans:]

”Vem av er är kvar som har sett detta hus i sin forna glans, och hur ser det ut nu, är det inte som vore det ingenting i era ögon?”

5 [Uppmuntran:]

”Var nu stark (frimodig) Serubbabel”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

”Och var stark (frimodig) Josua, son till Jehotsadak, översteprästen,

och var starka (frimodiga) hela landets folk”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

”Och gör (agera, arbeta) [utan fruktan], för jag är med er”,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

6 [Central vers:]

”Ordet [de tio budorden, se 2 Mos 20] som jag slöt med er, när ni kom ut ur Egypten,

har jag stadfäst och min Ande förblir ibland er – frukta inte.”

7 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

”Ännu en liten tid och jag ska skaka himlarna och jorden och havet och torra land.

8 Jag ska skaka alla länder och det utvalda från alla länder ska komma

och jag ska fylla detta hus med härlighet”,

säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

9 ”Mitt är silvret och mitt är guldet”,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

10 [Det kommande templets glans:]

”Härligheten i detta senare hus ska bli större än den i det förra”,

säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

”Och på denna plats [Jerusalem] ska jag ge frid (fullständig harmoni; ska fred och frid råda – hebr. shalom)”,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

[Det hebreiska namnet på Jerusalem är Jeroshalajim. Hebreiskan har förutom singular och plural även dual som innebär två, ändelsen ajim indikerar detta. Dual-formen på Jerusalem har ibland tolkats som de två berg som staden vilar på, men går också bokstavligt att se som att staden betyder dubbel frid. Frid, shalom, är en ordlek med Jerusalem. Friden är ett resultat av den kommande kungen, se Sak 9:9-10.]

Tredje budskapet – välsignelse och orenhet

11 På 24:e dagen i den 9:e månaden [kislev] i kung Darejavesh 2:a år [18 december 520 f.Kr.], kom Herrens (Jahvehs) ord till Haggai, profeten, han sa:

12 ”Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Fråga nu prästerna efter undervisning (hebr. Torah) och säg: 13 Om någon bär helgat kött i sin mantelflik och med sin mantel råkar vidröra bröd eller något som är kokat eller vin eller olja eller någon annan mat, blir den då helig?”

Prästerna svarar och säger: ”Nej.”

14 Sedan frågade Haggai: ”Om någon som är [ceremoniellt] oren genom en död kropp, rör något av detta ska det då anses som orent?”

Prästerna svarade och sa: ”Det ska vara orent.”

15 Då svarade Haggai och sa: ”Så är detta folk och så är detta land framför mitt ansikte (inför mig)”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

”Och så är allt arbete som deras händer gör och det som de offrar, det är orent. 16 Nu ber jag er betänka (begrunda i era hjärtan) från denna dag och framöver, innan sten lades på sten i Herrens (Jahvehs) tempel 17 genom alla tider.

När ni kom till sädeshögen med 20 mått,

fanns där bara 10,

och när ni kom till vinkaret för att pressa ut 50 mått

fanns där bara 20.

[Texten specificerar inte måttenheten. Spannmål mättes ofta i chomer (så mycket en åsna kunde bära, se Hos 3:2) eller efa (22-36 liter 1 Sam 17:17; en tiondels chomer, se 2 Mos 16:36). Vätska mättes i bat-mått och kor-mått (Hes 45:14). Poängen är att spannmålsskörden var bara hälften av det förväntade och vinproduktionen bara 40% av det normala.]

18 Jag har slagit er med fördärv och med mögel och med hagel i allt era händer arbetar med, och ändå vänder ni inte om till mig”,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

19 ”Jag ber er betänka (begrunda i era hjärtan) från denna dag och framöver,

från den 24:e dagen i den 9:e månaden [kislev],

från den dagen då grunden till Herrens (Jahvehs) tempel blev lagd,

betänk (begrunda) det.

20 Är säden ännu i ladan [från vårens skörd]? [Nej!]

Vinet

och fikonträdet

och granatäppelträdet

och olivträdet har inte gett någon frukt [denna höst],

men från denna dag ska jag välsigna dig.”

[Frågorna här antyder ett negativt svar. Spannmålsskörden togs in under våren. Man sår på hösten och det bör vara gjort vid den här tiden på hösten i december. Tiden för att skörda frukt är också över. Situationen var hopplös, dåliga skördar, inget i ladan, och inget hopp om någon mer skörd. Då kommer Guds ord med hopp om välsignelse från denna dag.]

Fjärde budskapet – ett ord till Serubbabel

21 Herrens ord kom för andra gången till Haggai på den 24:e dagen i den 9:e månaden [kislev; samma dag som det tredje budskapet, se vers 10 – 18:e december 520 f.Kr.], han sa:

22 Tala till Serubbabel, guvernör i Juda, och säg:

”Jag ska skaka himlarna

och jorden,

23 och jag ska omstörta tronerna

i kungariken

och jag ska fördärva kungarikenas styrka

i länderna

och jag ska omstörta deras vagnar

och dem som far i dem,

och hästarna

och deras ryttare

ska falla varenda en,

genom sin brors svärd.”

Sakarja

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Sakarja

Inledning

Sakarja är den elfte av de tolv mindre profeterna. Namnet Sakarja betyder ”Herren kommer ihåg”. En alternativ översättning är ”Herrens gryning”, vilket är passande med tanke på bokens tema om den kommande Messias och hur rättfärdighetens sol ska gå upp över världen, se Mal 4:2. Sakarja skriver i första hand till återvändarna från exilen men även något till dem som är kvar i Babylon. Han var verksam på 500-talet f.Kr. Flera av hans profetior är daterade till kung Darejavesh andra och fjärde regeringsår som var 520 respektive 518 f.Kr. Han tillhörde prästerna, hans farfar var prästen Iddo som omnämns i Esra 5:1 och Neh 12:4.

Centralt i Sakarjas budskap är löftet om en kommande Messias. Några exempel är:

• Messias som rider in i Jerusalem på en åsna, se Sak 9:9; Matt 21:1-11.

• Återupprättandet av Davids kungarike, se Sak 9:10; 14:8-9.

• Återsamlandet från nationerna till Israel.

• Han ska sätta sina fötter på Olivberget, se Sak 14:4.

• Utgivandet av den helige Ande, se Sak 12:10.

• Den slutliga domen.

• Alla folk ska fira lövhyddohögtiden i Jerusalem, se Sak 14:16.

• Judarna ska se vem de har genomborrat, se Sak 12:10.

Struktur:

Boken kan delas i tre delar:

1. Uppdraget att återuppbygga templet, kap 1-6

2. Svar till fyra frågor från delegationen från Babylon, kap 7-8

3. Visioner för framtiden och tidens slut, kap 9-14

I kapitel 9 till 11 beskrivs hur Juda och Efraim ska återupprättas och hur de nationer som kommer emot Israel ska förgöras. Kapitel 12 till 14 beskriver den turbulens som kommer att drabba Jerusalem i den yttersta tiden.

Man kan också se på Sakarja som åtta visioner, fyra budskap och två refränger. Gud vill genom Sakarja påminna folket om att de inte är bortglömda eller övergivna. I mitten av boken, Sak 7:8-14, förklaras orsaken till den tidigare fångenskapen och exilen, det är en av de tydligaste beskrivningarna om detta i hela Bibeln. På samma sätt beskrivs sedan orsakerna till deras befrielse.

Skrivet: Omkring 518 f.Kr.

Berör tidsperioden: 520-518 f.Kr., men innehåller även profetior om Messias och framtiden.

Författare: Sakarja

Relaterade böcker: Haggai och Esra

Citeras: Citeras 41 ggr i NT.

1

Uppdraget att återuppbygga templet

Vänd tillbaka till Herren

1 I 8:e månaden [cheshvan – okt/nov] av kung Darejavesh 2:a regeringsår [år 520 f.Kr., han var persisk kung 522-486 f.Kr.] kom Herrens (Jahvehs) ord till profeten Sakarja [hebr. Zecharja – betyder: Gud kommer ihåg], son till Berechjah [betyder: Herren välsignar], son till Iddo [betyder: Hans vittne].

[Sakarjas farfar Iddo hade återvänt från Babylon 16 år tidigare (538 f.Kr.) under Serubbabels ledning, se Neh 12:1, 4. Sakarja var från en prästfamilj, se Neh 12:12, 16. Hans tjänst börjar en månad innan Haggai får sin sista vision, se Hag 2:10, 20. Händelserna i Sak 1-6 sker samtidigt som händelserna i Esra 4:24-6:13]

Han [Sakarja] sa: 2 Herren (Jahveh) har varit mycket vred på dina fäder (förfäder), mycket vred. [Israeliternas synd hade lett till hur templet i Jerusalem förstörts och exilen till Babylon.]

3 Säg därför till dem [det israeliska folket i Jerusalem]: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Återvänd (kom tillbaka, omvänd er) till mig, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och jag ska komma tillbaka till er, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 4 Var inte som era fäder till vilka de tidigare profeterna ropade och sa: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): ”Kom tillbaka nu från era onda vägar och från era onda gärningar.” Men de lyssnade inte och gav inte akt på mig, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

5 Era fäder (förfäder),

var är de?

Och profeterna,

lever de för evigt?

6 Men mitt ord och mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”), som jag har befallt mina tjänare profeterna,

har de inte hunnit ikapp era fäder?

Då ångrade de sig och sa:

Så som han beslutat har Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) också handlat med oss

i enlighet med våra vägar (som vikit av från Herren) och våra gärningar (som inte varit goda).

Åtta syner (1:7-6:8)

Syn 1 – De fyra hästarna

7 På den 24:e dagen i den 11:e månaden som är månaden shvat [den 15 februari 519 f.Kr.], i kung Darejavesh 2:a regeringsår [520-519 f.Kr.], kom Herrens (Jahvehs) ord till profeten Sakarja, son till Berechjah, son till Iddo. [Tre månader efter det profetiska tilltalet, se vers 1.] Han [Sakarja] sa:

8 På natten såg jag, och se (hebr. vehinneh)! [Perspektivbyte, vi får se med Sakarjas ögon:] En man red på en röd häst och stod bland myrtenträden som fanns i ravinen. Bakom honom var röda, brunaktiga (vinrankans skiftande grön-bruna färg) och vita hästar.

[I kapitel 6 ser Sakarja fyra vagnar som dras av röda, svarta, vita och spräckliga hästar. I Uppenbarelseboken ser Johannes en vit, eldröd, svart och grönaktig häst, se Upp 6:1-8. Ordet för vinranka används här för att beskriva den brunaktiga hästens kulör. Vinrankan är först ljusgrön när den skjuter skott och mörknar sedan, för att till sist bli brunaktig. Denna brunaktiga häst motsvarar den spräckliga hästen i Sak 6:2 och den grönaktiga i Upp 6:8.]

9 Då frågade jag: ”Vad är detta, min Herre (Adon)?” Ängeln (budbäraren) som talade med mig sa till mig: ”Jag ska visa dig vad detta är.”

10 Mannen som stod bland myrtenträden svarade och sa: ”Dessa är de som Herren (Jahveh) har sänt till att vandra omkring på [patrullera/inspektera hela] jorden (världen).”

11 De svarade Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) som stod bland myrtenträden och sa: ”Vi har vandrat fram och tillbaka (runtomkring) jorden (världen). Och se (hebr. vehinneh) [perspektivbyte, vi får se från änglarnas ögon]: Hela jorden (världen) sitter stilla och vilar.”

12 Sedan svarade Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) och sa: ”Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), hur länge ska du dröja med att visa barmhärtighet (medkännande nåd) mot Jerusalem och Juda städer, på vilka du har varit vred i 70 år?”

13 Herren (Jahveh) svarade ängeln (budbäraren) som talade med mig med vänliga och tröstande ord. 14 Sedan sa ängeln (budbäraren) som talade med mig: ”Ropa ut och säg: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Jag nitälskar för Jerusalem, ja, min nitälskan är stor för Sion [tempelberget i Jerusalem]. 15 Och jag är rasande på de arroganta (bokstavligt ’lätta’) hednafolken. Jag var lite vred på dem men deras arrogans har blivit deras egen olycka.

16 Därför säger Herren (Jahveh): Jag ska återvända till Jerusalem med nåd och barmhärtighet (hebr. rachamim). Mitt hus ska byggas upp i henne (i Jerusalem), förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och en linje (en mätlinje som en lantmätare drar upp) ska sträckas ut över Jerusalem. 17 Ropa ut igen och säg: Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Mina städer ska åter överflöda med välstånd och Herren (Jahveh) ska åter trösta Sion [tempelberget i Jerusalem] och ska åter utvälja Jerusalem.”

Syn 2 – Fyra horn

18 Jag [Sakarja] lyfte upp mina ögon och såg. Och se (hebr. vehinneh) [perspektivbyte, vi får se från Sakarjas ögon]: Där var fyra horn. 19 Då frågade jag ängeln (budbäraren) som talade med mig: ”Vad är detta?” Han sa till mig: ”Dessa är hornen [mäktiga krafter, stormakter] som har förskingrat Juda, Israel och Jerusalem.” 20 Herren (Jahveh) visade mig fyra hantverkare.

[Detta är ett generellt ord för hantverkare som arbetar med material som trä och metall. Skulptörer som formar konstverk och graverar text beskrivs med detta ord. Eftersom det i detta sammanhang handlar om horn, se vers 21, som ofta var gjutna, var dessa hantverkare skickliga på att arbeta med metaller. Se även 2 Mos 28:11; 5 Mos 27:15; Hos 13:2; Esra 3:7.]

21 Sedan sa jag: ”Vad har dessa kommit för att göra?” Han [ängeln] talade och sa: ”Dessa, hornen som förskingrade Juda så att ingen människa kan lyfta upp sitt huvud, dessa har de [fyra hantverkarna som Gud rest upp] kommit för att förskräcka, för att kasta ner hednafolkens horn, de som har lyft sina horn mot Juda land för att förskingra det.”

[Horn symboliserar makt och i denna vers står hornen för olika länders militärmakter som genom åren har kommit upp mot Juda och förskingrat.]

2

Syn 3 – Mannen med mätsnöret

1 Och jag lyfte upp mina ögon och såg. Och se, där var en man med ett mätsnöre i sin hand. [Sak 1:8; Hes 40:3] 2 Då frågade jag: ”Vart går du?”

Och han svarade mig: ”Till att mäta Jerusalem för att se dess bredd och vad dess längd är.” [Upp 11:1]

3 Och se, ängeln (budbäraren) som talade med mig gick framåt och en annan ängel (budbärare) gick ut för att möta honom, 4 och sa till honom: ”Spring [det är ett brådskande ärende] och tala till denna unga man och säg: Jerusalem ska bli bebott utan murar för skarorna av män och boskap därinne (är så stora att de inte ryms inom murarna), 5 för jag”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ”ska bli för henne som en mur av eld runtomkring och jag ska vara härligheten i hennes mitt.” [Jes 60:19; Upp 21:23]

6 Ve! Ve! Fly från landet i norr [Babylon, men även symboliskt för allt vad det står för], säger Herren (Jahveh), för jag har strött ut dig över gränserna som himlens fyra vindar, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 7 Ve! Fly, Sion [Jerusalem], du som bor med Babels döttrar. 8 För så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) som har sänt mig, efter sin härlighet (tyngd), till länderna som plundrat dig: ”Den som rör vid dig, rör vid min ögonsten (bokstavligt ”petar i min pupill”, sticker sitt finger mitt i mitt öga).” 9 För se, jag ska skaka min hand över dem och de ska bli ett byte för dem som (tidigare) tjänade dem, och ni ska veta att Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har sänt mig.

10 Sjung och fröjda dig, dotter Sion [tempelberget i Jerusalem], för jag kommer och jag ska bo i din mitt, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh). 11 Och många länder ska ansluta sig till Herren (Jahveh), och ska bli mitt folk, och jag ska bo i din mitt, och du ska veta att Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har sänt mig till dig. 12 Och Herren (Jahveh) ska ärva Juda som sin del i det heliga landet och utvälja Jerusalem ännu en gång. 13 Var tyst (stilla) allt kött [Hab 2:20] inför Herrens (Jahvehs) ansikte, för Han har rest sig från sin heliga boning [himlarna, se 5 Mos 26:15; 2 Krön 30:27; Jes 63:15].

3

Syn 4 – Prästerskapet renas och får nya kläder

1 Herren visade mig [Sakarja i en syn] sedan översteprästen Josua där han stod framför Herrens ängel (budbärare). På hans högra sida stod Satan (anklagaren), redo att anklaga honom. [Översteprästen Josua representerar det syndiga folket i Jerusalem.]

2 Men Herren sa till Satan: ”Herren ska tillrättavisa (överbevisa och döma) dig, du Satan! Herren som har utvalt Jerusalem ska tillrättavisa dig, du Satan! Är inte denne man [översteprästen Josua] en brand ryckt ur elden?” [En bild på hur Gud har räddat Israel från den babyloniska fångenskapens eld.]

3 Josua var klädd i smutsiga kläder [bokstavligen ”stinkande kläder indränkta i dynga”] där han stod inför ängeln (budbäraren). 4 Ängeln sa till dem [de änglar] som stod runtomkring: ”Ta av honom hans smutsiga kläder.” Sedan sa han till Josua: ”Jag har fritt förlåtit dig din synd och ska klä dig i festkläder.”

5 Då sa jag [Sakarja]: ”Sätt en ren turban på hans huvud.” Så de satte en ren turban på hans huvud och klädde honom, under tiden stod Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) bredvid honom. [En turban eller mitra, symboliserar att prästen kunde föra folkets talan inför Gud i bön. På turbanens framsida stod texten ”Helgad åt Herren”, se 2 Mos 28:36.] 6 Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) försäkrade Josua och sa:

7 ”Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): ’Om du vandrar på mina vägar [är helt överlåten till mig] och håller mina bud [troget utför de prästerliga uppgifterna], då ska du få leda mitt hus och vakta mina tempelgårdar. Jag ska tillåta dig att komma och gå fritt bland dem [de änglar] som tjänar mig här.

[Detta löfte ger prästen nu tillträde till Guds tronrum. I det ursprungliga förbundet fick översteprästen bara komma in i det allra heligaste en gång per år, löftet nu är fritt inträde och direkt kommunikation med Gud på samma sätt som änglarna! Detta är en profetia om det som gäller när Jesus har uppstått från döden och därmed gjort det möjligt för dem som tar emot honom att få tillträde direkt till Gud. Förlåten brast i templet när Jesus gav upp andan och enligt 2 Pet 2:5 är vi ett heligt prästerskap när vi blir frälsta.]

8 Hör nu, Josua, översteprästen och dina följeslagare som sitter inför dig, för de är män som är ett tecken, för se, jag ska föra fram min tjänare, Rotskottet (en bild på Messias som ska komma). 9 För se, stenen som jag har lagt inför Josua, är en sten med sju facetter. På den ska jag gravera in en inskription’, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), ’att jag ska ta bort detta lands missgärning på en enda dag. 10 På den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), ska varje man bjuda in sin granne att sitta under sin vinstock och under fikonträdet.’ ”

4

Syn 5 – Menoran

1 Sedan återvände ängeln (budbäraren) som talade med mig och väckte mig som man väcker någon som sover. 2 Han frågade mig: ”Vad ser du?”

Jag svarade: ”Jag har sett, och se (hebr. vehinneh)! [Perspektivbyte, vi får se med Sakarjas ögon:] En menora (sjuarmad kandelaber; ljusstake) helt i guld med en skål ovanpå, och dess sju lampor därpå, där är sju rör, sju till lamporna som är överst, 3 och två olivträd över skålen, ett på högra sidan och ett på vänstra sidan.”

4 Jag svarade och sa till ängeln (budbäraren) som talade med mig: ”Vad är detta min herre?”

5 Då svarade ängeln (budbäraren) som talade med mig och sa till mig: ”Vet du inte vad detta är?”

Jag svarade: ”Nej, min herre.”

6 Då svarade han och talade till mig och sa: ”Detta är Herrens (Jahvehs) ord till Serubbabel (hebr. Zerobavel) [som betyder: en som är utspridd/sådd i Babylon, se även Esra 2:2; Hag 1:1]: Inte med makt, inte med styrka, men med min Ande, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 7 Vem är du stora (mäktiga) berg framför Serubbabel? Du ska bli plan mark. Och han ska föra fram huvudstenen (den översta stenen, slutstenen, den sista stenen som fullbordar bygget) med rop av nåd, nåd till den.” [Här står ordet chen två gånger som betyder nåd, oförtjänt kärlek, att ordet upprepas är en förstärkning av typen verklig nåd.]

8 Ännu en gång kom Herrens (Jahvehs) ord till mig och han sa: 9 ”Serubbabels hand har lagt grundstenen till detta hus [templet, se Esra 3:7-13]. Hans hand ska också fullborda det. [Esra 6:13-18] Så ska ni veta att Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har sänt mig till er. 10 För vem förringar (föraktar) den lilla begynnelsens dag? [Folket ska inte förakta en ringa begynnelse.] Dessa sju, som är Herrens (Jahvehs) ögon som går hit och dit runtomkring över hela jorden, ska glädja sig när de ser lodsnöret i Serubbabels hand.”

11 Då svarade jag och frågade honom: ”Vad är dessa två olivträd, till höger och till vänster om menoran (kandelabern)?”

12 Igen frågade jag honom: ”Vad är dessa två olivgrenar bredvid de två guldrören som tömmer ut den gyllene oljan på dem?”

13 Han sa till mig: ”Vet du inte vad detta är?” Jag sa: ”Nej, min herre.” 14 Då sa han: ”Detta är de två smorda, som står hos hela jordens Herre (Adon).”

[Detta kan syfta på de två vittnena som omnämns i Uppenbarelseboken, se Upp 11:1-14.]

5

Syn 6 – Den flygande bokrullen

1 Åter lyfte jag upp mina ögon och såg, och se, en flygande bokrulle (hebr. megillah)!

2 Han [ängeln] frågade mig: ”Vad ser du?”

Jag svarade: ”Jag ser en flygande bokrulle. Den är 20 alnar [9 meter] lång och 10 alnar [4,5 meter] bred.”

[Längdmåttet en aln motsvarade ungefär 45 cm. Måttet härstammar från längden på en mans underarm (avståndet mellan armbågen och långfingret). Längden på en bokrulle var normalt 6-10 meter och den bestod av djurhudar som sammanfogats. Bredden varierar mellan 23 och 28 cm. Den stora Jesajarullen (som hittades i Qumran vid Döda havet 1947) är 7,3 meter lång och 27 cm bred med 54 kolumner. Bredden på rullen i denna syn är ovanlig! Just måttet 20 x 10 alnar återfinns i beskrivningen av portalen på framsidan på Salomos tempel, se 1 Kung 6:3. Kanske täckte skriftrullen hela ingången? Det var ovanligt att rulla ut hela texten, när man läste rullade man samtidigt på båda sidor och hade bara två kolumner synliga i taget. Beroende på om rullen i synen ses vertikalt eller horisontellt, kan det vara en öppen rulle för läsning, eller helt utrullad rulle som är väldigt bred.]

3 Då sa han till mig: ”Detta är förbannelsen som går fram över hela landets ansikte (markyta), för att alla som har stulit ska bli bortsvepta på en sida i enlighet med det (ordet i bokrullen) och alla som svär ska bli bortsvepta på den andra sidan i enlighet med det (ordet i bokrullen). 4 Jag får det att gå fram, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och jag ska gå in i tjuvarnas hus och i deras hus som svär falskt med mitt namn, och det (ordet i bokrullen) ska vara där i husets mitt och ska äta upp (fullständigt förtära) det med dess timmer och dess stenar.”

Syn 7 – Kvinnan i mätmåttet

5 Då kom ängeln (budbäraren) som talade med mig fram och sa till mig: ”Lyft nu upp dina ögon och se vad som kommer fram (visar sig).”

6 Jag frågade: ”Vad är detta?”

Han svarade: ”Detta är efa-måttet [största mätmåttet för säd, motsvarar 22-36 liter; någon form av korg med förbannelse, se vers 3] som kommer fram.” Han sa vidare: ”Detta är deras ögon i hela landet.”

7 Och se, en rund blybit lyftes bort och det sitter en kvinna mitt i efa-måttet. 8 Sedan sa han: ”Detta är ondskan!” Och han kastade ner henne mitt i efa-måttet och han kastade blyvikten över dess mun (öppningen på måttet).

9 Sedan lyfte jag upp mina ögon och såg, och se, det kom fram två kvinnor och vinden var i deras vingar, för de hade vingar som storkens vingar, och de lyfte upp efa-måttet mellan jorden och himlen.

10 Då sa jag till ängeln (budbäraren) som talade med mig: ”Vart bär de efa-måttet?”

11 Han svarade mig: ”Till att bygga hennes hus i Shinars land [Babylon] och när det är färdigt ska hon bo där på sin egen plats.”

6

Syn 8 – Fyra vagnar med hästar

[Detta är den åttonde synen, den har likheter med den första som också har hästar i olika färger. I den första synen är det fyra hästar med var sin ryttare. Här är det vagnar som troligtvis dras av två hästar vardera. Bergen av brons fungerar som symboler på pelarna till ingången på Herrens tempel, se 1 Kung 7:15-22.]

1 Igen lyfte jag upp mina ögon och såg, och se, jag såg fyra vagnar [hästekipage som representerar riken och härskare] komma fram mellan två berg, berg av brons.

[Bergen, och dalgången mellan dem, kan syfta på någon av dalarna kring Jerusalem och i så fall troligast Kidrondalen mellan berget Moria och Olivberget. Den dalen kallas också Jehoshafats dal (som betyder just ”Gud ska döma”), se Joel 3:1-2 och refererar till just den plats där Gud en dag ska döma folk och nationer. Lite längre fram i Sakarja beskrivs hur Messias ska stå på Olivberget med sina fötter och berget ska klyvas till en väldig dal, se Sak 14:4-5.]

2 Den första vagnen hade röda hästar, den andra vagnen hade svarta hästar, 3 den tredje vagnen hade vita hästar och den fjärde vagnen spräckliga (fläckiga, flerfärgade, se även 1 Mos 31:10) hästar – alla starka.

[I den första synen såg Sakarja två röda hästar, en brun och en vit. Här är de fyra färgerna, röd, svart, vit och spräcklig. Den spräckliga färgen motsvarar vinrankans skiftande grön-bruna färg, se Sak 1:8. Se även Upp 6:2-5.]

4 Då svarade jag och sa till ängeln (budbäraren) som talade med mig: ”Vad är detta min herre?”

5 Ängeln svarade och sa till mig: ”Dessa vagnar går vidare till himlens fyra vindar efter att ha presenterat sig själva inför hela jordens Herre (Adon). 6 Därifrån fortsätter de svarta hästarna till de norra länderna, och de vita följer efter dem, och de röda hästarna drar ut till de södra länderna.” 7 Men de spräckliga gick framåt. De begärde att få gå hit och dit runtomkring på jorden, och han sa: ”Gå, vandra hit och dit runtomkring jorden.” Så de gick hit och dit runtomkring jorden.

8 Sedan ropade han på mig och talade till mig och sa: ”Se, de som har gått mot landet i norr har gett vila till (har gjort lätt) min Ande i det norra landet.”

Kröning av Josua

9 Herrens (Jahvehs) ord kom till mig. Han sa:

10 Ta från de landsflyktiga, från Cheldaj, från Tobia (hebr. Tovijaho) och från Jedaja som har kommit från Babylon, och gå samma dag [det var brådskande], gå till Josias (hebr. Joshijahos) hus, son till Sefanja.

[Cheldajs prästsläkt tjänade i templet under den tolfte månaden, se 1 Krön 27:15, hans namn betyder ”robust”. I vers 14 finns det snarlika namnet chelem vilket betyder ”dröm”. Tobia (hebr. Tovijaho) betyder ”Guds godhet”, se Esra 2:60; Neh 7:62. Jedajas släkt tjänade i templet under den andra månaden, se 1 Krön 9:10; 24:7. Hans namn betyder ”Gud vet”. Den grekiska översättningen Septuaginta förklarar namnens betydelse och lägger betoning på den symboliska innebörden i deras namn: stabilitet, Guds godhet och att Gud vet.]

11 Ta silver och guld och gör kronor och sätt en på Josuas huvud, son till Jehotsadak, översteprästen. [Messias ska bära många kronor, se Upp 19:12.]

12 Tala sedan till honom och säg: ”Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot): Se, en man vars namn är Rotskottet ska skjuta upp från sin plats och bygga Herrens (Jahvehs) tempel. [Jes 53:2] 13 Han ska bygga Herrens (Jahvehs) tempel och han ska bära härligheten och ska sitta och regera på sin tron. [Refererar till Serubbabel och slutligen till Messias.] Där ska finnas en präst inför hans tron och en överenskommelse om frid (shalom, all slags välgång) ska finnas mellan dem båda. 14 Kronorna ska vara för Chelem [refererar troligtvis till Cheldaj i vers 6] och för Tobia (hebr. Tovijaho) och för Jedaja och för Chen, son till Sefanja, [och förvaras] som ett minnesmärke i Herrens (Jahvehs) tempel. 15 De som är långt borta ska komma och bygga på Herrens (Jahvehs) tempel och ni ska veta att Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har sänt mig till er. Och det ska ske att ni verkligen ska höra och lyda Herren er Guds (Jahveh Elohims) röst.”

[Upprepningen av frasen, se vers 13, betonar att det är Messias verk.]

7

Fyra budskap (kap 7-8)

1 I kung Darejavesh 4:e regeringsår kom Herrens (Jahvehs) ord till Sakarja på den fjärde dagen i den 9:e månaden, som är kislev. [7 december, 518 f.Kr.] 2 När [staden] Betel sände Sharetser och Regem-Melech tillsammans med sina män för att söka Herrens (Jahvehs) ansikte, 3 och för att tala med prästerna i Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) hus och med profeterna och säga: ”Ska jag gråta i den 5:e månaden [av – juli/aug] och avskilja mig, som jag har gjort alla dessa år?”

[Sharetser och Regem-Melech är ledarna i Babylon som skickar bud till Jerusalem med denna fråga angående bön och fasta med anledning av stadens tidigare belägring och templets förstörelse.]

Budskap 1 – tillrättavisning

4 Då kom Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) ord till mig och han sa: 5 ”Tala till allt folket i landet och till prästerna och säg: ’När ni fastade och sörjde i den 5:e månaden [av – juli/aug] och i den 7:e månaden [tishri – sept/okt] under dessa sjuttio år [åren i den Babyloniska fångenskapen], gjorde ni det över huvud taget för mig? 6 Och när ni åt och drack, var det inte ni som åt och drack?’ ” 7 Ska ni inte lyssna till orden som Herren (Jahveh) har proklamerat (förkunnat) genom sina tidigare profeter när Jerusalem var bebott och hade välstånd och när städerna runt omkring henne och Negev och Låglandet [hebr. Shefelah – låglandet mellan Medelhavskusten och Juda bergsbygd] var bebott?

Budskap 2 – omvändelse

8 Och Herrens (Jahvehs) ord kom till Sakarja, han sa: 9 ”Så har Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) talat, han säger: ’Döm sanna domar och visa nåd (omsorgsfull kärlek) och barmhärtighet (oändlig nåd), var och en mot sin broder. 10 Förtryck inte änkan, inte heller den faderlöse eller främlingen och inte heller den fattige. Låt ingen bland er i sitt hjärta tänka ut något ont mot sin broder.’ [2 Mos 22:21-24; 23:9; 3 Mos 19:33-34; 5 Mos 24:17-18]

11 Men de vägrade att vara uppmärksamma. Envist vände de skuldran till och stängde sina öron, så att de inget skulle höra. 12 Ja, de gjorde sina hjärtan till hårda stenar, så att de inte skulle höra undervisningen och orden som Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) hade sänt ut med sin Ande genom de tidigare profeternas hand. Därför kom den stora vreden från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

13 Och det hände att när han (Gud) kallade och de inte ville lyssna, så ska de kalla och jag ska inte höra (på dem), säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 14 Men jag ska förskingra dem med en virvelvind bland hednafolk (nationer) som de inte känt till.” Därmed blev landet öde efter dem så att ingen passerade igenom eller återvände, för det sköna landet lades öde.

8

Budskap 3 – återuppbyggelse

1 Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) ord kom till mig. [En serie korta tilltal som ger hopp.] Han sa:

2 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Jag känner nitälskan (iver, hänfördhet) över Sion med stor nitälskan [samma starka känsla av kärlek och avund som en make känner då någon försöker förföra hans hustru],

jag nitälskar för henne med stor vrede [mot hennes fiender].

3 Så säger Herren (Jahveh):

Jag ska återvända till Sion och bo mitt i Jerusalem,

och Jerusalem ska kallas:

”Sanningens stad”, och

”Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) berg”, och

”Det heliga berget”.

4 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Gamla män och kvinnor

ska igen sitta på torgen (gatorna) i Jerusalem,

var och en med sin käpp

på grund av sin höga ålder.

5 Stadens torg (gator) ska vara fulla av pojkar och flickor

som leker på torgen (gatorna).

6 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Även om något sådant [att Israel ska bli återupprättat igen]

skulle vara för underbart (svårt, helt omöjligt) [att förstå]

för kvarlevan av detta folk,

skulle det då vara för underbart (svårt, helt omöjligt)

för mig [att låta det ske]?

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

7 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Jag ska rädda mitt folk från landet i öst (där solen går upp),

och från landet i väst (där solen går ner).

8 Jag ska föra dem hem,

och de ska bo i Jerusalem.

De ska vara mitt folk,

och jag ska vara deras Gud,

i sanning och rättfärdighet.

9 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Låt era händer bli starka,

ni som hör dessa ord talade av profeterna som var där den dag då grunden till Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) hus blev lagd så att templet kunde återuppbyggas. 10 Innan dessa dagar fanns inga arbetstillfällen (något som gav lön) varken för människor eller djur, det fanns ingen ro (frid, shalom) från motståndarna (trätobröderna, de som ville ont) för dem som kom och gick, för jag hade låtit alla människor vara emot sina grannar.

11 Men nu vill jag inte längre vara mot kvarlevan av detta folk såsom jag var i forna dagar, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

12 För som fridens säd

ska vinet ge sin frukt

och marken ska ge sin gröda

och himlarna ska ge sin dagg

och jag ska se till att kvarlevan av detta folk ärver allt detta.

13 Det ska ske att på samma sätt som ni var en förbannelse (något man tog lätt på, gjorde spe av, föraktade) bland nationerna, ni Juda hus och Israels hus, så ska ni bli en välsignelse (något man beundrar, ser upp till). Frukta inte, låt era händer bli starka.

14 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

På samma sätt som jag hade onda planer mot er när era fäder provocerade mig, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) och jag inte ändrade mig, 15 så ska jag åter planera, men i dessa dagar att göra gott mot Jerusalem och mot Juda hus. Frukta inte.

16 Detta är vad ni ska göra:

Var och en ska tala sanning med sin granne.

Verkställ sanningens dom och frid i dina portar [gator].

17 Låt ingen av er tänka ut ont i sitt hjärta mot sin nästa

och älska inte falsk ed,

för allt sådant är vad jag hatar,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

[I en grekisk text som upptäcktes 2021 i en av grottorna i Nahal Hever vid Döda havet, står det ”gator” istället för ”portar” i vers 16.]

Budskap 4 – glädje

18 Ordet från Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) kom till mig, han sa:

19 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Fastan i 4:e månaden [17 tamuz – då stadsmuren i Jerusalem föll, se Jer 39:2]

och fastan i 5:e månaden [9:e av – då templet förstördes, se Jer 52:12-14]

och fastan i 7:e månaden [9:e tishri – försoningsdagen, jom kippur]

och fastan i 10:e månaden [10:e tevet – då belägringen av Jerusalem startade, se Jer 52:4]

ska för Juda hus bli [vändas] till

glädje, fröjd och en gladlynt tid,

älska därför sanningen och friden (shalom).

20 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

Det ska hända att det ska komma människor och invånare från många städer, 21 och invånarna i en stad ska gå till en annan och säga: ”Låt oss gå med hast och bönfalla inför Herrens (Jahvehs) ansikte och söka Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), jag ska också gå.” 22 Många folk och mäktiga länder ska komma och söka Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) i Jerusalem och bönfalla inför Herrens (Jahvehs) ansikte.

23 Så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

I dessa dagar ska det ske att tio män från alla språk och folkslag (nationer) ska gripa efter mantelfliken på en judisk man och säga: Vi vill gå (tillsammans) med dig för vi har hört att Gud (Elohim) är med dig.

9

Israels återupprättelse (kap 9-14)

Kommande dom över Libanon och andra nationer

[Här beskrivs Alexander den stores härjningar i Syrien.]

1 Ett budskap (profetord, denna börda), Herrens (Jahvehs) ord [samma uttryck som i Sak 12:1] om (ordagrant: i) Chadrachs land [Chadrach betyder ”omgärdad” (ett gammalt namn för området i västra Syrien) omgärdat av berg],

och [det gäller staden] Damaskus dess [budskapet/bördans] viloplats [som det gäller].

eftersom allas öga [singular] – alla Israels stammars –

[är riktat mot, vänt] till Herren (Jahveh).

2 Och även Chamat [ett syriskt rike med en huvudstad med samma namn, norr om Damaskus],

ska gränsa mot henne [kommer dela samma öde],

[även] Tyros och Sidon [kuststäderna längs med en erövrares väg mot Egypten, se Jes 23:1-18],

för hon är [trodde själv sig vara] mycket vis [se vers 3].

3 Tyros byggde sig ett starkt fäste (befästning för försvar);

hon samlade ihop silver som stoftet

och fint guld som smutsen på gatorna.

[Staden blev omätligt rik – som stoft (allt löst material som jord, sand, grus) och ytskiktet (smutsen, dyn) på gatorna, se även Job 27:16. Jesaja och Hesekiel profeterade mot den gamla staden som låg på fastlandet (Hes 27:1-36). Dessa profetior uppfylldes av Nebukadnessar. Sakarjas profetia är mot det nya Tyros byggd på en ö utanför kusten med dubbla murar.]

4 Se, Herren (Adonai) ska utarma henne

och han ska kasta hennes styrka (mäktighet) i havet,

och hon ska bli uppslukad av elden.

5 [Kuststäderna bävar för erövraren som avancerar söderut mot Egypten.]

Ashkelon ser det och fruktar,

även Gaza ska bli öm av smärta

och Ekrons hopp (förväntningar) [att undkomma] ska komma på skam,

Gaza ska mista sin kung

och Ashkelon ska inte längre bli bebodd.

6 En bastard [5 Mos 23:2 – en kung född utomlands; ett blandfolk] ska bo i Ashkelon

och jag ska hugga av filistéens stolthet.

7 Jag ska ta bort hans blod, ut ur hans mun,

och hans avskyvärda ting från mellan hans tänder,

och även han ska bli en kvarleva för vår Gud (Elohim)

och han ska bli som en ledare i Juda

och Ekron som en jevusit.

8 Och jag ska slå läger vid mitt hus [tempel] mot armén (som en vakt),

så att ingen återvänder eller passerar [Alexander den store marscherade tillbaka med sin armé från Egypten sedan han grundat Alexandria 332 f.Kr.],

och ingen förtryckare ska längre passera genom dem,

för nu har jag sett det med mina egna ögon.

Konungens ankomst

[Följande profetia skrevs 487 f.Kr. Jesus fullbordade den första delen när han red in i Jerusalem.]

9 Gläd dig av hela din kraft (hänge dig),

du Sions dotter [ni som bor i Jerusalem]!

Ropa i glädje (stäm in i segerjubel),

Jerusalems dotter!

[Titeln dotter förstärker bilden av Gud som en kärleksfull far för sitt folk.]

Se, din Konung kommer till dig!

Han är rättfärdig (rättvis, rättmätig, lever upp till en hög standard) [refererar både till hans karaktär och till hur han regerar],

han är frälsning (en befriare som segrat),

han kommer ödmjukt (under enkla yttre förhållanden),

ridande på en åsna, ja, ett åsneföl, på ett åsnestos föl.

[Enligt dåtidens sed red en kung som kom i ett fredligt uppdrag på en åsna, medan en krigarkung kom på en häst. Nu följer den andra delen av denna profetia som kommer att gå i uppfyllelse när Jesus kommer tillbaka för att regera här på jorden i tusenårsriket.]

10 Jag ska ta bort (förgöra) alla stridsfordon från Efraim [den största av Israels norra stammar, syftar ofta på hela landet Israel],

och stridshästar från Jerusalem,

och pilbågar (stridsvapen) ska utrotas (helt försvinna).

Sedan ska han tala frid (fred, välsignelse, helhet på alla områden – hebr. shalom) för hednafolken.

Hans välde ska sträcka sig från hav till hav [Medelhavet till Döda havet],

och från floden [Eufrat] till jordens ändar. [Han ska regera över hela världen.]

11 För dig ska jag, genom förbundsblodet,

befria dina fångar från brunnen utan vatten.

12 Återvänd till den starka fästningen, ni hoppets fångar;

idag berättar jag att jag ska ge er dubbelt tillbaka.

13 Jag ska böja Juda som min båge

och fylla den med Efraim [som en pil – redo att skjutas iväg].

Jag ska egga dina söner, Sion [Jerusalem],

mot dina söner, Grekland (Javan),

jag ska svinga dig som en krigares svärd.

Herren ska bli synlig

14 Herren (Jahveh) ska bli synlig över dem

och hans pil ska gå fram som en ljungeld,

och Herren Gud (Adonai Jahveh) ska blåsa i shofaren (vädurshornet)

och ska gå fram i virvelvindarna från söder.

15 Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) ska försvara dem

och de ska sluka och de ska trampa ner slungans stenar.

De ska dricka under stridslarm (höga ljud),

som av vin.

De ska bli fyllda som offerskålarna

som altarets horn.

16 Den dagen ska Herren (Jahveh) deras Gud (Elohim) frälsa dem

som hans folks småboskap (får och getter).

De ska vara som ädelstenar i en krona

som gnistrar över hans land.

17 Så stor deras godhet och deras skönhet ska bli.

Grödan ska få ynglingarna att blomstra

och det nya vinet jungfrurna.

10

Gud bygger upp

1 Be Herren (Jahveh) om regn i tiden för det sena regnet [de sista vårregnen före skörden, som ger näring åt frukten],

ja, Herren som skapar blixtarna.

Han ska ge dem skurar av regn,

till var och en gräs på fältet.

2 Avgudarna har talat fåfängt

och siarna har sett en lögn

och drömmarna talar falskt,

de tröstar fåfängligt.

Därför går de sin väg som får,

de är plågade eftersom där inte finns någon herde.

3 Min vrede har upptänts mot herdarna

och jag ska straffa baggarna,

för Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) har kommit ihåg sin hjord, Juda hus,

och gjort dem till sina majestätiska hästar i striden.

4 Från dem ska hörnstenen komma,

från dem staven (härskarstav eller tältplugg),

från dem stridsbågen,

från dem alla ledare tillsammans.

5 De ska vara mäktiga män

som trampar ner i smutsen på gatan i striden,

och de ska strida därför att Herren (Jahveh) är med dem,

och ryttarna (motståndarna) ska bli förvirrade.

6 Jag ska styrka Juda hus

och jag ska frälsa Josefs hus,

och jag ska föra dem tillbaka

för jag har medlidande med dem

och de ska bli som

om jag aldrig hade kastat ut dem,

för jag är Herren (Jahveh) deras Gud (Elohim)

och jag ska lyssna till dem.

7 Och de i Efraim ska bli som mäktiga män

och deras hjärtan ska fröjdas som av vin.

Deras barn ska se det och glädja sig,

deras hjärtan ska fröjda sig i Herren (Jahveh).

8 Jag ska vissla till (ge en signal, locka på) dem

och samla dem,

för jag har förlossat dem

och de ska förökas såsom de redan har förökats.

9 Jag ska plantera ut dem bland folken

och de ska komma ihåg mig i fjärran länder,

och de ska leva med sina barn

och ska återvända.

10 Jag ska föra tillbaka också från Egyptens land [i söder; från slaveri]

och samla dem från Assyrien [i nordost; från exil]

och jag ska föra dem till Gileads land [Israels östra gräns, bortom Jordan] och Libanon [i norr; vid Medelhavet],

och det ska inte vara tillräckligt [med utrymme] för dem [Jes 49:20; 54:3; Hos 1:10].

11 Över havet ska bedrövelsen passera

och vågorna ska bli slagna i havet

och alla Nilens djup ska torka ut.

Assyriens stolthet ska brytas ner

och Egyptens härskarstav ska försvinna bort.

12 Jag ska styrka dem i Herren (Jahveh)

och de ska vandra i mitt namn, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

11

Kommande dom över Libanon och övriga nationer

1 Öppna dina dörrar, Libanon,

så att min eld kan sluka dina cedrar.

2 Klaga, ni cypressträd, för cedrarna har fallit,

eftersom de ärorika är förspillda.

Klaga, ni Basans ekar,

för den starka skogen har fallit.

3 Lyssna! Herdarnas klagan,

för att deras ära är förspilld.

Lyssna! Rytandet av unga lejon,

för Jordans busksnår [som är deras skydd och gömslen] är fördärvade.

Två herdar

4 Så säger Herren (Jahveh) min Gud (Elohim): ”Mata hjorden med slakten [dömda att slaktas], 5 vars köpare slog dem och höll sig själva utan ansvar, och de sålde dem och sa: ’Välsignad är Herren (Jahveh) för jag är rik.’ Inte heller deras egna herdar hade medlidande med dem. 6 Jag ska inte längre ha medlidande med landets invånare”, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ”utan jag ska ge männen, var och en, i sin grannes hand och i sin kungs hand, och de ska slå landet och ur deras hand ska jag inte befria dem.”

7 Så matade jag [Sakarja] hjorden med slakten [dömda till slakt], de fattigaste i hjorden [som namnet antyder]. Jag tog mig två stavar. En kallade jag Nåd (Skönhet – Godhet) och den andra kallade jag Enighet (Harmoni), och jag matade hjorden. 8 Jag högg av de tre herdarna på en månad, för min själ blev otålig på dem och deras själar avskydde mig. 9 Sedan sa jag: ”Jag ska inte mata dig. Det som dör, låt det dö, och det som behöver huggas bort, låt det huggas bort, och låt dem som blir kvar äta varandras kött.” 10 Jag tog min stav, Nåd (Skönhet – Godhet), och bröt den i två delar, så att jag kunde bryta det förbund jag hade ingått med alla folk. 11 Det bröts den dagen, så att de olyckliga fåren som såg (skyddade) mig förstod att det var Herrens (Jahvehs) ord. 12 Sedan sa jag till dem: ”Om du tycker det är lämpligt, ge mig min lön, annars gör det inte.” De vägde upp 30 silvermynt. [Priset för en slav, se 2 Mos 21:32. Det var den summan Judas Iskariot fick betalt för att förråda Jesus, se Matt 26:15.] 13 Och Herren (Jahveh) sa till mig: ”Kasta det åt krukmakaren – den majestätiska summa [sarkastiskt uttryck] som de tyckte jag var värd!” Och jag tog de 30 silvermynten och kastade dem i skattkistan i Herrens (Jahvehs) hus. 14 Sedan bröt jag sönder min andra stav, Enighet (Harmoni), så att brödragemenskapen mellan Juda och Israel blev bruten.

15 Herren (Jahveh) sa till mig: ”Ta dig redskapen av en dåraktig herde, 16 för jag ska resa upp en herde i landet som inte ska tänka på dessa som är avhuggna, och inte heller ska söka upp de unga (förskingrade – hebr. naar) och inte hela det som är brutet. Inte heller ska han mata det som fortfarande finns kvar, utan han ska äta köttet och det feta och bryta sönder deras klövar i bitar.”

17 Ve de värdelösa herdarna

som överger hjorden!

Svärdet ska vara på hans arm

och över hans högra öga.

Hans arm ska bli uttorkad (förlamad)

och hans högra öga ska bli fullständigt förmörkat (mörkt mörkt – förblindat).

12

Jerusalem befriat

1 Ett budskap (profetord, denna börda), Herrens (Jahvehs) ord om (ordagrant: i) Israel. Så förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), som spänner ut (expanderar – hebr. natah) himlarna (universum) och lägger jordens grund och formar människans ande i honom.

[Här antyds ett expanderande universum och flera dimensioner, se 2 Sam 22:10.]

2 Se, jag ska göra Jerusalem till en berusningens bägare [Ordet ”berusningens bägare” finns bara här i hela GT och därför är dess betydelse inte helt klar men roten skvallrar om att det har med fruktansvärda skakningar att göra.] för alla folk runtomkring, och över Juda ska det också falla och bli en belägring mot Jerusalem. 3 Det ska ske på den tiden att jag ska göra Jerusalem till en tung sten (en börda, något omöjligt att flytta på) för alla folk. Alla som försöker flytta den (tynger ner sig själva med den) ska bli allvarligt sårade, och alla jordens nationer ska samlas tillsammans mot den. [Matt 21:44; Luk 20:18] 4 På den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh), ska jag slå varje häst med förvirring och hans ryttare med dårskap, och jag ska öppna mina ögon över Juda hus och ska slå varje häst hos folket med blindhet. 5 Judas ledare ska säga i sina hjärtan: ”Jerusalems invånare är min styrka, eftersom Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot) är deras Gud (Elohim).”

6 På den dagen ska jag göra Juda ledare som en gryta över elden i skogen (som vållar skogsbrand) och som en brinnande fackla bland kärvar, och de ska uppsluka alla folk runtomkring, vid sin högra och vid sin vänstra, och Jerusalem ska åter bli bebott på sin egen plats i Jerusalem.

7 Herren ska frälsa Juda tält först, för att härligheten hos Davids hus och härligheten hos Jerusalems invånare inte ska överglänsa Juda. 8 På den dagen ska Herren (Jahveh) försvara Jerusalems invånare, och de som stapplar bland dem den dagen ska vara som David, och Davids hus ska bli som en gudalik varelse, som Herrens (Jahvehs) ängel (budbärare) framför dem. 9 Det ska ske på den dagen att jag i grund ska förgöra alla de nationer som kommit mot Jerusalem.

Sorg över den de genomborrat

10 Men över Davids hus och över Jerusalems invånare ska jag utgjuta nådens (den oförtjänta nåden – hebr. chen) och bönens Ande [att vädja i bön om nåd], så att de ser upp till mig [alef-tav – den förste och den siste, alfa och omega] som de har genomborrat. De ska sörja honom så som man sörjer ende sonen, och de ska gråta bittert över honom, så som man gråter över sin förstfödde. 11 På den dagen ska det bli en stor sorg i Jerusalem som sorgen efter Hadad-Rimmon i Megiddos dal.

[Hadad-Rimmon är en sammanslagning av namnen på två kanaaneiska gudar. Hadad var stormguden (motsvarar Baal) och åskguden Rimmon. Det kan vara ett ortnamn, men troligare är att det syftar på en sorgfestival eller ritual kopplad till guden Hadad-Rimmon. När de förväntade regnen uteblev blev det en sorgehögtid för att beveka gudarna att sända regn.]

12 Landet ska sörja, varje familj för sig och Davids hushåll för sig och deras hustrur för sig, Natans hushåll för sig och deras hustrur för sig. 13 Familjerna i Levis hushåll för sig och deras hustrur för sig, 14 och alla övriga familjer för sig och deras hustrur för sig.

13

Rening från synd

1 På den dagen ska ett källsprång öppnas för David hus och för Jerusalems invånare, till rening och till bestänkelse.

2 Det ska ske på den dagen, förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), att jag ska hugga av namnen på avgudarna i (de ska rensas ut ur) landet, och de ska inte mer bli ihågkomna. Jag ska också göra så att profeterna och de orena andarna lämnar landet. 3 Och det ska ske att när någon ska profetera, då ska hans far och hans mor som födde honom, säga till honom: ”Du ska inte leva, för du talar lögn i Herrens (Jahvehs) namn”. Hans far och hans mor som födde honom ska genomborra honom när han profeterar.

4 Det ska ske på den dagen att varje [så kallad] profet ska bringas på skam, varenda en, genom sin syn när han profeterar, han ska inte heller bära någon hårig mantel för att bedra, 5 men han ska säga: ”Jag är ingen profet, jag är en odlare av marken, för jag har blivit gjord till bonde från min ungdom.” 6 Och man ska säga till honom: ”Vad är dessa sår mellan dina händer?” Då ska han svara: ”Det är de skador som jag fick i min väns hus.”

Herden slagen – fåren spridda

7 Vakna, svärd, mot, min herde

och mot mannen som är nära mig,

förkunnar (säger, proklamerar) Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot),

slå herden

och fåren ska skingras

och jag ska vända min hand över de små.

8 Sedan ska det ske i landet, förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh),

att två delar där bli avhuggna (utrotas) och förgås,

men en tredjedel ska bli lämnad kvar där.

9 Och jag ska föra den tredje delen genom eld

och luttra dem som silver luttras

och jag ska pröva dem som guld prövas.

De ska åkalla mitt namn

och jag ska svara dem.

Jag ska säga: ”De är mitt folk”,

och de ska säga: ”Herren (Jahveh) är min Gud (Elohim).”

14

Herrens dag kommer

1 Se, en Herrens (Jahvehs) dag kommer, då det förspillda (ditt byte) ska fördelas i din mitt.

2 För jag ska samla alla länder till strid mot Jerusalem. Staden ska bli intagen och husen plundrade och kvinnorna skändade. Halva staden ska gå i fångenskap men återstoden av folket ska inte huggas bort (skiljas) från staden.

3 Sedan ska Herren (Jahveh) gå fram och strida mot dessa folkslag (nationer) som när han stred på stridens dag. 4 Hans fötter ska på den dagen stå på Olivberget, på Jerusalems ansikte österut, och Olivberget ska rämna mitt itu och bilda en mycket stor förkastning mot öster och väster, halva berget ska flyttas norrut och halva berget ska flyttas söderut. 5 Ni ska fly till bergsklyftorna, för bergsklyftorna ska nå ända till Atsel [okänd plats öster om Jerusalem; betyder ”reserverad”]. Ja, ni ska fly som ni flydde för jordbävningen på kung Ussias, Juda kungs, tid [som regerade 788-736 f.Kr.], och Herren (Jahveh) min Gud (Elohim) ska komma och alla hans heliga med honom. [Matt 25:31; 1 Thess 3:13; Jud 1:14; Upp 19:14]

6 På den dagen ska det inte vara något ljus (inte vara någon klar ljuskälla, utan som en dimma), ljuskällorna på himlen ska stelna (gå från flytande till fast form, minska i ljusstyrka). 7 Det ska ske på en dag (en speciell dag utan någon motsvarighet någonsin), en dag som [bara] Herren känner till. Det blir inte fullt dagsljus, inte heller helt mörkt som på natten för på kvällen ska det fortfarande vara ljust.

8 På den dagen ska levande vatten strömma ut från Jerusalem, ena hälften till det östra havet [Döda havet] och andra hälften till det västra havet [Medelhavet]. Det ska ske både på sommaren och på vintern. [En flod av levande vatten med sin källa i Jerusalem som aldrig torkar ur är ett gudomligt löfte om välsignelse för en stad där vatten är en bristvara.] 9 Och Herren (Jahveh) ska vara (har blivit) Konung över hela jorden [Dan 2:44; Upp 11:15]. På den dagen ska Herren (Jahveh) vara en [5 Mos 6:4-5] och hans namn ett.

[Räkneordet en/ett (hebr. echad) har också betydelsen ”enad, förenad” och används bl.a. om man och hustru som blir ”ett kött”, se 1 Mos 2:24.]

10 Hela landet ska förvandlas (vändas runt) som Arava från Geva [10 km nordost om Jerusalem] till Rimmon [drygt 5 mil] söder om Jerusalem. Hon [Jerusalem] ska lyftas upp och bli bebodd på sin plats, från Benjamins port till platsen för den första porten, till Hörnporten, och från Chananels torn (”Guds-favör-torn” – hebr. migdal chananel) [Neh 3:1; 12:39; Jer 31:38] till kungens vinpress. 11 Man ska komma och bo där och aldrig någonsin ska där vara mer förintelse, utan Jerusalem ska bo i trygghet.

12 Detta ska vara plågan som Herren (Jahveh) ska slå alla folk med som har krigat mot Jerusalem: Deras kött ska förtäras (försvinna, smälta bort, ruttna) medan de står på sina fötter och deras ögon ska förtäras (försvinna, smälta bort, ruttna) i sina ögonhålor, och deras tungor ska förtäras (försvinna, smälta bort, ruttna) i deras mun. [Här indikeras att detta kommer att ske med hast, på ett ögonblick, då det sker. I modern tid vet vi att atomvapen har dessa konsekvenser.] 13 Det ska ske på den dagen att stort tumult (kaos, något som skapar stor fruktan och osäkerhet) från Herren (Jahveh) ska uppstå bland dem, och de ska alla hålla sin grannes hand och hans hand ska resas mot grannens hand. [På grund av den fruktan som drabbar dem ska ingen längre lita på någon utan alla strider med varandra.] 14 Även Juda ska strida mot Jerusalem. Folkens rikedomar runt omkring ska samlas ihop, guld, silver och dräkter i stor myckenhet. 15 Så ska plågan bli för hästarna, för mulorna, för kamelerna och för åsnorna och alla djur som finns i lägret vid denna plåga. [Syftar tillbaka på att djuren ska drabbas på samma sätt som människorna i vers 12]

16 Och det ska ske att alla människor som blivit kvar i alla de länder som gick upp mot Jerusalem, ska dra upp från år till år (varje år) för att tillbe Konungen, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och fira lövhyddohögtiden (sukkot). 17 Och det ska ske att vem än av familjerna på jorden som inte går upp till Jerusalem för att tillbe Konungen, Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), över dem ska inget regn falla. 18 Om familjerna i Egypten inte drar upp och inte kommer, ska de inte ha något överflöd (torkan i brist på regn skapar svält), det ska bli en plåga som Herren slår nationerna med, som inte drar upp för att fira lövhyddohögtiden (sukkot).

[I tusenårsriket, som beskrivs här, finns det fortfarande en fri vilja att lyda Gud eller låta bli. Men nu får det direkta konsekvenser att vara olydig. Jämför med Jes 65:20 där livet förkortas för dem som inte lever som Gud har tänkt. Detta är viktiga löften. Det betyder att det fortfarande finns en möjlighet att bli frälst även under tusenårsriket. Faktum är att så länge vi lever finns möjligheten att bi frälst ända fram till domens dag som kommer efter tusenårsriket, se Dan 12:2; Matt 10:15; 12:36; Upp 20:6.]

19 Detta ska vara Egyptens straff och straffet för alla folkslag (nationer) som inte drar upp för att fira lövhyddohögtiden (sukkot).

20 På den dagen ska det stå skrivet på hästarnas bjällror: Helgad åt Herren (Jahveh), och kärlen i Herrens (Jahvehs) hus ska vara som tvättkaret framför altaret. 21 Ja, varje gryta i Jerusalem och i Juda ska vara helig för Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och de som vill offra ska komma och ta dem och koka i dem. På den dagen ska det inte finnas några köpmän i Härskarornas Herres (Jahveh Sebaots) hus (templet).

[Jesus rensade templet från köpmän, nu ska det inte längre förekomma handel i templet, se Matt 21:12; Mark 11:15; Luk 19:45; Joh 2:14-16.]

Malaki

1

2

3

4

Malaki

Inledning

Detta är den sista av böckerna som brukar kallas de tolv mindre profeterna. Namnet Malaki (hebr. Malachi) betyder min budbärare eller min ängel. Det kan också ha betydelsen Herrens budbärare (hebr. Malachijah). I den arameiska tolkningsskriften Targum, från andra tempelperioden, sägs författaren vara Esra. Malaki skulle kunna vara en pseudonym för Esra, som han använde under senare delen av livet men detta kan inte beläggas med säkerhet. Namnet Malaki är så pass ovanligt att många ändå tror att hans rätta namn är ett annat. Malaki levde och verkade ett antal år efter återkomsten från Babylon, osäkert exakt när, men glädjen hos de första återvändarna från Babylon till landet och Jerusalem har försvunnit när Malaki är verksam.

Struktur:

I en ren sekventiell struktur består boken av sex stycken tal följt av två appendix:

Tal 1 – Guds kärlek (Mal 1:2-5)

Tal 2 – Prästerskapet respekterar inte Gud (Mal 1:6-2:9)

Tal 3 – Skilsmässa (Mal 2:10-16)

Tal 4 – Guds rättvisa (Mal 2:17-3:6)

Tal 5 – Tiondegivande (Mal 3:7-12)

Tal 6 – Domens dag (Mal 3:13-4:3)

Appendix 1 – Följ Guds undervisning (Mal 4:4)

Appendix 2 – Elia som ska komma (Mal 4:5-6)

Det går också att se ett kiastiskt mönster som centrerar kring tre rubriker:

1. Prästerna ska ära Herren (Mal 1:2-2:9)

Motivation: Herrens kärlek (Mal 1:2-5)

   Problem: Herren äras inte (Mal 1:6-9)

      Bud: Stoppa de meningslösa offren (Mal 1:10)

   Problem: Herrens namn vanäras (Mal 1:11-14)

Motivation: Olydnadens konsekvenser (Mal 2:1-9)

2. Juda ska vara trofasta (Mal 2:10-3:6)

Motivation: Andlig enhet (Mal 2:10a, b)

   Problem: Trolöshet (Mal 2:10c-14)

      Bud: Sluta agera trolöst (Mal 2:15-16)

   Problem: Klagan på Herrens orättvisa (Mal 2:17)

Motivation: Kommande budbärare om dom (Mal 3:1-6)

3. Juda uppmanas återvända till Herren (Mal 3:7-4:6)

Bud: Återvänd med tionde (Mal 3:7-10a)

   Motivation: Framtida välsignelse (Mal 3:10b-12)

       Problem: Likgiltighet (Mal 3:13-15)

  Motivation: Kommande dag (Mal 3:16-4:3)

Bud: Kom ihåg undervisningen (Mal 4:4-6)

Flera fraser återkommer. ”Men ni säger (ändå frågar ni)”, se Mal 1:2, 6, 7, 13; 2:14, 17; 3:7, 8, 13, 14. Frasen ”säger Herren Sebaot” förekommer 21 ggr, se Mal 1:4, 6, 8, 9, 10, 11, 13, 14; 2:2, 4, 8, 16; 3:1, 5, 7, 10, 11, 12, 17; 4:1, 3.

Svenska och engelska biblar har fyra kapitel, medan den hebreiska texten delar in den i tre kapitel. Den sista delen som finns i Mal 4:1-6 återfinns som vers 19-24 i kapitel 3.

Skrivet: Omkring år 450 f.Kr.

Berör tidsperioden: Någon gång efter att det andra templet blivit klart (516 f.Kr.) och innan Nehemja verkade (444-432 f.Kr.)

Författare: Malaki, eventuellt Esra

Citeras:

Mal 1:2 citeras i Rom 9:13

Mal 3:1 citeras i Matt 11:10; Mark 1:2; Luk 7:27

Mal 3:17 citeras i 1 Pet 2:9

Mal 4:5 citeras i Matt 17:10; Mark 9:1

1

Inledning

1 Detta budskap (profetord, denna börda) är Herrens (Jahvehs) ord till Israel genom Malakis hand.

[Det hebreiska ordet massa som inleder Malaki är en vanlig term inom profetisk litteratur som introducerar ett budskap från Gud, se Sak 9:1; 12:1. Ordet härstammar från ett verb med betydelsen ”att bära” vilket gör att det finns en antydan i ordets betydelse att det är budskap som också är krävande och i viss mån betungande.]

Prästerna ska ära Herren

Guds kärlek

[I vers 2-5 talar Herren i första person och citerar några av argumenten emot honom. Vers 2-4 hör ihop i flera väl sammanvävda antitetiskt (motsatta) kiastiska strukturer.]

2 Jag älskar [har älskat och kommer alltid att älska] dig,

förkunnar (säger, proklamerar) Herren (Jahveh).

Men ni säger (ändå frågar ni):

”Hur älskar du [har du älskat och kommer alltid att älska] oss?”

Var inte Esau Jakobs bror?

Är det verkligen Herrens (Jahvehs) ord att

jag älskade

Jakob

3 men Esau

hatade jag?

[Den hebreiska ordföljden i vers 2c och 3a är ordagrant ahav jakov vesav sane. Verben står först och sist och förstärker kontrasten älska/hata. Uttrycket ”hata” betyder inte att skoningslöst hata, utan är ett hebreiskt uttryck för jämförelse där någon blir utvald och på så vis blir mer älskad. Esau blir också välsignad, se 1 Mos 27:39, och folkslaget edomiterna som är ättlingar till Esau är ett brödrafolk till Jakob, se 5 Mos 23:7. Se även 1 Mos 25:19-34; Rom 9:13]

Jag gjorde hans höjder ogästvänliga och gav hans arv till ödemarkens schakaler. 4 Eftersom Edom [ättlingar till Esau; land i sydöst som ofta var fientliga mot Israel] säger:

”Vi har blivit nedslagna

men vi ska återvända och bygga upp ruinerna”,

så säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot):

De må bygga upp

men jag river ner.

De ska kallas för ett ont och ogudaktigt område, folket som Herren (Jahveh) fördömer för alltid (evigt).

5 Så ska ni se och säga: ”Må Herren (Jahveh) bli upphöjd och stor långt utanför Israels gränser.”

[Vers 5 knyter an till vers 2a där Herren citerade Israels anklagande fråga till honom ”Hur älskar du oss”. I vers 5 används liknande ordval och ger ett förslag på vad ett mer passande svar skulle vara – lovprisning både i och utanför Israels gränser!]

Prästernas avfall

6 En son hedrar sin far

och en tjänare sin herre.

Så om jag är far [er himmelske Fader],

var är min heder?

Om jag är Herre (Adon) [Herren],

var är [då] min vördnad? säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), till er präster som föraktar mitt namn.

Men ni säger (ändå frågar ni): ”Hur har vi föraktat ditt namn?”

7 Ni offrar (bär fram) besudlat bröd (oren mat) på mitt altare.

Men ni säger (ändå frågar ni): ”Hur har vi förorenat dig [besudlat ditt namn]?”

Genom att säga att Herrens (Jahvehs) bord är föraktat. 8 Och när ni för fram ett blint offerdjur, är det inte [något] ont? Eller när ni för fram ett halt eller sjukt djur, är det inte [något] ont? Kom (försök sedan att närma er) med sådant till er ledare (ståthållare) [då kommer ni att förstå att det inte duger]!

Skulle han bli nöjd med det? Eller skulle han välvilligt ta emot? säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

9 Men bönfall nu (vädja nu verkligen blidkande) inför Gud (El) att han visar oss nåd (oförtjänt kärlek – hebr. chanan). När detta har kommit från (har skett genom) era egna händer, skulle han då välvilligt ta emot [något] från er? säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). [Gud kan aldrig ta emot en mänsklig gåva som inte ges med rent uppsåt.]

Offer förgäves

[Vers 10 är den centrala versen i den första sektionen som ramas in av vers 6-9 och 11-14 som har många liknande ord och beskriver problemet.]

10 Om bara en enda av er ville stänga dörrarna och inte tända elden på mitt altare förgäves. Jag finner ingen glädje (tillfredsställelse) i det, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). Jag ska inte heller ta emot något offer från er hand.

Herrens namn vanäras

11 Från solens uppgång till dess nedgång ska mitt namn vara stort bland folken och på varje plats ska rökelse offras till mitt namn med ett rent matoffer, för mitt namn ska vara stort bland folken, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

12 Men ni orenar det [mitt namn]

när ni säger: ”Herrens (Adonais) bord är förorenat” [här används ordet goal i betydelsen blodskuld]

och om dess frukt och dess mat, ”det är föraktat (har litet värde).”

13 Ni säger också: ”Se så värdelöst det är”, och ni luktar (sniffar) på det [här anar man att doften av köttet inte är frisk utan snarare rutten], säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

[Vers 12 och 7 har många likheter. De tre orden (orenar, förorenat, föraktat) återkommer i samma ordning, men objekten ändras från ”bröd – Guds namn, bord” till ”Guds namn, bord – frukt/mat”.]

Ni för fram det stulna, halta och sjuka som ett offer. Skulle jag ta emot det från er hand? säger Herren (Jahveh).

14 Men förbannad är bedragaren som har ett handjur i sin flock och ger ett löfte men offrar något som är vanställt till Herren (Adonai). För jag är en stor kung, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), och mitt namn ska bli aktat bland folken.

2

Olydnadens konsekvenser

1 Och nu är denna befallning till er, ni präster. 2 Om ni inte lyssnar och om ni inte tar till ert hjärta att ge ära till mitt namn, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), då ska jag sända förbannelser över er och jag ska förbanna era välsignelser. Ja, jag ska sannerligen förbanna dem, eftersom ni inte tar detta till ert hjärta. 3 Se, jag bestraffar er säd [era ättlingar] på grund av er och jag ska sprida avskräde (slaktrester) över era ansikten [vilket skulle orena dem, se Sak 3:3-4], avskräde från era högtidsoffer [som skulle brännas utanför lägret, se 2 Mos 29:14], och föra bort er tillsammans med den. 4 Så ska ni veta att jag har sänt denna befallning till er för att det ska vara mitt förbund med Levi [som var präster, se vers 1 och 5 Mos 10:8; 18:1; 21:5], säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

5 Mitt förbund med honom var för livet och friden (fullheten på alla områden – hebr. shalom) och jag gav dem till honom som vördnad. Han vördade mig och han var betagen av vördnad för mitt namn. 6 Sanningens undervisning (hebr. Torah) var i hans mun, ingen orätt fanns på hans läppar. I frid (shalom) och uppriktighet (rättrådighet) vandrade han med mig och han omvände många från synd (missgärning, skuld).

7 Prästens läppar ska vara kunskapens väktare och undervisning måste sökas från hans mun. Han är en budbärare åt Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 8 Men ni har vikit av från vägen. Ni har fått många att snubbla genom ert sätt att förmedla undervisning (hebr. Torah) [instruktionerna från de fem Moseböckerna]. Ni har korrumperat leviternas förbund, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 9 Så har jag också gjort er föraktade och låga [som någon man ser ner på] inför allt folket eftersom ni inte håller mina vägar utan visar anseende till personen i undervisningen.

Juda uppmanas till trohet

Andlig enhet

10 Har vi inte alla en Fader [Mal 1:6; 5 Mos 32:6, 18]?

Har inte en Gud (El) skapat oss?

Trolöshet

Varför behandlar vi varandra trolöst, en man mot sin bror, och besudlar fädernas förbund?

11 Juda har agerat trolöst, en styggelse gjord i Israel, till och med i Jerusalem. För Juda har förorenat Herrens (Jahvehs) helgedom, som han älskar, och äktat, gift sig med, främmande gudars (hebr. el) döttrar. 12 Herren (Jahveh) ska hugga av (avskilja) den man som gör detta, till dess han är utkastad från Jakobs tält och från möjligheten att offra en gåva till Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

13 Dessutom [för det andra] gör ni detta (onda): ni övertäcker Herrens (Jahvehs) altare med er gråt och jämmer eftersom han inte längre accepterar era offer eller tar emot dem med nåd (välvilja, villkorad nåd – hebr. ratson) från er hand. 14 Men ni säger (ändå frågar ni): ”Varför?”

Eftersom Herren (Jahveh) vittnar mellan dig och din ungdoms hustru, som du har varit trolös mot. Ändå har hon blivit din kompanjon och hustru genom förbund.

Var inte otrogna mig

15 Ingen har gjort så [skilt sig], som har en kvarleva av ande (i sig) [fortfarande är vid liv]. Vad söker den ende [Gud eller Abraham, vers 10] om inte avkomma från Gud (Elohim)? [Den första delen av denna vers är svår att översätta.] Skydda och bevara din ande så att du inte är trolös mot (bedrar) din ungdoms hustru.

16 Jag hatar skilsmässa,

säger Herren (Jahveh), Israels Gud (Elohim),

och den som täcker sin mantel i orättfärdighet,

säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Så skydda och bevara er ande så att ni inte är trolösa (bedrar och är otrogna).

Klagan över Guds orättvisa

17 Du har tröttat ut Herren (Jahveh) med dina ord. Men ni säger (ändå frågar ni):

”Hur har vi tröttat ut honom?”

När du säger: ”Alla som gör det onda är goda i Herrens (Jahvehs) ögon och han har behag till dem”, eller: ”Var är den dömande Guden (Elohim) [som är rättvis]?”

3

Kommande budbärare

1 Se, jag sänder min budbärare [Johannes Döparen, se Mark 1:2], och han ska förbereda vägen för mig. Plötsligt ska han komma till sitt tempel, den Herre [Adon, dvs. Messias, Jesus] som ni ber om, den förbundets budbärare som ni begär. Se, han kommer,

säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

2 Vem kan uthärda den dag då han kommer? Vem kan stå upprätt då han uppenbaras? [se Matt 3:10-12] Han är som guldsmedens eld [som renar metallen från orenhet], som tvättarnas lut [som renar kläderna]. 3 Han ska sitta ner som en guldsmed och smälta och rena silvret.

[Jesus liknas vid en guldsmed som sitter ned, han hastar inte runt, utan arbetar kärleksfullt och låter arbetet ta sin tid. Han håller sitt hantverk i elden till dess att slaggen och orenheterna har kommit ut, och han kan se sin egen spegelbild i den renade metallen.]

Han ska rena Levis söner (leviterna), luttra dem som guld och silver, så att de kan bära fram offer till Herren i rättfärdighet. 4 Då ska offergåvorna från Juda och Jerusalem behaga Herren som i forna dagar och gångna år. 5 Då ska jag komma till er för att döma och jag ska vara ett snabbt vittne mot trollkarlarna och mot äktenskapsbrytarna och mot dem som svär falskt och mot dem som undanhåller arbetaren hans lön och mot dem som förtrycker änkan och den faderlöse, och mot dem som vilseleder främlingen. De fruktar inte mig, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 6 För jag är Herren (Jahveh) och jag förändras inte. Ni Jakobs söner (barn), det är inte ute med er.

Juda uppmanas återvända

Återvänd med tiondegivande

7 Från era fäders dagar har ni vänt er bort från mina förordningar (ordagrant ”saker inristat”) och har inte hållit dem. Vänd om till mig och jag ska vända mig till er, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Men ni säger (ändå frågar ni): ”Hur ska vi vända om?”

8 Ska en människa röva från (bedra) Gud (Elohim)? Likväl rövar ni från mig (bedrar och stjäl ni från mig).

Men ni säger (ändå frågar ni): ”Hur har vi rövat från dig?”

Med tionde och offer. 9 Ni har drabbats av förbannelsen, ändå fortsätter ni att röva och stjäla från mig, hela folket (nationen). 10 För fullt tionde till förrådshuset, då ska det finnas mat i mitt hus. Pröva och testa mig sedan i detta, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), om jag inte ska öppna himlens fönster för er [samma ord som i 1 Mos 7:11; 8:2 om syndafloden] och vräka ut välsignelser över er till dess att ingen saknar överflöd (alla har mer än nog; alla behov är fyllda med råge).

[Det hebreiska uttrycket ad bli dai är svårt att översätta men talar om något som är i så rikt mått att det inte finns några behov mer, så mycket mer att det inte går att mäta.]

11 Jag ska bestraffa pesten som förtär dig, så att den inte ska förstöra landets frukt, inte heller ska din vinstock bli utan druvor på fältet, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). 12 Alla folkslag ska kalla dig välsignad, för du ska vara ett land som man njuter av, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Likgiltighet

13 Era ord mot mig är starka (smärtsamma) säger Herren (Jahveh).

Men ni säger (ändå frågar ni): ”Vad har vi talat mot dig?”

14 Ni säger (har sagt): ”Det är meningslöst att tjäna Gud (Elohim).

Vad gör det för nytta att vi tjänar honom eller vandrar som sörjande inför Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot)? 15 Nu kallar vi de stolta för välsignade. De som praktiserar det onda blir stärkta. Sannerligen, de har prövat Gud (Elohim) och har kommit undan.”

En kommande domens dag

16 Men de som fruktar (vördar) Herren (Jahveh) har talat med varandra och Herren (Jahveh) har lagt märke till dem och lyssnat. Och en minnesbok (bokrulle till hågkomst) blev skriven inför honom, för dem som vördar Herren (Jahveh) och dem som tänkte på, kom ihåg, hans namn.

[Hebr. sefer zikaron minnesbok används bara här i hela Bibeln, men tanken att Gud har en bok där händelser skrivs ner finns på andra ställen, se 2 Mos 32:32-34; Ps 139:16; Jes 4:3; 65:6; Hes 13:9. Det var vanligt att kungar förde bok över viktiga händelser, se Est 2:23.]

17 De ska vara mina, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot). På den dagen ska jag göra dem till min egen särskilda egendom. Jag ska skona dem som en man skonar sin son som tjänar honom. 18 Sedan ska ni komma tillbaka och skilja mellan de rättfärdiga och de onda, mellan dem som tjänar Gud (Elohim) och dem som inte tjänar honom.

4

1 Den dagen kommer utan tvekan, brinnande som en ugn [en kontrollerad eld], och alla arroganta (högmodiga människor som föraktar Gud) och alla som gör det onda (handlar ogudaktigt) ska bli som agnar (stubb) [ordet används både om stubben som är kvar på åkern efter skörd och om agnarna]. Den kommande dagen ska bränna upp dem, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot), den ska inte lämna kvar vare sig en enda rot eller lövverk (gren, kvist). 2 Men för er som fruktar (vördar, respekterar) mitt namn ska rättfärdighetens sol [Messias; Jes 60:1-3] gå upp med läkedom (helande) under sina vingar. Ni ska bli fria och hoppa som kalvar som släpps ut från sitt bås. [Luk 8:44] 3 Ni ska trampa ner de laglösa, för de ska vara som aska under sulorna på era fötter på den dag då jag gör detta, säger Härskarornas Herre (Jahveh Sebaot).

Avslutning

Kom ihåg undervisningen

4 Kom ihåg (tänk på) min tjänare Moses undervisning (hebr. Torah) [de fem Moseböckerna med instruktioner] som jag gav honom befallning om på Horeb (hebr. Chorev) [Sinai berg], förordningarna (ordagrant ”saker inristat” – hebr. chuqim) och påbuden (bindande juridiska beslut – hebr. mishpatim) för hela Israel.

[Ordet Chorev delar rot med ordet för torr/öde (hebr. charev) vilket beskriver området kring Sinai berg. Ordet delar även rot med ordet cherev som betyder svärd. Det får en djupare innebörd då vi vet att Guds ord beskrivs som ett svärd (Heb 4:12) och det förbund som skars här, se 1 Kung 8:9.]

Profeten Elia

5 Se, jag ska sända er profeten Elia innan Herrens stora och fruktansvärda dag kommer [Joel 2:31; Apg 2:17-21; 1 Thess 5:2].

[Eftersom Elia togs upp till himlen utan att dö (2 Kung 2:11) har hans återkomst alltid förknippats med den messianska tidsålderns intåg inom den judiska tron, se Joh 1:19-28. Johannes Döparen hade Elias ande (Matt 11:14; 17:1-13; Mark 9:2-13; Luk 9:28-36) och uppfyllde profetian i Mal 3:1, men han var inte Elia (Joh 1:21). Se även Upp 11:1-13.]

6 Och han [den kommande profeten] ska vända (föra tillbaka; omvända)

fädernas hjärta

till sönerna (barnen)

och sönernas (barnens) hjärta

till deras fäder

så att jag inte kommer

och slår landet med utrotning (utplåning; fullständigt fördärv).

[Den sista versen formar en kiasm. Både fäder och söner är i plural, medan hjärta står i singular. Ett skrivsätt som förstärker enhet – ett hjärta. Fäder (i plural) kan också innefatta begreppet föräldrar, liksom söner begreppet barn. En aspekt av denna profetia är att familjer ska försonas. Det går också att tolka versen som att fäder och söner tillsammans ska vända sitt hjärta till Gud. Det blir då en uppmaning till både den yngre och äldre generationen att tillsammans omvända sig och återvända till Gud, se Mal 3:7.]

[Även om Malaki är den sista boken i våra västerländska Biblar så är den inte det i den hebreiska Bibeln, där kommer Krönikeboken, som inte är uppdelad utan består av en enda bokrulle, sist. I den hebreiska Bibeln är även Samuelsboken och Kungaboken en bok och Esra/Nehemja var också en bokrulle från början. Textmassan är precis densamma men istället för 39 böcker är texten uppdelad på 24 rullar (de tolv mindre profeterna är t.ex. samlade i en rulle). Den hebreiska Bibeln kallas Tanach som är en akronym för begynnelsebokstäverna på de tre delarna av den hebreiska Bibeln:

Torah (Ta) – Undervisningen (Moseböckerna)

Neviim (na) – Profeterna (Josua, Domarboken, Samuelsboken, Kungaboken, Jesaja, Jeremia, Hesekiel, Hosea, Joel, Amos, Obadja, Jona, Mika, Nahum, Habackuk, Sefanja, Haggai, Sakarja och Malaki)

Ketuvim (k/ch) – Skrifterna (Psaltaren, Ordspråksboken, Job, Höga Visan, Rut, Klagovisorna, Predikaren, Ester, Daniel, Esra/Nehemja och Krönikeboken)

Begynnelsebokstäverna på de tre hebreiska namnen är tav–nun–kaf. Det ger ordet Ta-na-ch. Bokstaven kaf uttalas som k när den inleder ett ord och ch när den avslutar ett ord.

Till en början kan Krönikeboken ses som en upprepning av Israels historia från Adam fram till slutet på den babyloniska fångenskapen, men i återberättandet skapas en ny berättelse genom valet av innehåll. Kungarna i Juda rike nämns, medan ingen från det norra riket omnämns. Boken inleds med genealogin från 1 Mos 3:15 fram till David som ska välsigna nationerna 1 Mos 22:17. Stort fokus läggs på templet och genom hela boken växer en förväntan på den kommande Messias. Krönikeboken avslutas med en i hebreiskan oavslutad mening från Kyros: ”Och låt honom gå upp…” (2 Krön 36:23). Här finns en koppling till de sjuttio årsveckorna i Daniels bok och ett kommande jubelår, se Dan 9. Den oavslutade meningen visar på ännu en exil innan Gudsriket skulle komma i full kraft. När Jesus läser från Jes 61 i Luk 4:17-21 knyter han an till denna röda tråd.]

Matteus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Matteus

Inledning

Introduktion: Matteus är det första evangeliet och en fin länk mellan Gamla och Nya testamentet. Det grekiska ordet för förbund är diatheke. Ordet i sin verbform betyder ”att placera mellan två”. Det beskriver ett förbund och avtal mellan två parter. Ordet kan också översättas med testamente. Det är därför Bibelns delar kallas testamenten. Matteusevangeliet är skrivet till judiska läsare för att visa att Jesus verkligen är den utlovade Messias. Evangeliet har därför många referenser till Gamla testamentet och börjar med en släkttavla som utgår från det judiska folkets stamfader Abraham. Matteus berättar om Jesu födelse utifrån Josefs perspektiv, medan Lukas har mer detaljer kring Marias upplevelser. Matteusevangeliet innehåller fem längre tal av Jesus som alla avslutas med satsen ”När Jesus hade avslutat detta tal”, se Matt 7:28; 11:1; 13:53; 19:1; 26:1. De fem talen är:

1. Bergspredikan, kap 5-7.

2. Talet till de tolv som ska sändas ut, kap 10.

3. Talet i liknelser, kap 13.

4. Talet till församlingen, kap 18.

5. Talet om sista tiden, kap 24-25.

Genre: Evangelium.

Skrivet: Omkring år 50-60 e.Kr. En första hebreisk/arameisk version kan ha skrivits ner redan på 30-talet e.Kr.

Författare: Lärjungen Matteus. Han arbetade som tullindrivare för den romerska staten när Jesus kallade honom, se Matt 9:9; 10:3.

1

Jesu släkttavla

(Luk 3:23-38)

1 Detta är boken (skriften, berättelsen – gr. biblos) om släkttavlan (genealogin – gr. genesis) om Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

ättling (son, släkt) till David,

ättling (son, släkt) till Abraham.

[Matteus använder samma grekiska fras som den grekiska översättningen av Moseböckerna gör för det hebreiska ordet toledot. Detta ord används för att markera ett nytt stycke och en ”fortsatt historia” i Första Moseboken, se 1 Mos 2:4; 5:1; 6:9; 10:1; 11:10 osv. Ordet kopplar tydligt ihop detta evangelium med Guds stora frälsningsplan genom hela Bibeln. I den första versen summeras hur Jesus uppfyller hela Gamla testamentets förväntan på den Messias som skulle komma från kung Davids ätt. Släkttavlan utgår från Abraham, israeliternas fader, genom vilken alla folk på jorden ska välsignas.

I den judiska kulturen står kvinnor högt. Det fanns kvinnliga domare och två böcker är uppkallade efter kvinnor. I släkttavlor är det dock ovanligt att deras namn står med, se 1 Mos 5; 11:10-32. Det är anmärkningsvärt att Matteus väljer att lyfta fram just följande fem kvinnor:

- Tamar som förklädde sig till prostituerad och fick barn med sin svärfar Juda, se vers 3.

- Rahab som gått till historien som ”skökan Rahab”, se vers 5.

- Rut som förlorade sin man i unga år, se vers 5.

- Batseba som blev lurad in i en otrohetsaffär med David, se vers 6.

- Maria som fick utstå lidande och förtal eftersom få trodde på jungfrufödseln, se vers 16.

Talet fem står för nåd. Vilken nåd att det i Jesu mänskliga gener fanns människor som råkat ut för de värsta situationer man kan tänka sig.]

1) Abraham till David

[Första delen har fjorton led mellan Abraham och David. Trettio namn nämns, inklusive upprepningar och Serach, se vers 3, som inte ingår i släktträdet. Av dessa är 27 män och tre kvinnor.]

2 Abraham födde Isak,

Isak födde Jakob,

Jakob födde Juda och hans bröder,

3 Juda födde Peres och Serach, vilkas mor var Tamar [sonhustru till Juda inblandad i en komplicerad relationshistoria, se 1 Mos 38],

Peres födde Hesron,

Hesron födde Ram,

4 Ram födde Amminadav,

Amminadav födde Nachshon,

Nachshon födde Salmon,

5 Salmon födde Boas, vars mor var Rahab (gr. Rachav) [en hedning som tog emot de israeliska spejarna i Jeriko, se Jos 2],

Boas födde Oved, vars mor var Rut [moabitiskan som följde med sin svärmor Noomi tillbaka till Juda, se Rut 1-4],

Oved födde Jishaj (Isai),

6 Jishaj födde David, konungen. [Både ”David” och ”konung” är i bestämd form i grekiskan vilket ger en extra betoning. Ordagrant: ”Daviden, konungen”.]

2) David till fångenskapen

[Andra delen har fjorton led mellan Salomo och Jojakin, David nämns igen men räknas inte som ett led. Trettio namn nämns, inklusive upprepningen av David och Batsebas man Uria som inte ingår i släktträdet. Av dessa är 29 män och en kvinna.]

David födde Salomo, vars mor [Batseba; hebr. Batsheva] var Urias hustru [som David stal från honom, se 2 Sam 11],

7 Salomo födde Rehabeam (Rechavam),

Rehabeam födde Avia (Avijam),

Avia födde Asa,

8 Asa födde Joshafat,

Joshafat födde Joram,

Joram födde Ussia [här hoppar Matteus över tre led – Ahazia, Joash och Amazia, se 2 Kung 8:25; 12:1; 14:1],

9 Ussia födde Jotam,

Jotam födde Achas,

Achas födde Hiskia,

10 Hiskia födde Manasse,

Manasse födde Amon,

Amon födde Josia,

11 Josia födde Jojakin och hans bröder [här hoppas Johoiakim över, se 2 Kung 23:34],

vid den tid då folket fördes bort till Babylon [2 Kung 24:14; 1 Krön 3:15-16].

3) Från fångenskapen till Jesus

[Tredje delen har fjorton led från Jojakin till Jesus. Jojakin räknas till både denna och föregående uppräkning. Tjugosju namn nämns, inklusive upprepningen av Jojakin. Av dessa är 26 män och en kvinna.]

12 Efter exilen i Babylon:

Jojakin födde Shealtiel,

Shealtiel födde Serubbabel,

13 Serubbabel födde Avihud,

Avihud födde Eljakim,

Eljakim födde Asor,

14 Asor födde Sadok,

Sadok födde Akim,

Akim födde Elihud,

15 Elihud födde Elasar,

Elasar födde Mattan,

Mattan födde Jakob,

16 Jakob födde Josef, Marias [Mirjams] man;

genom henne föddes Jesus som kallas den Smorde (Messias, Kristus).

[I grekiskan är Josef i bestämd form för att ge betoning. Maria är den grekiska formen av det arameiska namnet Mariam, från hebreiska Mirjam. Här finns en fin koppling till det första förbundet och Mose som fick undervisningen och budorden av Gud. Den kvinna som utväljs att föda Messias, som fullkomnar Torah, heter Mirjam – samma namn som Mose syster! Det var hon som vakade över att Mose blev räddad till livet, se 2 Mos 2:4-10.]

17 Antalet släktled är alltså:

från Abraham till David fjorton led,

från David till fångenskapen i Babylon fjorton led och

från fångenskapen i Babylon till den Smorde (Messias, Kristus) fjorton led.

[Den hebreiska kulturen som Matteus riktar sig till är förtjust i siffror och språklig symmetri. Att just talet fjorton har valts kan bero på att det är två gånger talet sju som står för fullhet. Fjorton är också det hebreiska numeriska värdet på Davids namn, se även Ps 27.

I jämförelse med Lukas släkttavla, se Luk 3:23-37, finns skillnader. Matteus hoppar ibland över några led för att få en litterär symmetri med tre grupper med fjorton generationer i varje grupp. Det grekiska ordet gennao, som översatts ”födde”, kan också betyda ”förfader” och behöver inte betyda att sonen är i direkt nedstigande led. Andra skillnader är att Matteus startar med judarnas förfader Abraham och verkar relatera till Josefs släktskap med David. Lukas däremot går via Maria hela vägen tillbaka till Adam och Eva, för att betona att han är hela mänsklighetens Frälsare. I nästa kapitel nämns Josef vid namn, medan Maria refereras till som barnets mor.

Kristus är en transkribering av en grekisk översättning av hebreiska Mashiach som betyder ”den Smorde”. I de profetiska böckerna väntade man på Herrens Smorde som skulle rädda Israels folk. Matteus vill visa att Jesus är denne smorde kung som har kommit!]

Jesu födelse

(Luk 2:1-7)

18 Med Jesu den Smordes (Messias, Kristi) födelse gick det till så [här]: När hans mor Maria var (hade blivit) trolovad med Josef [dvs. då de äktenskapliga löftena redan avgetts], visade det sig – innan de kommit tillsammans [som man och hustru] – att hon (ordagrant: livmodern) var havande genom (utifrån/utav) [den] helig Ande. 19 Men då Josef, hennes [blivande] man, var rättfärdig och inte ville utsätta henne för vanära (att bli offentligt förevisad) [och till allmänt åtlöje], beslöt han sig för att i hemlighet [att privat och i stillhet] skilja sig från henne (lösa henne; sätta henne helt fri). [Den judiska trolovningen var så bindande att det krävdes ett skilsmässobrev för att bryta den, se Matt 19:7.] 20 Men medan han funderade (resonerade fram och tillbaka) över allt (dessa saker), se, då visade sig en Herrens ängel (budbärare – gr. aggelos) för honom i en dröm och sa: ”Josef, Davids son, var inte [du behöver inte vara] rädd att ta till dig Maria [Mirjam], din hustru, för det som har blivit till (frambringats, alstrats – gr. gennao) i henne är från (har sitt ursprung i) den helige Ande. 21 Och hon ska föda (frambringa; föda fram – gr. tikto) en son, och du ska ge honom namnet Jesus, för han ska frälsa (rädda, befria) sitt folk från deras synder.”

[Genom trolovningen hade äktenskapet redan formellt ingåtts. Ängeln uppmanar Josef att inte tveka att fullborda äktenskapet framöver. Namnet Jesus härstammar från namnet Josua, som på hebreiska är sammansatt av JHVH (Guds namn som troligtvis kan uttalas Jahveh) och Hosea, som betyder ”en som frälser”. Jesus betyder bokstavligen: ”JHVH är frälsning”, ”JHVHs frälsning” eller ”JHVH räddar/frälser”.]

22 Allt detta hände (har skett) för att det skulle uppfyllas som var talat av Herren genom profeten [Jesaja] som sa:

23 ”Se, jungfrun [den unga, ogifta kvinnan – som ännu inte varit med någon man; gr. parthenos]

ska bli havande (ordagrant: ’bära/ha i livmoder’) och föda (gr. tikto) en son,

och de ska ge honom namnet Emmanuel.” [Jes 7:14]

Vilket översatt [utifrån hebreiskans immanu el, se Jes 8:10] blir: ”Gud med oss” [Matt 28:20].

[Ordagrant är sista frasen: meth hemon ho Theos – Med oss Guden. Den som är Gud finns härefter hos oss. Grekiskans preposition meth indikerar även en förändring som sker som ett resultat av något. Matteus citerar från den grekiska översättningen Septuaginta där hebreiska ordet för ung kvinna (hebr. almah) är översatt med parthenos som betyder en jungfru som inte varit med någon man.

Sammanhanget i Jesaja handlar om ett barn som skulle födas under kung Achas styre (735-715 f.Kr.) och innan pojken blivit mer än 2-3 år gammal skulle fienderna ha besegrats av Assyrien, se Jes 7:12, 16. I den hebreiska tankevärlden har profetior flera uppfyllelser. Inom judendomen tolkades denna profetia tidigt att den handlade om en framtida Messias.]

24 När Josef vaknade upp ur sin sömn gjorde han som Herrens ängel (budbärare) hade befallt honom och tog sin hustru till sig, 25 men rörde (ordagrant: kände) henne inte [de hade inte äktenskapligt samliv], förrän hon hade fött (gr. tikto) en son. Och han gav honom namnet Jesus.

2

Visa män från öst

[Vår västerländska tideräkning utvecklades av munken Dionysius Exiguus i Rom år 525 e.Kr., innan dess hade man räknat tiden utifrån större händelser eller olika regenter. Det visade sig dock att han misstog sig med några år vad gäller Anno Domini som betyder ”Herrens år” på latin. I dag menar de flesta forskare att Jesu födelse inträffade någon gång mellan 8 och 4 f.Kr.]

1 Nu när Jesus var född i Betlehem i Judeen på kung Herodes tid [han regerade 37-4 f.Kr.], kom visa män (astronomer – gr. magos) från öst (länderna där solen går upp) till Jerusalem. 2 De sa: ”Var är den judiske kungen som har fötts? Vi har sett hans stjärna gå upp och har kommit för att tillbe (hylla, vörda) honom.”

[Bibeln nämner inte hur många de vise männen var. Enligt den tidiga kyrkans tradition var de tolv förnäma män, kanske judiska ättlingar till Daniel som blev ledare över ”alla visa” i Babylon, se Dan 2:48. De har också med sig tjänare och lastdjur så det är en hel karavan som anländer till Jerusalem.

Det har nu gått en tid sedan Jesu födelse och familjen bor i ett hus, antagligen i Betlehem, se vers 11 som refererar till ”huset”. De har också varit i templet, se Luk 2:22-38. Enligt 3 Mos 12:2-4 skulle detta ske fyrtio dagar efter födseln. Om de vise männen färdats från Babylon var det en sträcka på ca hundra mil, men det kan ha varit det dubbla om de kom genom öknen från Persiska viken, vilket tog ca två till fyra månader. Jesus är åtminstone några månader gammal, antagligen omkring ett år när de kommer till honom. Detta kanske kan förklara varför Herodes lägger på ett extra år till den beräknade åldern och för att vara helt säker på att röja Jesus ur vägen dödar alla barn under två års ålder. Det är värt att notera att de vise männen inte frågade efter den nyfödde prinsen, vilket ju hade varit det naturliga om det fötts ett barn hos kung Herodes. De frågar efter kungen som har fötts. Ända från början var Jesus kung!]

3 När kung Herodes hörde detta blev han upprörd (oroad, förskräckt) och hela Jerusalem med honom. 4 När han samlat alla översteprästerna och de skriftlärda bland folket, frågade han dem var den Smorde [kungen] (Messias, Kristus) skulle födas. 5 De svarade: ”I Betlehem i Judeen, för så här talade [skrev] profeten [Mika 5:2]:

6 ’Du Betlehem, i Juda land,

du är på inget sätt den minsta bland härskare i Juda,

för från dig ska det komma en härskare (ledare)

som ska vara en herde för mitt folk Israel.’ ”

7 Herodes kallade sedan i hemlighet till sig de vise männen för att ta reda på exakt hur länge stjärnan hade visat sig. 8 Sedan skickade han dem till Betlehem och sa: ”Gå och sök noga efter (forska i detalj kring det som rör) barnet, och när ni [kan ha] funnit honom, meddela [då] mig så att jag också kan komma och tillbe [rapportera det till mig på ett sådant sätt att även jag – när jag kommit dit – skulle vilja hylla] honom.”

9 Efter att ha lyssnat på kungen begav de sig i väg. Stjärnan som de sett gå upp (i öst) visade sig på nytt och den gick före dem, tills den stannade över den plats där barnet var. 10 När de såg stjärnan uppfylldes de av mycket (sprudlande, översvallande) stor glädje.

[Fenomenet var inte uppenbart för gemene man, se vers 3-4. Inte heller hade stjärnan varit synlig hela tiden under den tidsperiod på omkring 2 år som omtalas, se vers 9 och 16.

Ett märkligt himlafenomen ägde rum år 7 f.Kr. De två största himlakropparna, Jupiter och Saturnus, passerade väldigt nära varandra – inte bara en gång, utan tre gånger samma år (29/5, 29/11 och 6/12). En lertavla som hittats 5 mil norr om Babylon hänvisar till detta trippelfenomen, som alltså var känt för babyloniska astronomer redan på 300-talet f.Kr. Planeterna möts i stjärnbilden Fiskarna – ett tecken som var förknippat med just Judeen. För stjärntydarna måste detta ha signalerat att något stort var på gång – att en kung skulle födas. Även under medeltiden pekade flera judiska rabbiner på detta tecken för Messias födelse. Denna stora konjunktion som senast var möjlig att beskåda år 2020 och dessförinnan 1226, 431 och 372 e.Kr., uppträder nästa gång år 2080.

Kinesiska källor beskriver att man observerat en komet med framträdande svans år 12, 5 och 4 f.Kr. Den judiske historikern Josefus berättar att en komet – numera känd som Halleys komet – under flera dagar år 12 f.Kr. stod stilla över staden Rom i samband med Markus Agrippas död. En kometsvans kan just tyckas peka mot en speciell plats på jorden. Det finns även asiatiska astronomiska observationer av ett starkt och stillastående sken (en supernova) mellan 10/3 och 7/4 år 5 f.Kr.

Även om det skulle finnas en naturlig förklaring till stjärnan som ledde fram till platsen där Jesus föddes, så går det inte att bortse ifrån att allt detta var speciellt koordinerat av Gud själv – han som utstrålar ljus och härlighet, och precis som han ledde Israels folk fram och stannade över vissa platser, se 2 Mos 13:22; Hes 10:18, så visar han nu vägen fram till sin älskade Son.]

11 När de [vise männen] kom in i huset såg (fann) de barnet (ett barn i koltåldern – gr. paidion) [antagligen omkring ett år, alltså inte längre ett spädbarn – gr. brephos, se Luk 2:12] med Maria [Mirjam], hans mor, och de bugade sig (föll ner på knä i ödmjukhet) och tillbad (hyllade) honom. När de öppnat sina skattkistor bar de fram (offrade de) gåvor till honom [Jes 60:6]:

guld [2 Mos 25:17; 1 Kung 10:18 – talar profetiskt om Jesu kunglighet] och

rökelse [står för väldoft i ett offer – talar profetiskt om Jesu syndfria liv] och

myrra [användes vid balsamering – talar profetiskt om hans död].

12 Efter att ha blivit gudomligt instruerade i en dröm att inte gå tillbaka till Herodes, tog de en annan väg hem till sitt land. [Verbformen antyder att de vise männen hade sökt Guds ledning och att de fick svar i en dröm.]

Flykten till Egypten

13 Nu när de [vise männen] hade gått, visade sig en Herrens ängel för Josef i en dröm och sa: ”Stå upp, ta barnet och hans mor under ditt beskydd och fly till Egypten. Stanna där tills jag talar, för Herodes kommer att söka efter barnet för att döda det.” 14 Så Josef steg upp och tog barnet och hans mor medan det fortfarande var natt och begav sig till Egypten. 15 Där stannade han tills Herodes var död, för att det som sagts av Herren genom profeten [Hos 11:1] skulle gå i uppfyllelse: ”Ut ur Egypten har jag kallat min son.”

16 När Herodes förstod att han blivit missledd av de vise männen blev han ursinnig (tappade helt fattningen av raseri). Han beordrade (sände ut) att man skulle döda alla pojkar som var två år eller yngre i Betlehem och alla dess närliggande områden, detta enligt (den exakta uppgiften om) tiden som han fick fram genom att noggrant fråga de vise männen [Matt 2:7]. 17 Då fullbordades det som hade talats genom profeten Jeremia, när han sa [Jer 31:15]: 18 ”Ett rop hördes i Rama, gråt och högljudd klagan: Rakel grät för sina barn och vägrade att bli tröstad, eftersom de inte längre fanns till.”

[I Josuas uppräkning av städer var Betlehem så obetydlig att den inte ens nämndes, se Jos 18-19. Arkeologer uppskattar att Betlehem på Jesu tid hade omkring 300 invånare. Gjorda beräkningar (utifrån uppskattningen av antal födslar och barnadödlighet) visar att det då var ca 6 pojkar under två år i Betlehem med omnejd som berördes av dödsdomen. I jämförelse med andra händelser var denna inte någon som skulle noterats av samtida historiker. Det finns dock en utombiblisk referens. Den latinska författaren Macrobius skriver i sitt verk Saturnalia: ”När kejsar Augustus hörde berättas hur Herodes hade dödat pojkarna under två år i Syrien, och även låtit döda sin egen son, sa han: ’Det är bättre att vara Herodes gris än hans son’.”

Herodes var känd för sina stora byggnadsprojekt av vilka Masada, Herodium, Caesarea Maritima och templet i Jerusalem är de mest framstående. Dock är han också ökänd för sin misstänksamhet och grymhet. Han lät döda tre av sina söner, och till och med sin hustru Mariamne. Den judiske historikern Josefus skriver att när Herodes låg på sin dödsbädd i Jeriko blev han orolig för att ingen skulle sörja honom. Han lät därför samla alla inflytelserika judiska ledare i landet på Jerikos hästkapplöpningsbana och gav soldaterna order att döda alla där när han själv dog. På så vis ville han säkerställa att det blev landssorg vid hans död, även om det inte var för honom. Lyckligtvis avblåste hans syster Salome (Salome I) denna galna order efter hans död. Ironiskt nog dog Herodes under den judiska glädjehögtiden purim.]

Tillbaka till Israel och Nasaret

(Luk 2:39)

19 När Herodes var död visade sig plötsligt en Herrens ängel i en dröm för Josef i Egypten 20 och sa: ”Stå upp, ta barnet och hans mor och gå [tillbaka] till Israels land, för de som har varit ute efter barnets liv är nu döda.” 21 Så han stod upp och tog barnet och hans mor och återvände till Israels land.

[Herodes den store dog i Jeriko våren 4 f.Kr. Han blev 69 år gammal. Möjligen finns hans grav vid ett monument som hittades 2007 vid hans palats Herodium strax utanför Betlehem. Vid den här tiden var det många revolter och oroligheter i landet.]

22 När han hörde att Archelaos regerade över Judeen efter sin far Herodes var han rädd att återvända dit [till Betlehem, strax utanför Jerusalem eller någon annan stad i Judeen]. Efter att ha blivit varnad i en dröm, drog han sig undan till Galileen. 23 Han bosatte sig i en stad som heter Nasaret, för att det som talats av profeterna skulle gå i uppfyllelse: ”Han [Jesus] ska kallas en nasaré (ett rotskott)”. [Det hebreiska ordet för rotskott är netzer och finns i orden Nasaret och nasaré, se profetiorna i Jes 11:1; Jer 23:5; Sak 6:12.]

[Nasaret i Galileen var både Josefs och Marias hemstad, se Luk 1:26-27. Det blev ett naturligt val att bosätta sig där. Det lilla samhället uppskattas ha haft endast omkring 400 invånare. Josef försörjde sig som hantverkare, ett yrke som han även lärde Jesus, se Matt 13:55; Mark 6:3. Det grekiska ordet tekton som ibland översätts snickare är ett mer allmänt ord för hantverkare och även stenhuggare. I området fanns det gott om arbetstillfällen. Bara sex kilometer från Nasaret låg den regionala huvudstaden Tsippori som hade raserats i oroligheterna år 4 f.Kr. och nu höll på att byggas upp igen. Även om Jesus var född i Betlehem och i vuxen ålder flyttade till Kapernaum, så är det uppväxtårens hemstad som sammankopplas med hans namn: ”Jesus från Nasaret” och ”nasarén”. Än i dag heter ”kristen” på hebreiska notsri, alltså nasaré.]

3

Johannes Döparen träder fram

(Mark 1:2-8; Luk 3:1-18; Joh 1:19-28)

[Det har nu passerat omkring trettio år sedan föregående vers.]

1 Vid den tiden (i de dagarna) träder Johannes Döparen [öppet] fram och predikar i Judeens öken [ödsliga vildmark] 2 och säger: ”Omvänd er (ångra er) [tänk annorlunda från och med nu], för himmelriket (himlarnas kungarike) är nära (har närmat sig).”

[Uttrycket himmelriket (gr. basileian ton ouranon) återfinns bara i Matteusevangeliet och används synonymt med Guds rike (gr. basileian tou theou) som de andra evangelieförfattarna använder. Omskrivningen reflekterar den judiska gudfruktiga seden att inte skriva ut gudsnamnet. Detta är något man kan förvänta sig av en text riktad främst till judiska läsare, som ju Matteusevangeliet är. Även inom dagens svensk-judiska litteratur skriver man inte ”Gud”, utan ”G-d” utan vokal.]

3 För han är den som omtalas genom profeten Jesaja som [profeten Jesaja syftar på när han] säger:

En röst av en som ropar (manar) i öknen (vildmarken, ödemarken):

”Bered Herrens väg,

gör hans stigar raka (jämna) [bana väg för Herren].”

[Citat från Jes 40:3 ur den grekiska översättningen Septuaginta. Matteus ändrar citatet från ”vår Guds stigar” till ”hans stigar”. En uppmaning att omvända sig och vandra på hans upptrampade och välkända vägar, se även Jes 35:8.]

4 Johannes bar kläder (en mantel) av kamelhår och hade ett läderbälte om livet. [Han påminde om profeten Elia, se 2 Kung 1:8. Senare i Matteusevangeliet kopplas dessa två profeter tydligt samman, se Matt 11:14.] Hans mat var gräshoppor och vildhonung [vanlig föda i vildmarken, se 3 Mos 11:22]. 5 Jerusalem och hela Judeen och distrikten kring Jordan kom ut till honom [i allt större antal]. 6 De lät sig döpas av honom i floden Jordan medan de bekände (öppet erkände) sina synder [just innan dopet när de stod i vattnet].

[Det grekiska ordet för dop är baptizo som ordagrant betyder ”att doppa ned i”. Det är skillnad mellan Johannes omvändelsedop och troendedopet i Herren Jesu namn, se Apg 19:3. Johannes dop var förberedande och handlade om omvändelse från sin synd, inte nödvändigtvis i samband med att man bekände Jesus som Herre. Troendedopet får sin fullständiga betydelse först efter Jesu uppståndelse, se Matt 28:19. I dopet identifierar sig den troende med Jesu död, begravning och återuppståndelse, se Rom 6:4-8. Denna handling visar att man dör bort från sitt eget, begraver sin gamla syndiga natur och blir en ny skapelse i Jesus. Dopet föregås av personlig omvändelse och sinnesändring och åtföljs av löftet om Hjälparen, den helige Ande, som ger kraften att leva det nya livet, se Apg 2:38; Matt 3:11.]

Bär frukt som är värdig omvändelsen

[Det religiösa ledarskapet i Jerusalem hade tidigare skickat tjänare med frågor till Johannes, se Joh 1:19. Det verkar inte som om dessa svar räckte eftersom de nu själva kom ut i öknen för att betrakta vad som lockade så många dit.]

7 Många fariséer och saddukéer kom till hans dop. När han såg på dem [och genomskådade deras falska motiv] sa han till dem:

”Ni giftormars barn! [Han förknippade dem med död, och med Satan själv som bedrog Eva genom en orm.] Vem har fått er att tro att ni kan fly undan den kommande vredesdomen?

8 Bär (producera) då [sådan] frukt som tillhör (är värdig; överensstämmer med) omvändelsen (det förändrade tänkesättet) [hos ett hjärta som inte längre älskar synd]. 9 Börja inte säga till varandra [ha inte er stolthet i ert religiösa arv genom att säga]: ’Vi har Abraham till far.’ Jag säger er att Gud kan uppväcka barn åt Abraham av dessa stenar. 10 Yxan är redan satt till roten på träden. Varje träd som inte bär god frukt huggs ner och kastas i elden.

11 Jag döper er i vatten till omvändelse, men den som kommer efter mig är starkare än jag. Jag är inte ens värd att ta av honom hans sandaler [som var en slavs uppgift]. Han ska döpa er i (med) den helige Ande och eld. 12 Han har sin kastskovel i handen för att rensa (rengöra) sin tröskplats och samla in vetet i sin loge, men agnarna ska han bränna upp i en eld som inte kan släckas.”

[De tre största religiösa judiska grupperingarna var:

Fariséer – följde stränga yttre regler i syfte att uppnå fromhet och jämställde rabbinernas tolkningar med Gamla testamentets skrifter. Farisé betyder ”separerad”.

Saddukéer – Accepterade hela Tanach på samma sätt som fariséerna, dock inte den muntliga undervisningen (Mishna och Talmud). Man trodde inte heller på något övernaturligt såsom änglar eller ett liv efter döden, se Apg 23:8. De var i majoritet i Sanhedrin och mer positiva till den romerska staten än fariséerna. Ordet sadduké härstammar troligtvis från en överstepräst som hette Zadok.

Esséer – var en sträng sluten grupp som levde avskilda från samhället, ofta ensligt och öde. En av dessa platser antas vara Qumran – där fyndet av Dödahavsrullarna 1947 även medförde ökad kunskap om denna gruppering. De omnämns inte i Nya testamentet, men enligt den judiske historieskrivaren Josefus fanns det totalt ca 4 000 anhängare i landet. Han nämner också ”Esséernas port” i det sydvästra hörnet av Jerusalem, vilket tillsammans med andra omnämnande visar att gruppen också fanns i Jerusalem. Namnets ursprung är inte helt känt, men kan betyda ”görare/skapare” av Torah eller härstamma från ett hebreiskt ord för ”utanför”.

Förutom dessa fanns många olika politiska och religiösa grupperingar som seloter (Matt 10:4), sikarier (Apg 21:38), herodianer (Matt 22:16; Mark 3:6; 12:13) och samaritaner (Luk 10:33; 17:16-18; Joh 4:9, 19-20; 8:48).]

Jesus döps

(Mark 1:9-11; Luk 3:21-22; Joh 1:29-34)

13 Sedan kom Jesus från Galileen [ner] till Johannes [Döparen] för att bli döpt av honom i [floden] Jordan. 14 Men Johannes försökte hindra honom, han protesterade och sa: ”Det är jag som behöver bli döpt av dig, och du kommer till mig?” 15 Jesus svarade honom: ”Låt det ske nu, för så ska vi uppfylla all rättfärdighet.” Då lät Johannes det ske.

[Dopet visar att Jesus är helgad, avskild till ett specifikt syfte, åt Gud. Genom dopet identifierar han sig med människans synd, fast han själv är syndfri. Detta offentliga dop bekräftar också Jesu officiella tjänst som startar nu.]

16 När Jesus hade blivit döpt steg han genast upp ur vattnet. Plötsligt öppnade sig himlarna och Johannes såg Guds Ande sänka sig ner som en duva och komma över Jesus. 17 En röst från himlen sa: ”Detta är min Son – min Älskade. I honom har jag min glädje (mitt behag).” [Delvis citat från Ps 2:7; Jes 42:1. Se även Matt 17:5; 2 Pet 1:17. I dessa två verser är alla tre personer i treenigheten klart synliga.]

4

Ut i öknen för att prövas

(Mark 1:12-13; Luk 4:1-13)

1 Sedan [direkt efter att den helige Ande hade kommit över honom, se Matt 3:16] blev Jesus ledd av Anden upp i öknen [som ligger på högre höjd än Jordandalen där han befann sig] för att bli prövad (testad) av djävulen. 2 Jesus fastade (åt ingen mat) i fyrtio dagar och fyrtio nätter [på liknande sätt som Mose och Elia också gjort, se 2 Mos 34:28; 1 Kung 19:8]. Efter detta blev han hungrig.

[Från Mark 1:13 och Luk 4:2 är det tydligt att djävulen frestade honom under hela denna sexveckorsperiod och den kulminerar i följande tre specifika frestelser.]

1) Förvandla stenar till bröd

3 Då kom frestaren [djävulen, han som förleder] fram och talade till honom: ”Om du är Guds Son, tala då så att de här stenarna blir bröd (mat).”

[Inget direkt citat, men om stenar kan bli Abrahams barn (Matt 3:9) eller ge israeliterna vatten i öknen (2 Mos 17:1-7), då skulle de också kunna bli till bröd och mätta Jesu hunger. När den förste Adam prövades handlade det också om att äta (1 Mos 3:1-7). Djävulen tvivlade inte på att Jesus var Guds Son (Jak 2:19), ifrågasättandet rörde snarare vilken typ av son skulle han vara.]

4 Men han [Jesus] svarade och sa: ”Det står skrivet [5 Mos 8:3]:

Människan ska inte leva bara av bröd [som ensam/enda näringskälla],

utan av varje ord som kommer från (utgår genom) Guds mun.”

[Den grekiska prepositionen dia, som här översätts ”från”, har innebörden: genom, mellan, tvärs över, fram och tillbaka till andra sidan, se Jes 55:11.]

2) Kasta dig ner från templet

5 Sedan tog djävulen honom till den heliga staden [Jerusalem] och ställde honom på den högsta platsen på templet [kan syfta på tempelbyggnaden eller hela tempelområdet], 6 och sa till honom: ”Om du är Guds Son, så kasta dig ner, för det står skrivet [Ps 91:11-12]:

Han ska befalla sina änglar [att vaka] över dig

och de ska lyfta upp dig på sina händer

så att din fot inte stöter emot någon sten.”

[Djävulen utelämnar den sista delen ”på alla dina vägar” från citatet i Ps 91:11 där det står ”Han ska befalla sina änglar att skydda dig på alla dina vägar.” Det ingick inte i Guds plan för Jesus att han skulle kasta sig ner från templet och göra ett spektakulärt under. När vi vandrar på Guds väg finns hans beskydd också för oss]

7 Jesus upplyste (gr. phemi) honom: ”Det står också (även) skrivet [5 Mos 6:16]:

Du ska inte pröva (fresta) Herren din Gud.”

3) Tillbe mig

8 Igen tog djävulen honom till ett mycket högt berg och visade alla världens riken och deras prakt (ära, glans). 9 Han sa till honom [Jesus]: ”Jag ger dig allt detta om du faller ner och tillber (hyllar) mig.”

[Jesus motsäger inte att djävulen skulle kunna ge honom alla riken. Djävulen kallas ju den här världens härskare och gud, se Joh 12:31; 2 Kor 4:4. I den tredje och sista frestelsen försöker djävulen inte dölja sina intentioner med bibelcitat; han vill ha Guds plats av tillbedjan.]

10 Då sa Jesus till honom: ”Gå bort Satan, för det står skrivet [5 Mos 6:13]:

Du ska tillbe Herren din Gud, bara (endast – gr. monos) honom ska du tjäna (dyrka).”

11 Då lämnade djävulen honom och änglar kom och betjänade honom.

Jesus bosätter sig i Kapernaum

(Mark 1:14-15; Luk 4:14-15)

12 När Jesus fick höra att Johannes hade blivit fängslad, återvände han till Galileen. [Han gick till sin hemstad Nasaret, se Luk 4:14-31.] 13 Han lämnade Nasaret och bosatte sig i Kapernaum, en stad längs med sjön [Gennesarets sjö] i regionen Sebulon och Naftali. 14 Han gjorde det för att uppfylla en av Jesajas profetior [Jes 9:1-2]:

15 [Du] Sebulons och Naftalis land [motsvarar övre och nedre Galileen],

sjövägen [handelsvägen Via Maris],

landet på andra sidan [väster om] Jordan,

hedningarnas Galileen:

16 Det folk som sitter i mörker

har sett ett stort ljus,

över dem som sitter i dödsskuggans land

har ett ljus gått upp.

[Matteus citerar fritt från Jesajas profetiska ord om Messias skrivna 700 f.Kr. Han ändrar citatet från ”vandrar” till ”sitter” som beskriver en än större uppgivenhet och apati än i Jesajas dagar. Det hebreiska namnet på Kapernaum är Kfar Nachum. Det är samma namn som profeten Nahum. Betydelsen är ”Nahums by” eller mer ordagrant ”tröstens by”.]

17 Från och med nu började Jesus predika [och fortsatte på samma tema som Johannes Döparen, se Matt 3:2] och sa:

”Omvänd er (förändra ert sätt att tänka, och agera),

för himmelriket (himlarnas kungarike) är nära.”

[Frasen ”Från och med nu började Jesus” återfinns även i Matt 16:21 och markerar ett skifte i Jesu liv. Här i kapitel fyra startar hans publika tjänst. I kapitel 16 sker en vändpunkt och vandringen mot korset och uppståndelsen påbörjas.]

Lärjungarna kallas

(Mark 1:16-20; Luk 5:2-11)

18 Medan han vandrade längs med Galileiska sjön, fick han se två bröder, Simon som [senare också] kallas Petrus och hans bror Andreas, fiska med ett kastnät i sjön. [Denna typ av cirkulära kastnät, med en radie på omkring sex meter, kastades ut från stranden eller från en båt. När nätet sjunkit snörptes det ihop undertill och fångade fisken.] 19 Han sa till dem: ”Följ mig [bli mina lärjungar] och jag ska göra er till människofiskare.” 20 På en gång lämnade de sina nät (generellt ord för olika typer av nät) och följde honom.

[Bröderna Simon Petrus och Andreas kände redan Jesus sedan deras gemensamma tid hos Johannes Döparen ett par månader tidigare, se Joh 1:40-42. Nu tar de ett steg till och lämnar sina arbeten för att följa Jesus på heltid.]

21 När han gick vidare därifrån såg han två andra bröder, Jakob, Sebedeus son, och hans bror Johannes. [De var också fiskare.] De satt i båten tillsammans med sin far Sebedeus och gjorde i ordning (lagade) sina nät. Han kallade dem [på samma sätt som han gjort med Simon Petrus och Andreas]. 22 På en gång lämnade de båten och sin far och följde honom.

[I parallellstället från Luk 5:4-11 beskrivs mer i detalj hur de har fiskat hela natten utan att få något. Jesus säger till Petrus att lägga ut näten på nytt i djupt vatten och de får en enorm fångst. Denna händelse visar på Jesu omsorg om lärjungarnas familjer; de lider inte nöd och får tid på sig att anställa nya fiskare.]

Jesus undervisar och botar sjuka

(Mark 3:7-12; Luk 4:44; 6:17-19)

23 Jesus gick omkring i (runt i) hela Galileen. [På en gång fick de fyra första lärjungarna följa med Jesus på den första av tre längre resor i Galileen som omnämns i Bibeln.] Han undervisade i synagogorna. Han predikade evangeliet (det glada budskapet) om riket och helade alla slags sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar) och alla slags krämpor (tillfälliga sjukdomar) bland folket.

[Ordet evangelium betyder glädjebud och segerbudskap. Ordet användes i den romerska världen om det glada budskapet kurirerna från fronten kom och läste upp i Rom efter stora segrar.]

24 Ryktet om honom spred sig i hela [den romerska provinsen] Syrien [hedniskt område norr om Galileen]. Man förde till honom alla som led av olika slags sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar) och plågor (var drabbade av tortyrliknande smärtor), de under demoniskt inflytande (demoniserade), de som var fallandesjuka (ordagrant ”blir sjuk under månens inflytande”, grekiska ordet beskriver sjukdomar med periodiskt återkommande anfall och kramper) och de som var paralyserade (lama) och han helade dem.

[Matteus är noga med att särskilja demoniskt inflytande från vanliga fysiska sjukdomar.]

25 Stora skaror följde honom. De kom från Galileen, Dekapolis [ordagrant ”De tio städerna”, ett område öster om Galileiska sjön, som från början bestod av tio städer], Jerusalem, Judeen och från den andra [östra] sidan av Jordan [Pereen].

5

BERGSPREDIKAN (kap 5-7)

(Luk 6:20-26)

[Detta är det första av Jesu fem tal i Matteusevangeliet.]

1 När han [Jesus] såg folkskaran gick han upp på berget. [Här finns en parallell med hur Mose gick upp på berget Sinai, se 1 Mos 19:3.] När han satte sig kom hans lärjungar (efterföljare, lärlingar) fram till honom.

Sann lycka

[Jesus inleder med att tala om glädje. Alla saligprisningar är hämtade från olika delar i Psaltaren. I Matteus 23 finns en parallell med verop som riktas till det andliga ledarskapet som på varje punkt hade gjort det motsatta. Det grekiska ordet för salig, makarios, beskriver en inre glädje och tillfredsställelse som är oberoende av yttre omständigheter. Från början betydde ordet ”rik”, men kom sedan att beteckna lycka, glädje och välsignelse.]

2 Då började han undervisa dem och sa:

3 ”Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda – ”rika”) är de som är fattiga (de fattiga) i anden [”de andliga tiggarna”]

– för dem tillhör (deras är) himmelriket (himlarnas kungarike).

[Här och i vers 10 används presens – Guds rike tillhör just nu den som ödmjukar sig inför Gud och den som blir förföljd på grund av tron, se Ps 40:18. Det finns två ord för fattig i grekiskan: penes och ptochos. Penes beskriver en daglönare som var dag sliter för att försörja sin familj. Ptochos, som är det ord som används här, innebär att någon är totalt utblottad och saknar all förmåga att hjälpa sig själv. Det enda som återstår är att tigga. Jesus söker alltså ”andliga tiggare” som i tro och ödmjukhet sträcker ut en hand för att ta emot Guds nåd – helt beroende av Guds kraft för en dag i taget!]

4 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som sörjer [gråter över synd, orättfärdighet och hjärtats bedrövliga tillstånd]

– för de ska bli tröstade (uppmuntrade, styrkta; få glädje). [Jes 25:8; 61:2-3; Ps 119:136; Upp 21:4]

5 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de milda (tålmodiga, ödmjuka; de som kan förmedla Guds styrka och makt med mildhet)

– för de ska ärva jorden (landet) [Israel, se Ps 37:11].

6 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som hungrar och törstar efter rättfärdighet [längtar desperat efter att ha det rätt ställt med Gud]

– för de ska bli [fullständigt] mättade. [Ps 42:2-3]

7 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de barmhärtiga [de som agerar godhjärtat och medkännande]

– för de ska möta barmhärtighet (visas nåd). [Ps 41:2]

[Jesus lovar dem som är barmhärtiga just det som de själva redan lever efter, nämligen barmhärtighet. Jesus lyfter fram samma princip fast med än mer skärpa i Matt 6:14-15. Se även 2 Mos 34:6; Mika 6:8.]

8 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de renhjärtade

– för de ska se (erfara; få uppleva) Gud. [Ps 24:4-5; 73:1]

9 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som skapar frid (de fredsmäklande) [som på Guds villkor frimodigt sammanför till en helhet]

– för de ska kallas Guds barn (söner). [Ps 34:15; 37:37; 133:1]

10 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som blir förföljda för rättfärdighetens skull (har lidit förföljelse på grund av rättfärdighet) [för att de har gjort det som är rätt i Guds ögon]

– för dem tillhör (deras är) himmelriket (himlarnas kungarike). [Ps 37:39-40]

[Efter dessa åtta saligprisningar upprepar och fördjupar Jesus den sista punkten om förföljelse. Jesus riktar sig till sina efterföljare och i stället för ”Saliga är de” säger han ”Saliga är ni”.]

11 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni när man [varje gång någon]

förolämpar (skulle håna, skymfa) er

och förföljer er (skulle orsaka er lidande)

och ljuger och säger allt [möjligt] ont (skulle förtala er och lägga fram falska anklagelser) mot er

för min skull (på grund av mig). [Den enda orsaken till dessa påhopp är bekännelsen till Jesus.]

12 Gläd er [hela tiden] och jubla,

för er lön är stor i himlarna,

för så (på samma sätt) förföljde man profeterna [som var] före er.”

[”Gläd er och jubla” är slutsatsen av vers 11, men den gäller även för hela detta stycke som började i vers 3. I de första nio verserna (som alla börjar med ”saliga”) används inte ordet ”och” mellan varje mening. Detta språkbruk är ett sätt att betona själva slutsatsen mer än varje enskilt exempel.]

Var som salt och ljus

(Mark 9:50; Luk 11:33; 14:34-35)

13 ”Ni är jordens salt, men om saltet förlorar sin sälta (styrka, kvalitet, blir till en dårskap), hur kan det då bli salt igen? Det duger inte till annat än att kastas ut [som grus på vägarna] och trampas ner av människorna.

[Rent salt, natriumklorid, som vi använder i dag kan inte förlora sin sälta. Det gällde dock inte det salt som utvanns från Döda havet på Jesu tid. Detta mineralrika salt kunde urlakas om det utsattes för omgivningens fukt. Ordet för ”mister sin sälta” kan också betyda ”dårskap” och översätts så i Rom 1:22 och 1 Kor 1:20. Kristendom så påverkad av världen att Jesus inte längre finns kvar blir en dårskap. Salt förhöjer smak, förhindrar förruttnelse och väcker törst. På samma sätt ska en kristen påverka sin omgivning på ett positivt sätt. En kristens tal ska alltid vara vänligt, kryddat med salt, se Kol 4:6. Salt användes också som näringstillskott för att öka skörden, se Luk 14:34-35. En kristen med ”sälta” ger också växtkraft!]

14 Ni är världens ljus. Inte kan [väl] en stad döljas (gömmas, hemlighållas) som ligger uppe på ett berg? [Kanske syftade Jesus på Safed, Galileens högst belägna stad, vars ljus kunde ses från stora delar av regionen.] 15 Inte heller tänder man (ordagrant: de) en lampa [gr. luchnos; en oljelykta eller ett ljus] och sätter den under sädesmåttet [gr. modios; som rymde knappt nio liter och som användes för att mäta upp torra varor], men på ljushållaren – och den lyser för alla dem i huset. 16 På samma (detta) sätt ska ert ljus lysa (så sprid/utstråla ert ljus) inför människorna, så att de kan se era goda gärningar (handlingar, verk, åtaganden, insatser) och prisa (ära) er Fader i himlarna!”

[Det grekiska ordet för ljus (phos) beskriver en ljuskälla som sprider sitt sken. Ordet används om eld och eldsken (Mark 14:54; Luk 22:56) och om himmelskt ljus (Jak 1:17), men även om förståelse och ett upplyst sinne, se Matt 6:23; Luk 11:35. I 1 Joh 1:5 står att Gud är ljus och att inget mörker finns i honom. Redan i 1 Mos 1:3 (innan solen och månen skapades) beskrivs hur ljuset ”gjorde entré”. I Joh 8:12 berättar Jesus själv att han är världens ljus. Se även Matt 4:16; Joh 1:5; Joh 3:19-21; 1 Joh 2:8; Ef 5:8-14.]

Buden – mer än bara yttre handlingar!

17 ”Ta inte för givet (tänk inte) att jag har kommit för att upphäva undervisningen [Moseböckerna – gr. nomos] eller profeterna. [Jesus avskaffar inte någon del av GT.] Jag har inte kommit för att upphäva utan för att fullkomna (fullborda, ge den fulla meningen och betydelsen). 18 Jag säger er sanningen, fram till dess att himmel och jord förgås (ändras, byter skepnad), ska inte den minsta bokstav (gr. iota), ja inte ens det minsta streck (gr. keraia) i undervisningen [Moseböckerna] förgås (ändras), inte förrän allt har skett. [Innan allt Gud har förutsagt inträffat och alla skuggbilder fullbordats, se Luk 16:17; 24:27; Kol 2:17.]

[Den minsta bokstaven på grekiska är iota. Motsvarigheten i hebreiska är bokstaven jod, som liknar vårt kommatecken (י). Jod i sin tur består av tre delar där det minsta strecket som går ner kallas kotz på hebreiska. Det är troligt att gr. keraia syftar på det strecket. Inom rabbinsk litteratur nämns dessa två hebreiska ord (kotz och jod) tillsammans. Det som avses är att inte ens den minsta detalj i Skriften ska ändras, inte ens så lite som den minsta delen av det minsta skrivtecknet.]

19 Den som upphäver (tar bort) även det minsta av dessa bud (instruktioner) och lär människor att göra likadant, ska räknas som den minste i himmelriket (himlarnas kungarike). Men den som håller dessa bud och lär andra att också göra det, ska kallas stor i himmelriket. 20 Jag säger er, om inte er rättfärdighet överträffar de skriftlärdas och fariséernas så kommer ni inte in i himmelriket (himlarnas kungarike).”

[Följande stycke, vers 21-48, innehåller sex delar som alla börjar med: ”Ni har hört det sägas.” Jesus har precis sagt att han inte ska upphäva den skrivna undervisningen, se vers 17. I stället går han till rätta med den rabbinska tolkningen av Torah med de tillägg och undanflykter som hade gjorts, dvs. inte det som hade skrivits, utan det som hade sagts. Som den sjunde och sista punkten kommer uppmaningen att vara fullkomliga, se vers 48.]

1 (av 7) Vrede och oförsonlighet jämställs med mord

(Luk 12:57-59)

21 ”Ni har hört det sägas till fäderna [hört fariséernas utläggning av budet i 2 Mos 20:13]:

’Du ska inte mörda.

Den som begår mord undgår inte sin dom.’

22 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]:

Den som är arg på sin broder (är långsint och vägrar att förlåta),

kan inte undgå sin dom.

[Vissa manuskript har tillägget ”utan orsak”, se Ef 4:26.]

Den som säger till sin broder: ’Du är värdelös’ (hånfullt skällsord för ’dum i huvudet’),

kan inte undgå att ställas inför Stora rådet [Sanhedrin, judarnas högsta juridiska instans].

Den som säger: ’Du är en dåre’,

kan inte undgå [dödsdomen i] det brinnande Gehenna (helvetet).

[Gehenna är ett grekiskt lånord från hebreiskan. Det är namnet på Jerusalems södra dalgång, Hinnomdalen. Det var här som barn offrades till avguden Molok, se 2 Krön 28:3; 33:6. Platsen är också en domens plats där onda kungar ska dömas, se Jes 30:33. På 1200-talet uppkom en sägen att det var här stadens avfall eldades upp i en ständigt brinnande eld. Det kan inte uteslutas att stadens avfall kan ha tippats i denna och andra dalgångar. Det är dock troligare att Jesus i ett sammanhang som talar om mord, se vers 21, anspelar på barnoffren och den kommande slutgiltiga domen för de skyldiga till dessa avskyvärda handlingar, se Jer 7:32-33; 32:35.]

23 Därför, om du bär fram din gåva till altaret och där kommer ihåg att en broder har något emot dig (om det finns en outredd konflikt mellan er), 24 lägg då ner din gåva vid altaret och gå först och försona dig med din broder; kom sedan tillbaka och bär fram din gåva.

25 Skynda dig att komma överens med din motpart (den som anklagar dig) medan ni fortfarande är på väg [till domstolen]. Annars kanske han överlämnar dig till domaren, som överlämnar dig åt vakten och du sätts i fängelse. 26 Jag säger sanningen till dig, du ska inte bli frigiven förrän du betalt det sista öret [det minsta romerska myntet, en skärv].”

2 (av 7) Orena blickar jämställs med otrohet

(Matt 18:8-9; Mark 9:43-48)

27 ”Ni har hört det sägas [hört fariséernas utläggning av budet i 2 Mos 20:14]:

’Du ska inte begå äktenskapsbrott (vara otrogen mot din make/maka).’

28 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]: den som medvetet ser på en kvinna med åtrå (begär, föder orena sexuella motiv), har redan begått äktenskapsbrott med henne i sitt hjärta. 29 Så därför: [Vad ska man göra om man blir frestad på det sexuella området?] Om ditt högra öga förleder dig, riv ut det och kasta det ifrån dig. Det är bättre att du förlorar en av dina kroppsdelar än att hela din kropp kastas i Gehenna (helvetet). 30 Om din högra hand förleder dig, hugg av den och kasta den ifrån dig. Det är bättre att du förlorar en av dina kroppsdelar än att hela din kropp kastas i Gehenna (helvetet).”

[Detta talesätt är inte bokstavligt utan en hyperbol, dvs. en överdrift. Jesus lär inte ut självstympning, för även en blind man, eller en man med en arm, kan ha orena sexuella tankar. Slutsatsen är att med alla medel motverka synden: utsätt dig inte för frestande situationer, kasta bort sådant som förleder till sexuell synd osv. Lösningen är inte att skuldbelägga kvinnan och tvinga bort henne från gudstjänstlokalen. Det är inte kvinnans skönhet, utan mannens brist på självbehärskning som är problemet. Jesus säger till mannen: ”det är ditt öga”, ta ansvar för det.]

3 (av 7) Äktenskapet är viktigt

(Matt 19:9; Mark 10:11-12; Luk 16:18)

31 ”Det har sagts [ni har hört fariséernas utläggning av budet i 5 Mos 24:1]:

’Den som vill skilja sig från sin hustru måste ge henne ett skilsmässobrev.’

32 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]: den som skiljer sig från sin hustru – av något annat skäl än otrohet – orsakar att hon begår äktenskapsbrott. Den som gifter sig med en frånskild kvinna begår äktenskapsbrott.”

[Guds originalplan var att människor inte skulle skiljas. Äktenskapet gäller ”tills döden skiljer dem åt”, se Rom 7:1-3; 1 Kor 7:39. Det enda skälet till skilsmässa för troende par är otrohet. Paulus tar även upp ett fall då någon blir frälst och den andre vill skilja sig; då kan man inte hindra det, se 1 Kor 7:15. Gud hatar skilsmässa, se Mal 2:16, för han vet personligen vilken djup smärta det medför, se Jer 3:8. Ämnet återkommer i Matteusevangeliet, se Matt 19:3-12.]

4 (av 7) Ärlighet och integritet i vårt tal

33 ”Ni har också hört det sägas till de gamla (förfäderna) [hört fariséernas utläggning av budet i 3 Mos 19:12]:

’Du ska inte bära falsk ed (svära falskt), utan fullfölja ditt löfte inför Herren.’

34 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]: bind er inte alls vid ett löfte. Inte vid himlen, för den är Guds tron; 35 inte vid jorden, för den är hans fotpall; inte vid Jerusalem, för det är den stora Konungens stad. 36 Ge inte heller en ed vid ditt huvud, för du kan inte göra ett enda hår vitt eller svart. 37 Låt ert ja vara ett ja och ert nej ett nej! Allt utöver detta är av ondo (kommer från den onde).”

[Fariséerna hade utvecklat avancerade system för att skydda sin integritet när man gav religiösa löften. I stället för att lova något inför Guds namn, svor man en ed inför jorden, Jerusalem osv. På så sätt hade man rent tekniskt inte svurit vid Guds namn och kunde därför, trodde man, bryta sitt löfte utan att bryta mot Guds bud.]

5 (av 7) Hämnas inte

(Luk 6:29-31)

38 ”Ni har hört det sägas [hört fariséernas utläggning av budet i 2 Mos 21:23-27]:

’Öga för öga, tand för tand.’

[Denna lag gällde ursprungligen ägodelar och reglerade domstolens straff så det inte överträffade brottet. Fariséerna missbrukade denna vers för att rättfärdiga personlig hämnd utan juridisk prövning.]

39 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]: Gör inte motstånd mot den som är ond. [Ta inte rätten i egna händer och hämnas.]

Om någon slår (daskar till – gr. rhapizo) dig på den högra kinden,

vänd också den andra mot honom.

[Det är omöjligt för en högerhänt person att slå någon på den högra kinden med ett knytnävsslag. Man kan bara slå den andres vänstra kind. Detta antyder att det inte är ett vanligt knytnävsslag som avses, utan ett föraktfullt slag med ovansidan av en öppen högerhand mot någons högra kind. Denna tolkning styrks också av att det är ett mer ovanligt grekiskt ord som betyder att ”daska till” någon som används här. Om någon provocerar med ett nedvärderande slag eller bitande sarkasm, ska den som fått slaget inte ge igen. För att förhindra en ond cirkel med hat som eskalerar ska inte ont lönas med ont, se Rom 12:17. Denna vers lär inte att en kristen i tysthet ska ta emot slag. När Jesus blev slagen i ansiktet av tempelvakten, ställde han en fråga som var en tillrättavisning, se Joh 18:23. Johannes använder även ett annat grekiskt ord (gr. dero) för att slå än här.]

40 Om någon vill stämma dig och ta din tunika (skjortliknande långt underklädesplagg),

så låt honom också ta din mantel (ditt ytterplagg).

[Om man inte kunde betala tillbaka ett lån kunde manteln tas som pant, men var tvungen att lämnas tillbaka före solnedgången, se 2 Mos 22:26-27. Att då inte bara ge manteln utan också börja ta av sig sina underkläder där i rätten skulle förvåna. Nakenheten var tabu inom judendomen och skammen föll mindre på den som var naken än på dem som såg den eller var orsak till den, se 1 Mos 9:20-27.]

41 Om någon tvingar dig att gå [med honom och bära hans bagage och utrustning] en romersk mil [1,5 km],

så gå med honom två [3 km].

[Enligt romersk lag kunde statsanställda tvinga vem som helst att bära bagage och utrustning en romersk mil, vilket motsvarar 1,5 km. Ett exempel är Simon från Kyrene som tvingades bära Jesu kors, se Matt 27:32.]

42 Ge till den som ber dig om något, och vänd dig inte bort från den som vill låna av dig.”

[I 5 Mos 15:7-11 uppmanas den som kan att låna till sin nästa. Budet gäller att inte stänga sitt hjärta för den fattige. Ingenstans uppmanar dock Bibeln någon att skuldsätta sig själv för att hjälpa någon annan. Både den som ber om hjälp och den som tillfrågas och säger nej, måste se till att det inte finns girighet som motiv, se Luk 12:13-15.

I Moseböckerna finns både marknadsekonomi och planekonomi i en fin kombination. Vart sjunde år upplöstes lån och marken fick ligga i träda. Det 49:e året var jubelår och släkten fick tillbaka sin mark. Detta system säkerställde att även om föräldragenerationen misslyckats ekonomiskt, så skedde en återställning. Barn och barnbarn blev inte lidande på grund av den tidigare generationens misstag. När det närmade sig det sjunde året var därför få villiga att låna ut, eftersom risken var stor att man inte fick tillbaka sina pengar. Detta är bakgrunden till Jesu uttalande som visar att girighet inte får ligga bakom ett beslut att neka någon ett lån eller hjälp.]

6 (av 7) Älska inte bara dina vänner utan även dina fiender

(Luk 6:27-28; 6:32-36)

43 ”Ni har hört det sägas [hört fariséernas utläggning av budet i 3 Mos 19:18]:

’Du ska älska din nästa (din medmänniska) och hata din fiende.’

[Den sista delen, ’hata din fiende’, finns inte med i Tredje Moseboken. Detta var ett tillägg av de striktare fariséerna inom Shammaiskolan. Man antog att budet ’älska din nästa som dig själv’ automatiskt innebar att man skulle hata sin fiende.]

44 Men jag säger er [och fullkomnar betydelsen]: Älska era fiender [visa alltid dem som är öppet fientliga osjälvisk och utgivande kärlek] och be för dem som förföljer er. [Ords 25:21; Luk 6:27; Rom 12:14, 20] 45 Då visar ni att ni är er himmelske Faders barn, för han låter sin sol gå upp över både onda och goda, och låter regnet falla över både rättfärdiga och orättfärdiga.

46 Om ni älskar dem som älskar er, ska det ge er en belöning?

Gör inte tullindrivarna (publikanerna) likadant?

[De judar som allierat sig med romarna för att driva in skatt och tull av sina landsmän var bland de mest föraktade. De utnyttjade också ofta sin position för egen vinning.]

47 Om ni bara hälsar på era bröder (med respekt och vördnad), vad är det som är speciellt med det?

Gör inte hedningar likadant?

7 (av 7) Bli fullkomliga

48 Ni ska därför bli fullkomliga (helhjärtade, göras fullkomliga, mogna), på samma sätt som er himmelske Fader är fullkomlig.” [3 Mos 19:2; 5 Mos 18:13]

[Denna sista mening sammanfattar alla tidigare sex punkter. Gud är fullkomlig och han kräver fullkomlighet. Jesus höjer inte ribban för att sålla bort dem som inte duger. Han gör det för att vi ska inse att vi inte klarar det utan hans nåd. Författaren C. S. Lewis sammanfattar detta fint i boken ”Kan man vara kristen?” där han skriver: ”Ingen människa vet hur dålig hon är, förrän hon gjort mycket allvarliga försök att bli god.”]

6

Om goda gärningar

1 [Jesus fortsätter att undervisa folkskaran och lärjungarna, se Matt 5:1:] ”Var på er vakt (tänk på detta)! När ni gör goda gärningar [praktiserar rättfärdighet som bl.a. innebär att ge, be och fasta], gör det inte för att bli sedda av människor. Om ni gör det [om det är ert motiv] har ni ingen lön [belöning att vänta] hos er Fader som är i himlarna.” [Denna vers motsäger inte Matt 5:16, eftersom motivet där är att ge Gud äran.]

1 (av 3) Ge gåvor av rätt motiv

2 ”Därför, när du ger en gåva (allmosa – gr. eleemosune; när du av medkänsla vill utöva välgörenhet; ger till de fattiga), ska du inte basunera ut det så (just på det sätt) som de skenheliga (hycklarna) gör [dvs. de som låtsas och bara utför ett skådespel] i synagogorna och på gatorna för att bli uppmärksammade (lovordade, prisade) av människor. Jag säger er sanningen: De har fått ut sin lön. 3 Nej, när du ger en gåva (allmosa) [när du i medkänsla utövar välgörenhet] – låt [då] inte din vänstra hand veta vad den högra gör, 4 [detta] så att din gåva (allmosa) får vara i det fördolda [att din medkänsla alltid får möjlighet att ske och verka invärtes i det hemliga – gr. kryptos]. Då ska din Fader, som ser [han som alltid är vaksam på vad som finns och sker] i det fördolda, [öppet] belöna (gottgöra) dig.”

[Samma avslutande fras återkommer efter undervisningen om bön och fasta i vers 6 och snarlikt i vers 18. Vissa handskrifter har ytterligare några ord en to phanero (i det synliga) på alla dess tre ställen.]

2 (av 3) Om enskild bön

(Mark 11:25; Luk 11:2-4)

5 ”Och när ni ber (vill be) [tillbe, umgås och samtala med Gud] ska ni inte vara som de skenheliga (hycklarna – dvs. de som låtsas och bara utför ett skådespel). För de älskar (har en stark vänskapskärlek till) att stå och be i synagogan och i gathörnen för att synas inför [imponera på] människor. Jag säger er sanningen: De har fått ut sin lön. 6 Nej, när du ber (vill be) [umgås med Gud, se vers 5], gå [då] in i din kammare (ditt mest privata rum; din skattkammare), stäng din dörr och be sedan till din Fader som är i det fördolda. Då ska din Fader, som ser [han som alltid är vaksam på vad som finns och sker] i det fördolda (gr. krypto), [öppet] belöna (gottgöra) dig.”

[Det grekiska ordet proseuchomai beskriver bön som tillbedjan, hängivenhet och förtrolighet med Gud, se vers 5, 6, 7 och 9. Här talar Jesus specifikt om enskild bön och hjärtats inställning, men det utesluter inte gemensam bön, se Matt 14:19; 15:36; Apg 1:24; 3:1; 4:24-30. Vanligtvis bad man i det övre rummet eller på taket, se Apg 1:13; 10:9. Här används ett speciellt ord för kammare, gr. tameion. Det beskriver ett inre rum där de mest värdefulla tillgångarna förvarades, se Luk 12:3, 24. Ordet är besläktat med verbet temno som ordagrant betyder ”att dela/fördela” och skulle kunna tolkas som att varor och tillgångar fördelas och distribueras från ett förråd. Jesus antyder att i bönen förmedlas himmelska skatter och rikedomar till bedjaren.]

7 Men när ni ber ska ni inte rabbla tomma (upprepa innehållslösa) ord som hedningarna gör, för de tror (tänker, anser, antar) att de på grund av sin mångordighet [sitt ordflöde och myckna prat] ska bli bönhörda. 8 Likna inte (ta inte efter; var inte som) dem, för er Fader vet (har sett) vad ni behöver innan ni frågar honom om det.

[I vers 7 används det ovanliga grekiska ordet battologeo, där den sista delen av ordet utgörs av logos (ord, resonemang). Batto kan härledas till namnet Battus som skulle kunna syfta på kungen från Kyrene (som lär ha stammat) eller en författare som var känd för sina långa och uttråkande dikter. Betydelsen är dock hjärtlösa mekaniska böner som repeteras om och om igen.]

9 Be därför så här:

[Eftersom det i vers 5-6 talas om den personliga relationen och i vers 7-8 om att inte rabbla böner, är bönen som nu följer en ”mall”, dvs. en mönsterbild för hur vi kan be. Jesus erbjuder sina lärjungar att i förtrolighet närma sig Fadern, bekänna hans storhet och därefter lägga fram de mänskliga behoven. Det är enkla och ärliga böner som utgår från hjärtat som rör vid Faderns hjärta.]

______

Vår Fader,

som är i himlarna!

Låt ditt namn bli helgat (helgat vare ditt namn). [5 Mos 4:39]

10 Låt ditt rike komma (kom/etablera ditt kungarike)!

Låt din vilja ske (ske din vilja),

såsom i himlen,

så också på jorden.

[Vers 9-10 är en kiasm som ramas in av två fraser med himlarna/himmel. Centralt finns tre verb, två passiva imperativ omgärdar ett aktivt imperativ. Den centrala frasen är ordagrant: ”Kom riket ditt”. Bönen rör sig från himlarna till jorden. Pluralformen i vers 9 beskriver Gud som hela universums Gud, se 2 Kor 12:2-4. Den bokstavliga innebörden av roten pa i grekiska ordet för Fader, pater, är någon som ger näring, beskyddar och uppehåller, se även Gal 4:6. Gr. hagiazo innebär att heliggöra och avskilja som speciellt och dyrbart – dvs. att vörda Guds namn som betecknar allt han är och står för. Guds rike, där Jesus är den Smorde Konungen, består av rättfärdighet, frid och glädje, se Rom 14:17. Här på jorden har vi människor fått auktoritet att råda – i himlen sker Guds önskade vilja fullt ut.]

11 Ge oss i dag vårt dagliga [fysiska och andliga] bröd.

[Det grekiska adjektivet epiousios (som beskriver brödet) förekommer bara i Herrens bön. Förutom ”dagliga” kan det även avse ”morgondagliga” eller hänvisa till mängd, som i den syriska översättningen Peshitta där det står: ”det bröd vi behöver”. Vår himmelske Fader är källan till vårt levebröd, se 2 Mos 16:21; Ps 78:24; Ords 30:8; Matt 4:4; Joh 6:27, 35, 58; Jak 4:3.]

12 Och förlåt oss [lös oss från] våra skulder (gr. opheilema),

som också vi har förlåtit dem som står i skuld till oss (ordagrant: som också vi löste våra gäldenärer).

[Att förlåta (gr. aphiemi) innebär att sända bort, släppa iväg, avstå ifrån och efterskänka. Det är Gud som förlåter först, men för att den förlåtelsen ska vara bestående, kan vi inte bära på oförrätter mot andra människor. Detta förtydligas i en kommentar direkt efter bönen i vers 14.]

13 Och för oss inte in i frestelse (prövning),

utan rädda oss (ryck/dra oss in till dig; befria oss) från den onde (det onda).

[Grekiska peirasmos har en bred betydelse av både prövning och frestelse. Den nyansskillnad som finns mellan de svenska orden finns inte i grekiskan. Gud själv frestar ingen, utan det är den onde och vårt kött som frestar oss att synda, se Matt 26:41; Jak 1:13-14. Det är därför vi behöver vara bedjande. Däremot kan Anden föra oss in i situationer där vår tro prövas, se Luk 4:1-2.]

[Senare handskrifter har en lovprisande avslutning som har likheter med 1 Krön 29:11.]

För ditt är riket och makten och äran i evighet. Amen.

______

14 [Jesus utlägger vers 12 om förlåtelsens avgörande betydelse:]

För om ni skulle förlåta människorna deras överträdelser (felsteg, förbrytelser – gr. paraptoma)

ska också er himmelske Fader förlåta er,

15 men om ni inte skulle förlåta människorna,

ska inte heller er Fader förlåta [er] era överträdelser (felsteg, förbrytelser).

[I vers 14-15 används inte ”skulder” som i vers 12, utan ett ord vars verbform har betydelsen: ”att falla vid sidan om”. Människors överträdelser (medvetna eller omedvetna) är felsteg som gör att de faller från att göra det som är rätt enligt Guds bud. Om vi ber Gud efterskänka våra skulder (vers 12), men samtidigt vägrar att släppa andras felsteg och förbrytelser, blir konsekvensen att Gud inte kan lösa oss från vår skuld eller förlåta våra felsteg, se Matt 18:23-35; Mark 11:25.]

3 (av 3) Rätt fasta

16 ”Och när ni fastar [under tider då ni väljer att fasta], var [då] inte som hycklarna [de skenheliga som bara agerar som skådespelare]. För de ser dystra ut och vanställer sitt utseende för att visa människorna att de fastar. Jag säger er sanningen: De har fått ut sin lön. 17 Nej, när du fastar, smörj [då] in ditt huvud [med olivolja] och tvätta ditt ansikte [uppträd som vanligt] 18 så att du inte visar [inför] människorna att du fastar, utan [bara inför] din Fader som är i det fördolda (osynliga – gr. kryphaios). Då ska din Fader, som ser [han som alltid är vaksam på vad som finns och sker] i det fördolda (osynliga), [öppet] belöna (gottgöra) dig.”

[Rättrogna judar fastade två dagar i veckan, måndag och torsdag. Att inte smörja sig var ett yttre sätt att visa sorg, se Dan 10:3. Att smörja olja på huvudet för tankarna till glädje och fest (Ps 23:5) – Guds närvaro är inbjudande och glädjefylld, se Ps 16:11. Förmaningarna i dessa verser riktar sig mot den dystra inställningen till fastan och motivet att ”visa” det inför människorna (som här främst syftar på icke-troende). Här finns inget förbud att prata med andra troende om bön och fasta. Tvärtom – den första församlingen bad och fastade tillsammans inför viktiga beslut, se Apg 13:2-3; 14:23.]

Var helhjärtade för Guds rike!

(Luk 11:34-36; 16:13; 12:22-34)

19 ”Samla er inte skatter (dyrbarheter; förrådshus med rikedomar) [här] på jorden,

där mal och rost [alltjämt] förstör och där tjuvar [ständigt] bryter sig in och stjäl,

20 utan samla er skatter i himlen,

där varken mal eller rost förstör och där tjuvar inte bryter sig in eller stjäl.

21 [Nu vänder Jesus sig direkt till var och en:]

För där din skatt [det du värderar högst] är, där kommer också ditt hjärta att vara.

[Det var vanligt att man byggde förrådsbyggnader för att magasinera ägodelar som utgjorde investeringar inför framtiden. Ofta bestod dessa av dyrbara kläder (som mal förstörde) och konstföremål i metall (som rostade). I grekiskan är det en ordlek i vers 19-20 – verbet för att samla, thesaurizo, delar samma rot som substantivet för skatt/skatter, thesauros. På svenska skulle detta kunna åskådliggöras så här: ”Samla er inte samlingar här på jorden, utan samla er samlingar i himlen.”]

22 Kroppens lampa (ljuskälla) är ögat. [Ögat speglar hjärtats inställning.]

Om ditt öga är friskt (ogrumlat, fokuserat, generöst)

så får hela din kropp ljus.

[I ett rent hjärta med rena motiv flödar Guds ljus på alla områden, se Ef 1:18. Ordet friskt kan också betyda generöst, se Jak 1:5. Det står i kontrast till ett ”sjukt” öga i nästa vers. Ett friskt öga är generöst mot andra. Ordet friskt betyder också ogrumlat och fokuserat. Eftersom vers 24 talar om att det inte går att tjäna två herrar, handlar det om att helhjärtat tjäna Gud.]

23 Om ditt öga däremot är sjukt (ont, avundsjukt)

blir det mörkt i hela din kropp.

Om nu ljuset inom dig är förmörkat,

hur djupt är då inte mörkret!

[Ordet sjukt (g. poneros) betyder något som är fördärvat och värdelöst, men har även betydelsen ondska och avundsjuka, se Matt 20:15. Den som ser ”generöst” på vad andra har och har blicken fäst på Gud blir själv tillfreds och tacksam över vad han faktiskt har, medan den som är självisk och tittar ”avundsjukt” på andra förbittrar sitt inre.]

24 Ingen kan tjäna två herrar.

Antingen kommer han att hata den ene

och älska den andre

eller hålla sig till (vara nära) den ene

och förakta (inte prioritera) den andre.

Ni kan inte tjäna både Gud och mammon (förrädiska rikedomar, pengar, förmögenhet).

[Det kiastiska mönstret i vers 24 gör att versens centrum och betoning är att älska och hålla fast vid Gud. Det är grunden för att tjäna honom.]

25 På grund (som en följd) av detta [att man inte klarar av att tjäna både Gud och mammon, se vers 24] säger jag er: Oroa (bekymra) er inte [”gå inte i bitar” – stressa inte upp er] för ert liv, vad ni ska äta eller vad ni ska dricka, inte heller för er kropp, vad ni ska klä er med. Är inte livet mer än maten och kroppen mer än kläderna? [Fil 4:6]

26 Se (titta noggrant) på himlens fåglar! De sår inte, skördar inte och samlar inte i lador, ändå föder er himmelske Fader dem ständigt. Är inte ni mycket mer värda än de?

[Även om fåglarna inte sår och skördar är de inte overksamma. De sjunger och lovprisar Gud, samlar mat och bygger bon. Slutsatsen är att om Gud upprätthåller fåglarna i sin skapelse, hur mycket mer ska han inte då försörja sina älskade barn.]

27 Vem av er kan genom att oroa (bekymra) sig lägga en enda aln till sin livslängd (längd)?

[En aln (gr. pechus) användes främst för att mäta längd men även tid. Den romerska alnen motsvarade 45 cm och ungefär som en mans underarm; avståndet mellan armbågen och långfingret. Tidsmåttet var inte helt definierat, men det beskrev en kort tid. Det kunde syfta på det korta ögonblick det tog att ta ett steg och röra sig framåt en aln. I förhållande till år kunde en pechys motsvara en timme eller en dag. Slutsatsen är att oro inte kan förlänga livet ens ett enda steg på vår livsvandring: några sekunder, timmar eller dagar. Oro kan inte heller göra stor förändring som att öka vår längd med en halvmeter.

Det finns även en koppling till nästa vers som Jesu åhörare kände till. Den som vevar upp garn som spunnits gör det mellan pekfingret och tummen och runt armbågen, vilket motsvarar en aln.]

28 När det kommer till kläder, varför oroar ni er? Studera (undersök noga, lär av) liljorna (de vilda blommorna) på marken, hur de växer. De arbetar inte (sliter inte hårt på gränsen till utmattning) eller spinner. 29 Jag säger er att inte ens Salomo i all sin prakt (härlighet) var klädd som en av dem. 30 Om nu Gud klär gräset på marken, som i dag grönskar och i morgon kastas i ugnen, hur mycket mer skulle han då inte klä er? Så liten (kortvarig) tro (trofasthet, förtröstan) ni har!

31 Oroa er därför inte (gör er inte bekymmer) och säg: ’Vad ska vi äta?’ eller ’Vad ska vi dricka?’ eller ’Vilka kläder ska vi ta på oss?’ 32 Allt detta jagar (strävar, frågar) ju hedningarna efter, och er himmelske Fader vet [verkligen] att ni behöver allt detta. 33 Nej, sök först (längta, fråga och sträva främst efter) hans rike (kungarike, styre) [Guds rike] och hans rättfärdighet (rätt, rättvisa), så ska allt detta [andra – mat, dryck och kläder också, se vers 31] ytterligare ges (förökas; läggas till) åt er. [Guds rike är rättfärdighet, frid och glädje i den helige Ande, inte mat och dryck, dvs. det består inte i det yttre, se Rom 14:17.]

34 Oroa er därför inte (gör er alltså inte bekymmer) för morgondagen, för morgondagen får själv bära sin oro (bekymra sig; kommer att ta hand om sig själv). Var dag har nog av sin egen plåga (ondska, elakhet, svårighet – gr. kakia; ordagrant: tillräcklig för dagen är dess ondska).”

7

Var inte för snabb att kritisera andra

(Luk 6:37-42)

1 [Jesus fortsätter att undervisa:] ”Döm (kritisera, förtala) inte andra, så blir du själv inte dömd. [Döm inte över andra människors motiv och yttre sätt, hur de ger, ber och fastar som det talats om i föregående kapitel.] 2 För med den dom som ni dömer andra ska ni själva dömas, och med det mått (den standard) ni mäter med, ska det mätas upp åt er.

3 Varför fokuserar du på flisan (stickan, sågspånet, kornet) i din broders öga, utan att ens fundera på (vara medveten om) bjälken i ditt eget öga? 4 Hur kan du säga till din broder: ’Låt mig ta bort flisan (stickan, sågspånet, kornet) ur ditt öga,’ du som har en bjälke i ditt eget öga? 5 Du skenhelige (som bara spelar ett skådespel för andra), ta först bort bjälken ur ditt eget öga, sedan kan du se klart och ta ut flisan (stickan, sågspånet, kornet) ur din broders öga.”

[Det grekiska ordet för att döma, krino, kan användas både i positiv och negativ betydelse. Paulus gör det klart i 1 Kor 5:12-13 att det inte är vår sak att döma dem som inte är med i församlingen – de behöver få höra evangeliet! Däremot uppmanas vi bedöma: oss själva (1 Kor 11:31), falska profeters frukt (Matt 7:15-23), det som predikas (Rom 16:17-18), profetiska ord (1 Thess 5:19-22), en församlingsledares kvalifikationer (1 Tim 3:1-7) och en kristen som syndar mot dig (Matt 18:15-20). Jesus säger i Joh 7:24: ”Döm inte efter skenet, utan döm rättvist.” Vi ska döma/bedöma, men inte ytligt eller förhastat!]

6 ”Ge inte det som är heligt [offerkött helgat och avskilt till Gud] åt vildhundarna. Kasta inte era pärlor till (framför) svinen. De [svinen] trampar ner pärlorna och [hundarna] vänder sig om och sliter sönder er.”

[Offerköttet i templet var helgat åt Gud och tillhörde honom. I Bibeln är hundar ofta en bild på hedningar. I detta sammanhang handlar ”inte ge det som är heligt” om att inte döma och påpeka vad som är heligt för någon som inte förstår att uppskatta värdet av det.

Till skillnad från offerköttet som var helgat åt Gud så syftar ”era pärlor” på något mer personligt, troligtvis våra innersta drömmar och tankar. I Bibeln är svin ofta en bild på något som är orent. I Ords 11:22 liknas hånfulla, omdömeslösa personer vid svin. Slutsatsen är att vara varsam med vem man delar sitt hjärtas innersta tankar och drömmar med.]

Uthållig bön ger resultat

(Luk 11:9-13)

7 ”Be [fråga gång på gång], så ska det ges åt (tilldelas) er.

Sök [leta och undersök gång på gång], så ska ni finna.

Bulta [knacka gång på gång], så ska det öppnas för er.

8 För var och en som ber [och fortsätter att fråga], han får [tar villigt och aktivt emot],

och den som söker [och fortsätter att leta och undersöka], han finner [alltid mer],

och för den som bultar [och fortsätter att knacka] ska det öppnas (öppnas upp).

[Utifrån parallellstället i Lukas (Luk 11:5-13) vet vi att Jesus just har berättat en liknelse om hur självklart det är att en vän kommer att öppna dörren, även om du knackar på mitt i natten och frågar efter bröd. Vers 7–8 har vardera sex verb symmetriskt uppställda i tripletter. Den aktiva presensformen (fortsätt be, sök och bulta) visar att det handlar om uthållig bön. Passivformen i futurum (ska ges och ska öppnas) i vers 7 ramar in och indikerar att Gud är subjektet, dvs. han är den som kommer att ge bönesvar och han är den som kommer att öppna upp dörrar. Det förstärks av att sista verbet i vers 8 också är i passiv form. De grekiska orden för att finna och att öppna används i båda verserna, däremot skiljer sig orden åt i slutet på första strofen i varje vers: i vers 7 står ordet för att ge/tilldela (didomi), medan vers 8 har ordet för att få och ta emot (lambano). Verbformerna visar att det som blir givet (i passiv form) här uppmanas att villigt tas emot (i aktiv form). Se även Jak 4:8.]

9 Finns det någon bland er som ger sin son en sten när han ber om bröd, 10 eller ger honom en orm när han frågar efter en fisk?

11 Om nu ni som är onda (dåliga, korrupta; moraliskt fördärvade) [är fulla av själslig smärta och press – som följer på all möda] förstår (har förstått) att ge era barn goda (bra) [nyttiga och glädjefyllda] gåvor, hur mycket mer ska då inte er Fader i himlarna ge det som är gott åt dem som [ständigt, gång på gång] ber (frågar) honom!

Välj livets väg!

(Luk 6:31; Luk 13:24)

12 Därför [eftersom er Fader i himlarna är god och generös, se vers 11]:

Allt vad ni vill att människorna ska göra för er,

det ska ni också göra för dem.

För detta är [summan av] undervisningen [Moseböckerna – Torah] och profeterna.

[Denna vers har kommit att kallas ’den gyllene regeln’ och är en parafras av 3 Mos 19:18 som Jesus kallar det näst största budet, se Matt 22:39. De som lyssnade till Jesu Bergspredikan måste ha känt till den store rabbinen Hillel som en generation före Jesu tid sammanfattat Moseböckernas undervisning med orden: ’Gör inte mot din nästa vad du själv hatar. Detta är hela Torah – resten är kommentarer.’ Till skillnad från Hillels, Isokrates (436-338 f.Kr.) och andra grekiska retorikers versioner av den gyllene regeln, innehåller Jesu uppmaning inte något förbud. Det är stor skillnad mellan att undvika att göra ont och att aktivt sätta sig in i en annan människas situation och göra gott! Den gyllene regeln tvingar oss att handla och ställa oss frågan: ’Hur skulle jag själv vilja bli bemött?’]

13 Gå in genom den trånga porten.

För bred (vid; formbar, föränderlig) är den port

och rymlig [som ett brett landområde utan fasta gränser]

den väg som leder till fördärvet,

och många är de som går in genom den.

14 För trång är den port

och smal (hoppressad) [av det tryck som självförsakelse innebär, se Apg 14:22]

den väg som leder till livet [Guds rika och eviga liv],

och det är få som finner den (söker och upptäcker den).”

[Det krävs ingen ansträngning för att leva på världens sätt, men fostran och träning för att gå på Guds väg, se 2 Mos 18:20; 5 Mos 30:16; Ords 22:6; Ps 1:1-2, 6; 2 Tim 3:10. Ordet för port som används här i vers 13-14 är gr. pyle. Det beskriver huvudporten in till en stad eller rike, se Luk 7:12; Matt 16:18.]

Frukten avslöjar om trädet är gott eller ont

(Matt 12:33; Luk 6:43-45)

15 ”Var ständigt på vakt mot falska profeter [människor som säger sig tala inspirerat av Gud och föra hans talan, men inte gör det]. De kommer till er klädda som lamm [i fromma yttre uttryckssätt], men i sitt inre är de rovlystna vargar [hungriga efter att plundra och förgöra]. 16 På deras frukt ska ni klart och tydligt känna igen dem.

Man plockar väl inte

vindruvor från törnbuskar

eller

fikon från vilda tistlar?

[Ordet för törnbuskar (gr. akantha) kommer från ordet för extremer (gr. akmen) och beskriver något som dras till den yttersta punkten, som en spets eller tagg. Symboliskt kan det syfta på läror som ensidigt bara betonar en sanning. Tistlar är ett ogräs som bränner och sticker, och vars karaktär är att tränga undan andra plantor. Törne och tistel beskriver bildligt de falska profeternas tal och sätt.]

17 På samma sätt bär ett friskt träd god (vacker, hälsosam) frukt, medan ett sjukt (murket) träd bär dålig (rutten, ond) frukt. 18 Ett friskt träd kan inte bära dålig frukt, inte heller kan ett sjukt träd bära god frukt. 19 Varje träd som inte bär god frukt huggs ner och kastas i elden. 20 Alltså, ni ska klart och tydligt känna igen dem [de falska profeterna] på deras frukt.

21 Inte alla som säger (har för vana att säga) till mig: ’Herre, Herre’ [upprepningen visar på ett tydligt ställningstagande för Jesus], ska komma in i himmelriket (himlarnas kungarike), utan den som gör (har för vana att utföra) min himmelske Faders vilja. 22 På den dagen [vid tidens slut då Jesus ska döma alla människor] ska många [de falska profeterna, se vers 15] säga till mig:

’Herre, Herre,

[Upprepningen indikerar att man verkligen trodde att man gjorde Guds vilja.]

har vi inte profeterat (predikat, talat inspirerat)

med ditt namn,

och drivit ut demoner

med ditt namn

och gjort många kraftgärningar (under, mäktiga gärningar)

med ditt namn?’

23 Då ska jag öppet säga till dem:

’Jag har aldrig känt (hade ingen personlig relation med) er, gå bort från mig, ni som agerar laglöst [syndar – som avvisar och byter ut Guds lag mot er egen].’

[Det är möjligt att göra rätt saker och bygga en kristen verksamhet utan att känna Jesus. Relationen till Jesus, klippan, måste vara grunden i allt en kristen gör.]

Bygg ditt liv på klippan Jesus – inte på det jordiska och mänskliga

(Luk 6:47-49)

24 Den (var och en) som därför hör [aktivt lyssnar till] dessa mina ord och gör [aktivt handlar] efter dem kan liknas vid en förståndig (klok, insiktsfull) man som byggde sitt hus på klippan. [Ords 9:1; 24:3]

25 Slagregnet kom [ovanifrån]

och vattenfloden kom [underifrån med översvämning]

och vindarna blåste

och slog mot huset [som blev ansatt från alla håll] –

ändå föll det inte, för det hade grundats på (var byggt på) klippan.

26 Den (var och en) som hör [aktivt lyssnar till] dessa mina ord men inte gör [aktivt handlar] efter dem kan liknas vid en dåraktig (trögtänkt, likgiltig) man [utan grepp om verkligheten] som byggde sitt hus på sanden.

27 Slagregnet kom [ovanifrån]

och vattenfloden kom [underifrån med översvämning]

och vindarna blåste

och slog mot huset [som blev ansatt från alla håll] –

och det föll, och dess fall var stort [ljudligt, överraskande – det föll ihop med ett stort brak].”

[Intill platsen för Bergspredikan ligger dalgången Wadi Amud. Den sträcker sig från den högt belägna staden Safed ner till Galileiska sjön, en nivåskillnad på över 1 000 meter. Största delen av året är flodbädden torrlagd men efter kraftiga skyfall fylls den med forsande vatten. Åhörarna kunde säkert föreställa sig de två husprojekten med ett hus högt upp på en klippavsats och det andra nere på sanden i flodbädden. De såg inom sig vinterstormarna med regn, den forsande vårfloden och vindarna som slet sönder huset på sanden och svepte bort det. Sanden symboliserar ofta det som är föränderligt, mänskliga åsikter och läror. Samma stormar – prövningar på alla livets områden – slår mot både den rättfärdige och den orättfärdige. Skillnaden är att den vise inte bara hör, utan också gör det Jesus lär, se också vers 21-23. Den som väljer att bygga sitt liv och sin tjänst på Jesus, har en stadig grund både i detta liv och i evigheten.]

28 När Jesus hade avslutat detta tal [hela Bergspredikan, Matt 5-7] häpnade folket över hans undervisning (de fick ett plötsligt uppvaknande, hela deras tidigare begreppsvärld utmanades), 29 för han undervisade som en som hade auktoritet och inte som deras skriftlärda [som mestadels citerade andra rabbiner].

8

Jesus har makt över sjukdomar

1 När han kommit ner från berget följde stora folkskaror honom.

[I följande sektion fram till Matt 9:35 presenterar Matteus nio berättelser som visar på Jesu kraft. De är ordnade i grupper om tre, och mellan dem sektioner som handlar om lärjungaskap.]

1 (av 3) En spetälsk blir ren

(Mark 1:40-45; Luk 5:12-14)

2 Plötsligt kom en spetälsk (ordet beskriver ett flertal olika hudsjukdomar) fram och föll ner (på sina knän med huvudet mot marken) i tillbedjan inför honom och sa: ”Herre, om du vill (önskar, har en längtan), så kan du rena mig.”

[De som hade denna typ av sjukdom var utestängda från samhället och levde i kolonier utanför städerna. Judarna undvek kontakt eftersom man då blev oren, se 3 Mos 5:3. Det grekiska ordet lepra är en generell term för olika sorters hudsjukdomar som sprider sig. De flesta bibelforskare anser att det inte är den spetälska som finns i dag som även kallas lepra, eller Hansens sjukdom. Anledningen till att det ofta översätts till spetälska är att båda sjukdomarna påverkar huden. Eftersom sjukdomen var obotlig och smittsam betraktades den också som en symbol för synd, se t.ex. 4 Mos 12:10.]

3 Då räckte Jesus ut handen och rörde vid honom och sa: ”Det vill jag (det önskar jag av hela mitt hjärta). Bli fri (ren).” På en gång blev han fri (renad) från sin spetälska.

4 Jesus sa till honom: ”Se till att du inte berättar detta för någon, men gå och visa upp dig för prästen och frambär den offergåva som Mose har föreskrivit [för ditt helande, se 3 Mos 14:1-32], som ett vittnesbörd för dem.”

[Detta är det första av flera tillfällen där Jesus uppmanar den som blivit helad att inte berätta detta, se Matt 9:30; 12:16; 16:20; 17:9. Här är troligtvis anledningen att mannen ska följa lagen. En annan orsak är att uppmärksamheten kring undren skulle leda till att folket ville göra Jesus till kung med våld, se Joh 6:15. Det sker vid flera tillfällen och tvingar honom att dra sig undan till öde platser, se Matt 12:15; 15:21.]

2 (av 3) En officers tjänare botas

(Luk 7:1-10; 13:28-29)

[I Lukas längre beskrivning av samma händelse, som använder 186 ord jämfört med Matteus 124 ord, framgår att officeren inte direkt talar med Jesus utan använder sig av budbärare, se Luk 7:1-10. Matteus förenklar på samma sätt som vi gör än i dag, då vi säger att en högt uppsatt person för samtal med någon, utan att nämna de sändebud och tolkar som är närvarande.]

5 När Jesus var på väg in i Kapernaum, kom en romersk officer (centurion, ledare för åttio soldater) fram till honom och bad om hjälp: 6 ”Herre, min tjänare ligger förlamad hemma i huset och har enorma (olidliga) smärtor.”

7 Jesus sa till honom: ”Jag kommer och helar honom.”

8 Den romerska officeren svarade: ”Herre, jag är inte värdig att du kommer under mitt tak, men säg bara ett ord, så blir min tjänare frisk (helt fri, återställd). 9 Jag är själv en man som [dagligen] står under andras befäl och har soldater under mig. Om jag säger: ’Gå!’ till en av dem så går han, eller till en annan: ’Kom!’ så kommer han, och om jag säger till min tjänare: ’Gör detta!’ så gör han det.”

10 När Jesus hörde detta förundrade han sig [Jesus förvånas och slås med häpnad] och sa till dem som följde honom: ”Jag säger er sanningen (sannerligen, amen), jag har inte funnit (mött/träffat på) [en] sådan stor (omfattande) tro hos (nära intill – gr. para) någon i Israel. 11 Jag säger er: Många ska komma från öster och väster [hedningar från jordens alla hörn] och sitta ner med Abraham, Isak och Jakob i himmelriket (himlarnas kungarike). 12 Men kungens barn ska bli utkastade i mörkret utanför. Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordet beskriver att man rent fysiskt skakar av smärta).”

13 Jesus sa till den romerska officeren: ”Gå, det ska bli som du tror.” I samma ögonblick blev hans tjänare helt frisk (fri, botad).

3 (av 3) Petrus svärmor och andra sjuka botas

(Mark 1:29-34; Luk 4:38-41)

[Följande händelse utspelar sig en lördag, efter gudstjänsten i synagogan, se Mark 1:29. Jesus hade sin bas i Petrus hus i Kapernaum under sin verksamma tid i Galileen. I huset bodde även Petrus fru, hans svärmor och hans bror Andreas. Petrus hustru följde med på hans senare resor, se 1 Kor 9:5. Det hebreiska namnet på Kapernaum är Kfar Nachum. Det är samma namn som profeten Nahum. Betydelsen är ”Nahums by” eller mer ordagrant ”tröstens by”.]

14 När Jesus kom in i Petrus hus, fick han se Petrus svärmor ligga till sängs i feber. [Troligtvis led hon av malaria, se Lukas mer detaljerade beskrivning i Luk 4:38.] 15 Då rörde han vid hennes hand och febern lämnade henne. Hon stod upp och började betjäna honom (tillaga och servera mat).

[I Mark 1:31 står det att hon betjänade ”dem”. Hon fick ett övernaturligt snabbt tillfrisknande och började servera mat till alla där och speciellt till den som helat henne, vilket Matteus fokuserar på här.]

16 När det hade blivit kväll förde man dit många som var under demoniskt inflytande (demoniserade, plågade och ansatta av demoner). Jesus drev ut andarna med ett ord (genom att tala till dem) och alla som var sjuka blev också helade. [Det grekiska ordet för ”helade” är therapeuo, det beskriver en gradvis förbättring som leder till fullständigt helande. Här blir människorna helade på en gång, medan vid andra tillfällen kan det ta en viss tid, se Mark 8:22-26.] 17 Detta skedde för att det som var sagt genom profeten Jesaja [Jes 53:4] skulle uppfyllas:

”Han tog på sig våra svagheter (sjukdomar, begränsningar)

och våra sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar) bar han.”

Lärjungaskapets krav

(Luk 9:57-62)

18 Jesus såg att en stor skara människor hade samlats omkring honom och han gav order om att fara över till andra sidan [av sjön].

19 En [ensam] skriftlärd kom fram och sa till honom [medan de var på väg att ge sig av]: ”Lärare (gr. didaskalos), jag vill följa dig, vart du än går.” 20 Då svarade Jesus honom: ”Rävarna har lyor och himlens fåglar har bon, men Människosonen har inget att vila huvudet mot.” [Jesus hade ett hem i Kapernaum, även om det inte var hans eget. På ett djupare plan handlar det om att vårt egentliga medborgarskap inte är här på jorden utan i himlen, se Fil 3:20.]

21 En annan av hans lärjungar sa till honom: ”Herre, låt mig först gå och begrava min far.” [Det är inte förrän i Matt 10:2-4 som de tolv lärjungarna utses, så detta är antagligen inte någon av dem, utan någon som visade visst intresse i att följa Jesus.] 22 Då svarade Jesus honom: ”Följ mig och låt de döda [de som fortfarande lever, men är andligt döda i sin synd] begrava de döda [de som har dött fysiskt och är på väg att begravas].”

[Den judiska begravningen skedde i två steg. Så fort som möjligt, helst samma dag, begravdes den döde i en gravkammare. Familjen höll sedan en sju dagars sorgeperiod, följt av trettio dagar av mindre intensiv sorg. Ett år senare då kroppen ruttnat ansvarade den äldste sonen för att flytta benen från gravkammaren till en benkista. Det är ytterst osannolikt att den här mannen skulle lämna familjen de få timmarna innan hans far var begravd eller ens samma vecka för att lyssna på Jesus, se vers 18. Händelsen inträffar i stället någon gång efter den första begravningen. Vad mannen egentligen säger är att han ber om uppskov på kanske upp till elva månader innan han tänker följa Jesus.

Genom att upprepa samma ord, ”död”, en s.k. antanaclasis, så betonar Jesus att den som är andligt död är lika död som den som är fysiskt död. Utan frälsning är det ofrånkomligt att den andliga döden följs av fysisk död, medan den som är levande i sin ande har ett liv även efter den fysiska döden.]

Jesus har makt över Satan

1 (av 3) Jesus har makt över stormen

(Mark 4:35-41; Luk 8:22-25)

[De tre miraklerna i 8:23-9:8 visar på Jesu kraft över stormar, demoner och sjukdom.]

23 Jesus steg i båten (en större båt) och hans lärjungar följde honom. 24 Plötsligt uppstod en våldsam storm (ordagrant ”jordbävning”, betonar att det var en okontrollerbar kraft) på sjön, så att vågorna slog över båten. Trots detta sov Jesus. 25 De gick fram till honom och sa: ”Rädda oss nu på en gång, vi går under.”

26 Han sa till dem: ”Varför är ni rädda? Vilken liten (kortvarig) tro ni har!” Sedan reste han sig och talade strängt till vindarna och sjön, och det blev helt (fullständigt) lugnt. 27 Männen [lärjungarna i båten, och andra människor i andra båtar, se Mark 4:36] sa förundrat: ”Vem är han (varifrån kommer han, vad är det för människa)? Till och med vindarna och sjön lyder honom!”

[Galileiska sjön är omgiven av berg och ligger tvåhundra meter under havsytan. Vid rätt omständigheter i lufttemperaturer kan kraftiga orkanbyar snabbt uppstå när varm luft drar in från öknen. Detta är ett känt fenomen. 1992 slog tre meter höga vågor in mot kuststaden Tiberias.]

2 (av 3) Jesus har makt över demoner

(Mark 5:1-20; Luk 8:26-39)

28 När Jesus kom över till gadarenernas område på andra sidan sjön, kom två demoniserade män ut från gravarna och konfronterade honom. De var så våldsamma att ingen kunde ta sig fram på den vägen. 29 Plötsligt vrålade (skrek) de: ”Vad har vi med dig att göra, du Guds Son? Har du kommit hit för att plåga oss i förtid?” 30 En bra bit därifrån gick en stor svinhjord och betade.

[Svinet var ett orent djur för judarna, så det är troligt att människorna som bodde här inte var judar.]

31 De onda andarna bad honom: ”Om du driver ut oss (vilket vi vet att du kommer att göra), skicka då in oss i svinhjorden.” 32 Han sa till dem: ”Far i väg!” Då kom de onda andarna ut och for in i svinen. På en gång rusade hela hjorden utför branten och ner i sjön där de dog i vattnet. 33 De som vaktade svinen flydde och när de kom till staden berättade de allt som hänt, och speciellt vad som hade hänt med de besatta (som var plågade och ansatta av demoner). 34 Då gick hela staden ut för att möta Jesus, och så fort de fick se honom bad de honom att han skulle lämna deras område.

[Markus beskriver händelsen med fler detaljer, se Mark 5:1-20. Där antyds även orsaken till varför man ville att Jesus lämnade dem, se Mark 5:16. Värdet på svinen var någonstans kring sju årslöner. Ägarna brydde sig mer om den ekonomiska förlusten än att plågade människor blivit helade. Huvudpoängen är att Jesus har auktoritet över hela andevärlden, över Satan, över demoner, och alla och allt som de kontrollerar. Att han drev ut de här demonerna visar den auktoriteten, och var en föraning om den slutgiltiga domen av dessa onda andar.]

9

3 (av 3) Jesus botar en förlamad man

(Mark 2:3-12; Luk 5:17-26)

1 Jesus steg i båten och for över till den andra sidan och kom till sin stad [Kapernaum, i norra änden av sjön Gennesaret].

[Genom att korsa sjön uppfyllde Jesus gadarenernas önskan att lämna deras område, se Matt 8:34.]

2 Just då förde de [fyra män] en lam man på en bår (bädd) till honom [och firade ner honom i huset, se Mark 2:3-4; Luk 5:17-19]. När Jesus såg deras [den sjuke mannens och hans fyra vänners] tro, sa han till den lame: ”Var vid gott mod (var glad och frimodig), mitt barn! Dina synder är förlåtna.” 3 Några av de skriftlärda [från Galileen, Judeen och Jerusalem, se Luk 5:17] sa inom sig [i sina hjärtan, se Mark 2:6]: ”Han hädar.” [Det är ju bara Gud som kan förlåta synder.]

4 Jesus såg (visste) vad de tänkte och sa: ”Varför bär ni onda tankar i era hjärtan? 5 Vilket är lättast att säga: ’Dina synder är förlåtna’, eller: ’Stå upp och gå?’ 6 Men för att ni ska veta vilken makt (auktoritet) Människosonen har här på jorden att förlåta synder” – så sa han sedan till den lame – ”Stå upp, ta din bår (bädd) och gå hem!”

[Mitt i svaret till de skriftlärda riktar sig Jesus till den lame i stället, och meningen avslutas inte i ord, utan genom handling!]

7 Mannen steg upp och gick hem. 8 När folket såg det greps de av fruktan och prisade Gud, som hade gett sådan makt åt människorna.

Matteus börjar följa Jesus

(Mark 2:14-22; Luk 5:27-39)

[Matteus, evangeliets författare, beskriver nu sitt eget personliga möte med Jesus.]

9 Jesus gick vidare [från huset i Kapernaum efter helandet av den lame mannen], och fick se en man som hette Matteus sitta utanför tullhuset. Han sa till honom: ”Följ mig”, och Matteus steg upp och följde honom.

[Matteus är ursprungligen ett hebreiskt namn (Matityahu) som betyder ”Guds gåva”. Han kallas också Levi som troligen är hans familjenamn, se Mark 2:14; Luk 5:27. Tullstationen låg vid utkanten av staden, antingen vid handelsvägen ”Via Maris” som gick från Damaskus till Medelhavet, eller vid Galileiska sjön där skepp som skulle förtullas anlände från territorier utanför Herodes Antipas styre.

I sin glädje över frälsningen anordnade han en stor fest i sitt hem, se Luk 5:29. När Matteus själv beskriver detta tar han inte med de storslagna detaljerna utan bara att Jesus var på middag i hans hus.]

10 När Jesus sedan låg till bords i hans hus kom många tullindrivare (publikaner) och syndare dit och lade sig till bords tillsammans med honom och hans lärjungar. 11 När fariséerna fick se det frågade de hans lärjungar: ”Varför äter er lärare med tullindrivare och syndare?”

12 När Jesus hörde det sa han: ”Det är inte de friska (starka) som behöver läkare utan de sjuka (svaga). 13 Gå och lär er vad detta [citat från Hos 6:6] betyder:

’Jag vill se barmhärtighet [en villighet att hjälpa dem i nöd],

inte offer [religiösa ceremoniella riter].’

För jag har inte kommit för att kalla rättfärdiga, utan syndare.”

[På samma sätt som det är självklart att en doktor rör sig bland sjuka patienter, finns Jesus nära människor som insett att de inte är rättfärdiga utan vet om att de är syndare och behöver omvändelse. Lukas återgivning av samma citat klargör att det handlar om att vända sig bort från syndens väg när man tackar ja till Jesu inbjudan och vill bli hans efterföljare, se Luk 5:32.]

14 Sedan kom Johannes [Döparens] lärjungar fram till honom och frågade: ”Vi och fariséerna fastar ofta [rättrogna judar fastade regelbundet på måndagar och torsdagar], men dina lärjungar fastar inte?” [Kanske råkade Matteus fest infalla på en sådan fastedag.]

15 Jesus svarade dem: ”Inte kan väl bröllopsgästerna [brudgummens vänner som ansvarar för att ordna festligheterna] sörja så länge brudgummen är hos dem? Men det ska komma en tid (dagar) när brudgummen tas ifrån dem, och då ska de fasta.

[Brudgummen var en vanlig judisk metafor för Gud. Jesus identifierar sig själv som brudgummen som är med dem, precis vad namnet Emanuel betyder, se Matt 1:23.]

16 Ingen sätter en lapp av okrympt tyg på en gammal mantel (klädesplagg). I så fall skulle den påsatta lappen riva bort ännu mer från manteln och revan bli värre. 17 Inte heller slår man i färskt vin i gamla vinsäckar (lädersäckar), för i så fall skulle vinsäckarna brista och vinet rinna ut, och vinsäckarna blir förstörda (oanvändbara). Nej, färskt vin hälls i nya vinsäckar [som är formbara, gr. kainos, fokus är på kvaliteten på säcken snarare än åldern] och båda blir bevarade.”

[Vinsäckar var gjorda av läder och användes inte för att konservera vin utan bara för att transportera vinet. På samma sätt ska en troende vara bärare av den helige Ande.]

Jesus fortsätter att hela

1 (av 3) En kvinna helas och en flicka återfår livet

(Mark 5:21-43; Luk 8:40-56)

[Nu följer en serie med tre händelser där Jesus helar människor. Jesu makt blir ofta tydligt manifesterad mitt i vardagen i mötet med människor.]

18 Medan Jesus talade till dem, kom en föreståndare [Jairus, som var föreståndare för synagogan i Kapernaum, se Luk 8:41] och föll ner för (tillbad – gr. proskuneo) honom och sa: ”Min dotter har just dött. Men kom och lägg din hand på henne, så får hon liv igen.” 19 Jesus steg upp och gick med honom och hans lärjungar följde också med.

20 Plötsligt kom en kvinna som hade lidit av blödningar i tolv år. Hon närmade sig honom bakifrån [i den täta folkhopen kring Jesus] och rörde vid hörntofsen [hebr. tsitsit] på hans mantel, 21 för hon sa gång på gång till sig själv, om jag bara får röra vid hans mantel så blir jag helad (frälst, fri).

[Både den döda flickan och kvinnan var ceremoniellt orena enligt de judiska lagarna. För kvinnan var detta ett nog så stort problem som sjukdomen i sig, eftersom allt hon rörde vid blev orent, se 3 Mos 15:19-33. Hon blev exkluderad från samhället och det är inte otroligt att hennes man också skilt sig från henne på grund av hennes sjukdom.

Som alla judar bar Jesus tofsar i de fyra hörnen på sin yttermantel. Tofsarna, hebreiska tsitsit, var alltid synliga för att påminna om de 613 buden i Torah, se 4 Mos 15:38-39. Som många andra föreskrifter hade tofsarna ibland bara blivit en religiös statussymbol, vilket Jesus fördömde, se Matt 23:5.

Orsaken till att kvinnan ville röra vid tofsen kan vara bibelordet i Mal 4:2 där det står att ”rättfärdighetens sol”, som syftar på den kommande Messias, ”ska gå upp med läkedom under sina vingar”. Ordet som ofta översätts ”vinge” är samma ord som används för ”hörn” i 4 Mos 15:38 där budet om att bära fyra tofsar på ”hörnen” av sin klädnad instiftas. Hörntofsen är också en symbol på makt och auktoritet. När David skar av hörntofsen på Sauls mantel hade han tagit kungens auktoritet, se 1 Sam 24:1-7. Ett annat exempel är Rut som bad Boas breda ut sin manteltofs över henne, se Rut 3:9. När kvinnan med blödningar rörde vid Jesu manteltofs rörde hon vid Jesu makt och auktoritet. Normalt sett skulle den som kvinnan rörde vid bli oren; i stället är det kvinnan som blir helad och ren.]

22 Jesus vände sig om och när han fick syn på henne sa han: ”Var vid gott mod (var glad och frimodig) min dotter. Din tro har gjort dig frisk.” På en gång var kvinnan frisk (frälst, räddad, befriad, trygg, bevarad).

[Frasen ”var vid gott mod” säger Jesus även till den lame mannen, se Matt 9:2. Detta är enda tillfället i evangelierna där Jesus tilltalar någon ”dotter”. De kärleksfulla orden lugnar kvinnans rädsla som beskrivs mer detaljerat i Mark 5:33.]

23 När Jesus kom fram till föreståndarens hus och såg flöjtspelarna och folkskaran som höll dödsklagan [ett högljutt tumult, människor hade samlats i huset och på yttergården av medkänsla, men också bara för att ta del av mat och dryck], 24 då sa han: ”Gå härifrån! Flickan [som var tolv år, se Mark 5:42] är inte död, hon sover.” Då hånskrattade de åt honom. 25 Men när folket hade visats ut (ordagrant ”kastats ut”), gick han in och tog flickans hand [vilket gjorde Jesus ceremoniellt oren], och hon steg upp. 26 Ryktet om detta gick ut över hela det området [Galileen och även närbelägna områden].

2 (av 3) Två blinda män får sin syn

27 När Jesus fortsatte därifrån [från synagogföreståndaren Jairus hus] följde två blinda efter och ropade: ”Förbarma dig över oss, Davids son.” 28 När han kom till huset [Petrus hus i Kapernaum där han bodde] kom de blinda männen fram till honom. Jesus frågade dem: ”Tror ni att jag kan göra detta?” De svarade: ”Ja, Herre.” 29 Då rörde han vid deras ögon och sa: ”Som gensvar på er tro (förtröstan) ska det ske.” 30 Deras ögon öppnades. Jesus sa strängt till dem: ”Se till att ingen får veta detta.” 31 Men de [trotsade hans bud och] gick ut och spred ryktet om honom i hela det området.

[Varken detta helande eller uppväckandet av Jairus dotter skedde öppet bland folket utan i avskildhet, se Matt 9:23-25. Det verkar som om Jesus inte ville sprida ryktet om helandena som bekräftade att han var ”Davids son”, den Messias som skulle komma. Jesus visste att de med våld ville göra honom till kung, se Joh 6:15.]

3 (av 3) En stum botas

32 Just som de var på väg ut fördes en man som var demoniserad och stum till honom. 33 När han hade drivit ut den onde anden, talade den stumme.

[Samma symtom kan ha olika orsaker. Bibeln särskiljer demoniskt inflytande från rent fysiska åkommor och sjukdomar, se Matt 4:24. Orsaken till den här mannens talsvårigheter var demonisk. Det grekiska ordet kophos refererar till både dövhet och stumhet. Här syftar det på talförmågan, eftersom mannen börjar tala när han blivit befriad.]

Folket var förundrat (chockat) och sa: ”Aldrig har man sett något sådant i Israel.” 34 Men fariséerna sa: ”Det är med hjälp av de onda andarnas furste som han driver ut de onda andarna.”

Arbetare till skörden

(Luk 10:2-3)

35 Jesus gick omkring i alla städer och byar.

[Det grekiska ordet för stad är polis, och beskriver en stad med mur, till skillnad från byarna runtomkring utan någon befästning. Jesus gick inte bara till de stora städerna utan också till de mindre platserna i Galileen.]

Han undervisade i deras synagogor och predikade evangeliet om riket och botade alla slags sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar) och alla slags krämpor (tillfälliga sjukdomar). 36 När han såg folkskarorna, fick han en innerlig medkänsla med dem, eftersom de var rivna (ofredade, ansatta) [av dem som skulle leda dem] och hjälplösa (slagna till marken; skingrade), som får utan herde. [4 Mos 27:17] 37 Då [när han ser misären hos folkskarorna] säger han till sina lärjungar: ”Ja, skörden är stor (riklig), men arbetarna är få. 38 Bönfall därför skördens Herre att han ska sända (skulle driva) ut arbetare till sin skörd.”

[Det grekiska verbet deomai innebär att vädjande be (för ett stort personligt behov) och detta är enda gången Matteus har med detta starka uttryck för bön, se även Luk 5:12; Apg 4:31; 8:24. Verbet deo betyder ”att binda/klistra ihop”. Här finns en antydan om att den som ber kopplar ihop sig med bönesvaret för att få se det förverkligat. Samtidigt med uppdraget ger Jesus också kraft och auktoritet att bärga in skörden, se nästa vers Matt 10:1. Det grekiska ordet för att sända ut, ekballo, betyder ordagrant ”att driva/kasta ut”. Även de som redan är kallade behöver förnyad glöd och iver att gå ut på fälten.]

10

De tolv apostlarna

(Mark 3:13-19; Luk 6:12-16; Apg 1:13)

[Fram till nu hade lärjungarna mest följt med Jesus, lyssnat till honom och sett honom hela människor. Nu kallas tolv av dem att inte bara vara lärjungar och efterföljare utan apostlar som betyder budbärare, representanter eller ambassadörer.]

1 Och han kallade till sig sina tolv lärjungar [efter en natt i bön, se Luk 6:12] och gav dem makt (auktoritet) över orena andar, så att de [därför både] kunde driva (kasta) ut dem och bota (hela, behandla – gr. therapeuo) varje [kronisk obotlig] sjukdom och varje svaghet (skröplighet) [i form av krämpor och besvär]. 2 Detta är namnen på de tolv apostlarna:

först Simon, som kallas Petrus,

och Andreas, hans bror,

[sedan] Jakob, Sebedeus son,

och Johannes, hans bror,

3 Filippus

och Bartolomeus [Bartolomaios, hebreiskt namn, ”Talmais son”. Det är troligtvis samma person som Natanael som nämns tillsammans med Filippus, se Joh 1:45-49. I så fall kom han från Kana, se Joh 21:2],

Tomas [hebreiskt ord som betyder ”tvilling”, se Joh 11:16; 20:24-29]

och Matteus, tullindrivaren (publikanen) [och författaren av detta evangelium],

Jakob, Alfeus son,

och Taddeus [Judas, inte Iskariot],

4 Simon ”den hängivne” (fanatikern, ivraren, nationalisten, seloten) [ordagrant ”Simon kananaios”, den arameiska motsvarigheten till den grekiska termen seloten, båda orden betyder ”den hängivne, ivrige, fanatiske”, kan även antyda att han var med i den judiska motståndsrörelsen mot Romarriket innan han blev en Jesu lärjunge]

och Judas Iskariot, han som skulle utlämna (förråda) honom.

[Matteus nämner apostlarna parvis, vilket överensstämmer med att de sändes ut ”två och två”, se Mark 6:7. Tre grupper framträder när apostlarna räknas upp. Simon, Filippus och Jakob nämns alltid som första namn i varsin grupp, se Mark 3:16-19; Luk 6:13-16; Apg 1:13.]

Jesus instruerar och sänder ut apostlarna

(Mark 6:7-13; Luk 9:1-6; 10:4-12)

[Den följande undervisningen som Jesus ger sina lärjungar, vers 5-42, är det andra av de fem tal som Matteus återger.]

5 Jesus sände ut (gr. apostello) dessa tolv och befallde dem:

”Gå inte in på hedningarnas vägar [område] eller in i någon samarisk stad. [Samarierna var ättlingar till de tio nordliga stammarna. Den samaritiska trosinriktningen följde en snarlik version av Torah där templets plats var Gerizim, inte Jerusalem, se Joh 4:4-9.] 6 Gå i stället till de förlorade fåren av Israels hus.

[Det första missionsuppdraget var riktat till judarna, som är Guds fysiska och synliga folk här på jorden, se Ef 2:14. Efter Jesu uppståndelse utvidgades kallelsen till alla folkslag i världen, se Matt 28:19. Israeliterna liknas vid får som gått vilse, lärjungarna kallas att vara herdar som pekar på att himmelrikets Konung, Jesus, är nära.]

7 På er väg fram förkunna (proklamera) att himmelriket (himlarnas kungarike) är nära. 8 Bota sjuka (svaga, kraftlösa), väck upp döda, gör spetälska rena och driv ut demoner. Fritt har ni fått, fritt ska ni ge (ge som gåva, fritt, utan att begära någon betalning eller gentjänst för det ni själva har fått som gåva).

9 Ta inte med (ordagrant ”införskaffa inte”, dvs. ni behöver inte förbereda och fördröja er avfärd genom att samla in) guld, silver eller [ens] koppar [-mynt, den lägsta valören] i era bälten [som ofta var en tyggördel med veck där man förvarade sina pengar]. 10 Ta inte med en lädersäck [med proviant och packning] för resan, inte två livklädnader, inte [ett extra par] sandaler eller stav. För arbetaren är värd sin mat [försörjning].

11 När ni kommer in i en stad eller by, sök noga efter vem som är värdig (lämplig, passande), och stanna där [i det huset] tills ni går vidare. 12 När ni kommer in i ett hus, så hälsa det. [Fridshälsningen var antagligen: ”frid vare med er”, se 1 Sam 25:6. Även Jesus hälsade lärjungarna med den frasen i övre rummet, se Joh 20:19.] 13 Om huset är värdigt [vilket det var om de välkomnade de två apostlarna och deras budskap], ska den frid ni tillönskar komma över det. Men om det inte är värdigt, ska er frid vända tillbaka till er. 14 Om man inte tar emot er eller lyssnar till era ord, så lämna det huset eller den staden och skaka av dammet från era fötter. 15 Jag säger er sanningen, det kommer att vara lindrigare för Sodoms och Gomorras regioner [1 Mos 19:1-29] på domens dag än för den staden.

[Judarna ansåg att hedniska områden var befläckade och även marken orenad. Ortodoxa judar skakade därför demonstrativt av dammet från sina kläder och sandaler när de återvände till det heliga landet från en resa till icke-judiska områden. Jesus använder nu samma symbolik och jämställer en judisk stad i Galileen, som inte ville veta av lärjungarna, med en hednisk stad. Denna uppmaning från Jesus verkar praktiseras även senare, se Apg 13:51; 18:6.]

Kommande förföljelse

(Mark 13:9-13; Luk 21:12-19)

[När de nu blev utsända i Galileen var det ingen direkt förföljelse, men Jesus förbereder dem på vad som ska komma längre fram. Orden gäller även i dag för en Jesu lärjunge som sänds ut på hans uppdrag:]

16 Se, jag sänder iväg (sänder ut) er som får mitt ibland [omringade av] vargar. Var därför kloka (smarta, insiktsfulla, eftertänksamma, skarpsinniga) [listiga, diskreta och vaksamma] som ormar och oskyldiga (ordagrant: ouppblandade – dvs. rena) [oförfalskade och känsliga] som duvor [utan baktankar]. [Luk 10:3; Rom 16:19; Apg 20:29]

[I sin undervisning använder Jesus fyra olika djur som alla har särpräglade karaktärsdrag. Fåret och vargen är välkända bilder, se Matt 7:15; Joh 10:11-12; Apg 20:29. Ormen (som introduceras i 1 Mos 3:1) var listig och sådde in tvivel som fick människan på fall. Med sin kluvna tunga förknippas den ofta med talet och tungans makt (Jak 3:8-10). Bland människor som likt vargar rovlystet vill gå till angrepp (Matt 7:15), ska de troende vara som ormar, dvs. ifrågasätta ideologier och tänkesätt som inte är från Gud och skapa tvivel kring falska föreställningar. Men allt detta ska ske på ett oskyldigt och rent sätt, inte på världens sätt. Paulus är helt i linje med detta när han tar upp och talar om att riva ner fästen och rasera tankebyggnader och varje hög mur som reser sig upp mot kunskapen om Gud, 2 Kor 10:3-5.]

17 Var ständigt på er vakt för människorna, de ska dra er inför domstolar, och i sina synagogor ska de prygla (piska, slå) er. 18 Ni ska föras inför ståthållare och kungar på grund av mig, vilket resulterar i att ni får vittna [berätta om mig] för (inför) dem och hedningarna. 19 När de överlämnar (förråder) er, oroa er inte för vad ni ska tala och hur ni ska tala det. Det kommer att ges åt er just i den stunden, 20 och då är det inte ni som talar, utan er Faders Ande som talar genom er. [Här används gr. laleo som handlar om att tala med en hörbar röst, jfr med gr. lego som mer handlar om att frambringa ord och meningar.]

21 En bror ska utlämna (förråda) sin [egen] bror till döden, och en far sitt [eget] barn (en familjemedlem). Barn ska resa sig upp mot sina föräldrar och döda dem. 22 Ni ska bli hatade av alla [människor från alla kategorier och samhällsklasser, även i nära relationer] på grund av mitt namn, men den som står fast (behåller fältet, står kvar med oförminskad tro) till slutet ska bli frälst (räddad, befriad, helad, trygg, bevarad). 23 När man förföljer er i den här staden, så fly till en annan. Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Ni hinner inte igenom Israels städer, förrän Människosonen kommer.

[Verserna 17-23 handlar om förföljelse. Som ofta med det profetiska kan det finnas flera uppfyllelser; dels i närtid, men även i en mer avlägsen framtid. I Apostlagärningarna beskrivs hur församlingen förföljs, se Apg 7:58; 8:1; 9:25. Den sista delen ”förrän Människosonen kommer” (som bara återfinns i Matteusevangeliet) är inte entydigt definierat. Det finns olika tolkningar, några av dem är:

• Att Jesus ”kommer i närtid” och hinner ikapp lärjungarna när han sedan själv går ut (Matt 11:1), på liknande sätt som när han sände ut de sjuttiotvå till varje stad han skulle komma (Luk 10:1).

• Att han ”kommer i härlighet” och visar sig för lärjungarna (Matt 17:1-2).

• Jesu uppståndelse då han ”kommer till Fadern”.

• Den helige Andes utgjutande på pingstdagen, se Joh 1:16-17.

• I Matt 24:9-10 och Luk 21:12-19 används liknande formuleringar om förföljelse som här innan Jesu förutsägelse om templets förstörelse 40 år senare (Luk 21:20-22), då han ”kommer med dom” över Jerusalem.

• Både före och efter omnämnandet om förföljelsen i detta tal nämner Jesus även om den slutgiltiga domen (vers 15, 28, 32), i så fall kan det syfta på ”hans andra tillkommelse” (Matt 16:28; 24:14) – att det då fortfarande finns människor kvar i dessa byar och städer i Israel som inte har tagit emot Jesus som Messias och sin Frälsare.

• En referens till att missionen i Israels städer (bland judarna) kommer att pågå ända till han kommer tillbaka.

Oavsett exakt betydelse är poängen ändå klar. Förföljelsen skulle inte kunna stoppa missionen. Snarare skulle den tvärtom leda den in på nya vägar och sprida evangeliet.]

24 En lärjunge står inte över läraren [är inte förmer än sin mästare] och en tjänare står inte över (är inte förmer än) sin herre. 25 Det är helt naturligt att lärjungen möter samma öde som sin lärare, och tjänaren samma som sin herre. Om man har kallat husets herre för Beelsebul [djävulen, kanske syftar det på hebreiskans ”Baal Sebub” som betyder ”flugornas herre”, se 2 Kung 1:2], hur mycket mer ska man då inte kalla hans tjänare så.

Frukta Gud, inte människor

(Luk 12:2-7)

26 Frukta alltså inte dem [som beskyller er för att gå djävulens ärenden, se vers 25]. Det finns inget som är dolt (överskylt, mörkat) som inte ska bli uppenbarat, och ingenting gömt (hemlighållet) som inte ska bli känt. [Texten är både en varning att allt ont som gjorts ska uppenbaras, och en uppmuntran att goda saker ska bli kända.] 27 Det jag säger er i mörkret, det ska ni tala i dagsljuset, och det jag viskar i ert öra, det ska ni ropa ut från taken.

28 Frukta inte dem som dödar kroppen men inte kan döda själen. Frukta i stället honom som kan förgöra både själ och kropp i Gehenna (helvetet). 29 Säljs inte två små sparvar för en assarion? [Ett litet romerskt kopparmynt som var värt 1/16 av en denar, dvs. mindre än en halvtimmes lön. Ordet användes även bildligt för något mycket billigt och motsvarar vårt uttryck ”en spottstyver”.] Ändå faller inte en enda av dem till jorden utan er Fader [känner till eller godkänner det].

[Grundtexten utelämnar verbet här. Beroende på teologi fyller ofta översättarna i ”utan att er Fader känner till att de faller till marken” eller ”utan att det är hans vilja att de ska falla till marken”. Ser man till sammanhanget känner Gud till den minsta transaktionen på marknaden, han har räknat huvudhåren på varje människa och då känner han också till när en sparv faller död ner. Döden fanns inte i skapelsen före syndafallet och är inte Guds vilja. Det kan vara farligt att använda denna vers som grund för en doktrin, vare sig för eller emot predestination, eftersom ordet ”vilja” här inte finns i grundtexten.]

30 Men på er är till och med alla hårstrån på ert huvud (på huvudet) räknade (numrerade, uppräknade). 31 Frukta alltså inte, ni är mer värdefulla än många sparvar.

Jesus främst av allt

(Luk 12:8-9; 12:51-53; 14:26-27; 17:33; Mark 9:41)

[På samma sätt som Jesus i Bergspredikan visade att det bara finns två vägar: en smal och en bred, se Matt 7:13-14, finns det endast två alternativ: bekänna eller inte bekänna Jesus. Resten av Jesu tal handlar om hur relationen med Jesus påverkar mänskliga relationer.]

32 Den som bekänner (erkänner, vill kännas vid) mig inför människorna, honom ska jag också bekänna (erkänna, kännas vid) inför min Fader som är i himlen [på domens dag, se Apg 10:42-43; 17:31]. 33 Men den som förnekar mig inför människorna, honom ska jag också förneka inför min Fader i himlen.

34 Tro inte att jag har kommit för att sända (kasta ner) fred på jorden. Jag har inte kommit för att sända fred, utan ett svärd (mindre, kortare svärd som användes i närstrid).

[Den fred som Jesus ger är mellan Gud och människa, se Jes 9:6. Vi uppmanas att sträva efter fred med alla människor, se Heb 12:14, men alla vill inte det, se 2 Tim 3:12. Det är inte Guds vilja, eller han som orsakar splittring, men den är oundviklig. Det är en konflikt mellan ljus och mörker, mellan Guds barn och djävulens barn, och denna konflikt når även medlemmar i en och samma familj. När en människa blir frälst och lever i ljuset blir kontrasten till det tidigare livet, i mörkret, helt uppenbar. Tidigare vänner kan bli fiender när de upplever sig dömda, se Joh 3:16-21.]

35 Jag har kommit för att ställa (dela i två delar, separera)

en son mot sin far,

en dotter mot sin mor,

en brud (nygift sonhustru) mot sin svärmor.

36 En man får sina egna till fiender.

[Citat från Mika 7:6. En gruppering är far och mor, och på den andra sidan son, dotter och en sonhustru. Innan Jesus kommer tillbaka för att upprätta tusenårsriket på domens dag kan evangeliet splittra generationer.]

37 Den som är mer vän med (känner större känslomässigt band till) sin far eller mor än med mig är inte värdig mig. Den som är mer vän med sin son eller dotter än mig är inte värdig mig.

[Senare i Luk 14:26 säger Jesus att man måste hata sin familj och sitt eget liv för att följa honom. I den judiska kulturen är dessa talesätt, som är överdrifter, vanliga och kallas hyperboler. Även på svenska kan man t.ex. säga att man älskar röda hus men hatar gula och på så sätt uttrycka att man föredrar en viss färg mer utan att för den skull bokstavligen hata den andra.]

38 Den som inte tar upp sitt kors och följer (håller sig till) mig, är inte värdig mig.

[En lärjunge måste vara beredd på att inte bara möta hat från sin egen familj. På samma sätt som en kriminell fick bära tvärslån till sin egen korsfästelse under hån och förakt, måste en kristen vara beredd att lida, och om det krävs även dö för Jesus. Om man kompromissar med tron på Jesus för att leva ett så smärtfritt liv som möjligt innebär det att man mister livet med honom. Det går att vinna världen, men förlora sin själ, se Matt 16:26. Mitt i allt detta finns också Jesu nåd; Petrus förnekade Jesus men blev upprättad, se Luk 22:31-32; Joh 21:15-25.]

39 Den som finner (tillfredsställer, skyddar) sitt liv (sin själ – gr. psuche) ska mista det, men den som mister sitt liv (sin själ) för min skull ska finna det [får ta del av Guds högre livskvalitet].

[Innan lärjungarna sänds ut försäkrar Jesus dem att det är värt allt att följa honom. Att ta emot Jesus är synonymt med att ta emot Gud, men alla kommer inte att möta Jesus i fysisk gestalt. En del kommer att få ta ställning för eller emot Jesus när de ser hans lärjungar. Här avslutas med en optimistisk syn att lärjungarna faktiskt kommer att bli väl mottagna på sin resa. De som tar emot dem får också löfte om Guds frid och välsignelse över sina hem, se vers 11-14.]

40 Den som tar emot (välkomnar) er,

tar emot mig,

och den som tar emot mig,

han tar emot den som har sänt mig.

41 Den som tar emot en profet därför att det är en profet,

han ska få en profets lön.

Den som tar emot en rättfärdig därför att det är en rättfärdig,

han ska få en rättfärdig mans lön.

42 Den som ger en av dessa små [enkla Jesu efterföljare] en bägare friskt vatten därför att det är en lärjunge,

sannerligen säger jag er, han ska inte gå miste om sin lön.”

11

1 När Jesus hade avslutat befallningarna (gett de detaljerade instruktionerna) [till de tolv apostlarna], gick han vidare därifrån [antagligen ut från Kapernaum] för att undervisa och förkunna i deras städer [i Galileen].

[Vart gick Jesus? Troligt är att han följde efter de tolv på liknande sätt som när han sände ut de sjuttiotvå, se Luk 10:1. När apostlarna var klara återvände de till Kapernaum och berättade för Jesus allt de hade gjort och lärt, se Mark 6:30. Matteus grupperar inte alla händelser kronologiskt utan mer tematiskt.]

Johannes Döparens fråga

(Luk 7:18-35)

2 Nu när Johannes [Döparen] som satt i fängelse [troligen i fästningen Machaerus på östra sidan av Döda havet] hörde om alla de gärningar som den Smorde (Messias, Kristus) gjorde [helandena som beskrivs i kapitel 8-9], skickade han ett meddelande via sina lärjungar 3 och frågade Jesus: ”Är du den som ska komma, eller ska vi vänta på någon annan?”

[Johannes förväntade sig nog att Messias skulle döma Israel och upprätta riket, vilket inte skett ännu, se Matt 3:2-12. Kanske tvivlade han på att Jesus verkligen var den utlovade Messias. Johannes egen situation låg kanske också till grund för hans frågor. Hur kunde någon som hade lovat sätta de fångna fria, se Luk 4:18, tillåta att han inte blev fri?]

Jesu svar

4 Jesus svarade dem: ”Gå och berätta för Johannes vad ni hör och ser:

5 Blinda får sin syn,

lama går,

spetälska blir rena (friska),

döva hör,

döda uppstår,

och för de fattiga predikas de glada nyheterna.

[Referenser från Jes 29:17-19; 35:3-6; 61:1-2. Uppmuntran kom från att se vad Jesus gjorde just då och från Profeterna som Johannes var väl förankrad i, se Joh 1:22-23.]

6 Salig (lycklig, välsignad) är den som inte tar anstöt (blir sårad) av mig.”

[Denna varning var nog mest riktad till Johannes Döparens budbärare och folket som stod runtomkring och lyssnade. Det kan verka stötande att Jesus svarade Johannes Döparen på detta sätt. Varför grep inte Gud in med makt och härlighet och befriade Johannes från bojorna? När Gud agerar på ett annat sätt än vad människor föreställt sig kan det lätt bli en stötesten. Jesus tar upp ett exempel i skillnaden mellan Johannes och Jesu framträdande, se vers 16-19.]

Jesus bekräftar Johannes tjänst

[Folket som hört Johannes fråga, se vers 2-3, kanske började ifrågasätta Johannes tjänst och allt han predikat, se Matt 3. Det kan ha föranlett att Jesus nu bekräftar Johannes profetiska tjänst och talar väl om honom.]

7 Medan de gick därifrån började Jesus tala till folket om Johannes:

”Vilken typ av högtidligt skådespel förväntade ni er att få se i öknen? Ett strå som vajar för vinden? 8 Nej, vad gick ni ut för att se? En man klädd i fina (lyxiga, mjuka) kläder? Nej, de med fina kläder brukar ju finnas i kungapalatsen. 9 Vad gick ni ut för att se? En profet? Ja, jag säger er, och ännu mer än en profet (mer speciell, mer betydelsefull). 10 Det är om honom det står skrivet:

’Se, jag sänder ut min budbärare framför dig,

han ska bereda vägen för dig.’ [Mal 3:1]

11 Jag säger er sanningen, bland alla dessa som har fötts av kvinnor [Job 14:1], har ingen trätt fram som är större än Johannes Döparen, ändå är den minste i himmelriket (himlarnas kungarike) större än han. [En ny era med församlingens tidsålder är på väg att bryta fram. I Guds rike har nu den minste fått större privilegier än den store förelöparen Johannes Döparen.] 12 Ända sedan Johannes Döparens dagar [när han började predika i öknen och skaror kom dit, se Matt 3:5] fram till nu har himmelriket (himlarnas kungarike) stormats (trängt fram), och starka människor försöker inta det (rycka det till sig, plundra, stjäla det) med våld.

[Vissa manuskript har ”himmelriket stormas”, medan andra har ”himmelriket tränger fram”. Ordet kan tolkas negativt att med våld försöka inta, eller positivt att ivrigt tränga sig på. Betydelsen verkar vara att när Johannes började predika att ”Guds rike har kommit nära”, uppstod en ivrig längtan bland folket att rycka det till sig, men alla gjorde det inte på rätt sätt, dvs. genom sinnesändring och tro på Jesus. Många tog till felaktiga metoder, så att Jesus t.o.m. måste dölja att han var Messias och förbjuda lärjungarna och andra att berätta om honom. Ordet ”med våld” är samma ord som används i Joh 6:15 då man med våld tänkte göra Jesus till kung.]

13 För alla profeterna och undervisningen [Moseböckerna – Torah] har profeterat (talat inspirerade av Gud) fram till Johannes, 14 och om ni vill ta emot (acceptera) det, så är han den Elia som skulle komma [som Mal 4:5 förutsäger]. 15 Den som har öron, lyssna (hör, tänk på vad du hört).

16 Vad ska jag likna den här generationen med? De är som småbarn som sitter på torgen (samlingsplatserna) och ropar till sina kamrater:

17 ’Vi har spelat flöjt för er [lekt bröllop],

och ni har inte dansat.

Vi har sörjt [lekt begravning],

och ni har inte jämrat er (slagit handen mot bröstet för att visa sorg).’

[En oandlig människa som inte hör, se vers 15, liknas vid ett omoget barn som vill att Gud ska dansa efter hennes pipa och rätta sig efter hennes nycker. Vers 16-19 bildar ett kiastiskt mönster. Johannes mer asketiska framträdande liknas vid en begravning. Jesu glädjefyllda evangelium liknas vid ett bröllop med flöjt och dans, se Mark 2:18-19.]

18 Johannes kom,

och han varken äter eller dricker [med andra], och man säger:

’Han är besatt.’

19 Människosonen kom,

och han äter och dricker [det är bröllopsstämning, se vers 17], och då säger man:

’Titta, vilken frossare och fyllerist (given åt vin), vän med tullindrivare [kända för att använda tvivelaktiga metoder och själva roffa åt sig]

och syndare (de som aktivt lever i synd).’

Ändå har vishetens gärningar visat sig vara rättfärdiga.”

[Jesus åt och umgicks visserligen med människor som inte hade gott anseende, se Matt 9:10-13, men han var varken en frossare eller fyllerist. Dessa två ord används ofta i par i Bibeln, se 5 Mos 21:20; Ords 23:21.]

Himmelriket är dolt för den här världens visa

(Luk 10:13-15)

20 Sedan började Jesus öppet gå till rätta med de [judiska] städer [som Korasin, Betsaida och Kapernaum i Galileen] där han hade utfört de flesta av sina många underverk, och förebrå dem att de inte hade omvänt sig:

21 ”Ve dig [uttryck för intensiv förtvivlan], Korasin! [Judisk stad på västra sidan om Galileiska sjön.]

Ve dig, Betsaida! [Judisk stad längs med den norra kusten av Galileiska sjön.]

För om de kraftgärningar (mirakler, mäktiga under) som har gjorts hos er hade blivit gjorda i Tyros och Sidon [två hedniska städer i Fenikien vid Medelhavet], skulle de för länge sedan ha omvänt sig i säck och aska. 22 Men jag säger er: För Tyros och Sidon ska det bli lindrigare på domens dag än för er.

23 Och du, Kapernaum [Jesu hemstad], ska du upphöjas till himlen? Nej, du ska störtas ner till dödsriket (Hades). För om de kraftgärningar som har utförts i dig hade skett i Sodom, skulle det ha stått ännu i dag. 24 Men jag säger er: För Sodoms land ska det på domens dag bli lindrigare än för dig.”

[Motståndet mot Jesus och lärjungarna har växt. Trots det hån och förakt som de troende kommer att möta är lärjungaskapet fortfarande det enda som kan tillfredsställa människans djupaste längtan. I vad som uppenbarligen är en offentlig bön prisar Jesus Gud i ordalag som påminner om Dan 2:19-23.]

25 I den stunden (vid den tiden) började Jesus tala (svarade han) och sa:

”Jag tackar (prisar, bekänner öppet) dig, Fader, Herre över himmel och jord, eftersom du har dolt detta för de visa och kloka (förståsigpåare) och uppenbarat det för dem som är som spädbarn (omyndiga, okunniga, hjälplösa, som inte kan tala än). 26 Ja, Fader, för så var din goda vilja. 27 Allt har anförtrotts (överlämnats) åt mig av min Fader. Ingen känner (har en full personlig erfarenhet av) Sonen, utom Fadern, och ingen känner (har en full personlig erfarenhet av) Fadern utom Sonen och den som Sonen beslutar (önskar) att uppenbara honom för.

28 Kom till mig alla [ni] som arbetar hårt [ständigt sliter] och är tyngda (har betungats) [under lasten av pålagda bördor och religiösa plikter], så ska jag (kommer jag att) ge er vila (ro, vederkvickelse). [Det grekiska ordet anapauo kan med sin innebörd och sin pågående aktiva verbform översättas: ’kommer jag alltid ge vila/en välförtjänt paus’. Jesus citerar 2 Mos 33:14, i Guds närvaro och vilja finns vila.] 29 Ta på er mitt ok och lär [er] av mig [bli mina lärjungar], för jag är mild och ödmjuk i hjärtat. Då ska ni (kommer ni att) finna vila (ro, vederkvickelse) för era själar [Jer 6:16], 30 för mitt ok är milt (väl anpassat för sitt syfte; gott, behagligt; fyllt med glädje), och min börda (packning) är lätt.”

[Ett ok var tillverkat av trä och lades över nackarna på två oxar som drog en plog eller vagn. Det var vanligt att man kopplade ihop en erfaren oxe med ett yngre djur. Oket symboliserar tjänande, lydnad och underkastelse. Jesus är den erfarne ”dragaren” som tar den stora bördan på sig. Han är Mästaren som inbjuder oss att frivilligt och aktivt gå in under hans ok för att tjäna, lyda och underordna oss honom. Genom att koppla ihop oss med Jesus slipper vi slita och arbeta i egen kraft.]

12

Jesus är Herre över vilodagen

(Mark 2:23-28; Luk 6:1-5)

1 Vid den tiden [någon gång då Jesus verkade i Galileen] gick Jesus genom sädesfälten på en av sabbatsdagarna.

[Sabbat är i plural. Det kan syfta på den vanliga veckosabbaten, fredag kväll till lördag kväll, eller någon av de högsabbater som inleder och avslutar högtiderna. Denna händelse inträffar troligen på väg till en samling i synagogan en lördagsmorgon eller under någon av helgdagarna kring veckohögtiden shavuot, eftersom det var skördetid, se 3 Mos 23:21.]

Hans lärjungar var hungriga och började rycka av ax och äta. 2 När fariséerna såg detta sa de till honom: ”Se, dina lärjungar gör sådant som inte är tillåtet på sabbaten.”

[Det var tillåtet att för eget behov plocka och äta både frukt och säd från någon annans åker om man var hungrig, se 5 Mos 23:24-25. Att äta mat var heller inte förbjudet på sabbaten. Problemet var att enligt den rabbinska tolkningen av budorden i Moseböckerna både skördade och tröskade lärjungarna när de ryckte av ax och gnuggade dem mellan sina händer. För att vara säker på att inte utföra ett arbete tillredde rättrogna judar därför maten på fredagseftermiddagen före sabbaten. Det var troligt att Jesu lärjungar följde dessa judiska seder, se Luk 23:56, men här var man på resande fot och kunde inte förbereda någon mat.]

3 Jesus svarade dem:

”Har ni inte läst [i 1 Sam 21:1-9] vad David gjorde när han och hans män [flydde från Saul till staden Nov, där tabernaklet var på den tiden, och] blev hungriga? 4 Han gick in i Guds hus, och de åt upp skådebröden, som varken han eller hans män hade lov att äta, utan bara prästerna. [Skådebröden var tolv limpor, vardera på 3,5 liter mjöl, som bakades en gång i veckan. De symboliserade Herrens närvaro i templet.] 5 Eller har ni inte läst i undervisningen [Moseböckerna – Torah] att prästerna i templet på sabbatsdagarna bryter mot sabbaten utan att bli skyldiga till något brott? [4 Mos 28:9-10] 6 Men jag säger er: Här (på denna plats) ser ni det som är större än templet.

[Jesus liknar sig själv vid Guds tabernakel, se Joh 2:19. Det var inte tabernaklet i sig som var heligt, utan Guds närvaro i tabernaklet. Om det var tillåtet för helgedomens tjänare att visa barmhärtighet mot Davids män i en nödsituation, och om prästerna som arbetar på sabbaten inte bryter mot sabbatsbudet, måste det också vara tillåtet för Jesu lärjungar att ”skörda” och ”tillreda” lite mat längs med vägen.]

7 Om ni hade förstått vad detta [citat från Hos 6:6] betyder:

’Jag vill se barmhärtighet [en villighet att hjälpa dem som är i nöd],

inte offer [religiösa ceremoniella riter]’,

så skulle ni inte ha dömt de oskyldiga. 8 För Människosonen är Herre över sabbaten.”

9 Sedan gick Jesus vidare och kom in i deras [fariséernas] synagoga [i någon stad i Galileen en annan sabbat, se Luk 6:6]. 10 Där fanns en man med en förtvinad (förlamad) hand. Eftersom de ville ha något att anklaga Jesus för frågade de honom: ”Är det tillåtet att bota på sabbaterna?”

11 Han svarade dem [med en kort liknelse]:

”Vem av er skulle inte, om han hade ett får och det faller ner i en grop på någon av sabbatsdagarna [veckosabbaten eller en högsabbat under en högtid], gripa tag i det och dra upp det? 12 Hur mycket mer är inte en människa värd än ett får! Alltså är det tillåtet att göra gott på sabbaterna.”

13 Sedan sa han till mannen: ”Sträck ut din hand.” Han sträckte ut den och den blev återställd, lika frisk som den andra. 14 Då gick fariséerna ut och överlade [inte om de skulle döda honom, utan] hur de skulle döda honom.

Herre över allt

(Mark 3:7-12; Luk 6:17-19)

15 Jesus som visste om detta [deras intentioner att röja honom ur vägen] drog sig undan därifrån. Många följde honom, och han botade alla. [Det grekiska ordet för bota är therapeuo, vilket beskriver en gradvis förbättring som leder till fullständigt helande.] 16 Han uppmanade dem strängt att inte sprida vidare ryktet om honom (göra honom allmänt känd). 17 Detta för att profeten Jesajas ord skulle gå i uppfyllelse [Jes 42:1-4]:

18 Se, min tjänare som jag har utvalt,

min älskade som jag har min glädje i (som är min själs behag).

Jag ska låta min Ande komma över honom,

och han ska proklamera (förkunna) rätten (fälla en rättvis dom) till folken (alla etniska grupper).

19 Han ska inte strida (argumentera) eller ropa med hög stämma,

ingen ska heller höra hans röst på gatorna.

20 En stjälk som har blivit fullständigt krossad ska han inte bryta av,

och en glödande veke ska han inte släcka ut,

förrän han har fört rätten (fällt en rättvis dom) till seger.

21 I hans namn ska folken (nationerna, alla folkgrupper) ha sitt hopp (förtröstan).

Jesus anklagas för att utföra Satans verk

(Mark 3:22-29; Luk 11:14-23; 12:10)

[Efter en tur i Galileen är Jesus nu troligen tillbaka i sin hemstad Kapernaum. Människor strömmar till huset där han vistas, troligen Petrus hus.]

22 Sedan förde man en demoniserad man till honom. Mannen var blind och stum och Jesus botade honom så att han kunde både tala och se. 23 Allt folket (folkskarorna, vanligt folk) blev utom sig av häpnad och sa: ”Kan inte detta vara Davids son?” [Den Frälsare och Messias som de väntade på.] 24 Men när fariséerna hörde detta sa de: ”Den där [mannen] driver inte ut demoner [med Guds hjälp], det är genom Beelsebul, de onda andarnas furste han gör det.” [Beelsebul betyder bokstavligen ”flugornas herre”, ett annat namn för Satan. De kunde inte förneka att ett under hade skett, men anklagade Jesus för att vara djävulens verktyg.] 25 Men Jesus förstod deras tankar och sa till dem:

Ett splittrat rike kan inte bestå

”Ett rike som är splittrat (på grund av inre stridigheter) blir ödelagt, och ingen stad eller hus (familj) som är i strid med sig själv kan bestå. 26 Om nu Satan driver ut Satan så har han kommit i strid med sig själv. Hur kan då hans rike bestå? 27 Om jag nu driver ut demoner med [hjälp av] Beelsebul, med vems hjälp driver då era söner ut dem? De ska bli era domare.

[När de anklagade Jesus för att använda satanisk kraft innebar det att de också anklagade sina ’egna söner’ – sina egna landsmän. Alla Jesu lärjungar var ju judar. Det kan vara så att översteprästen Skevas är en av dem som Jesus talar med här, och då syftar han på Skevas sju söner som sysslade med exorcism och ockulta besvärjelser, se Apg 19:13-16.]

28 Men om det är med Guds Ande jag driver ut demonerna, då har Guds rike nått er. 29 Hur kan någon gå in och plundra en stark man på hans ägodelar om han inte först binder honom? Sedan kan han plundra hans hus.

30 Den som inte är med mig är mot mig, och den som inte samlar med mig, han skingrar. 31 Därför säger jag er: All synd och hädelse ska människorna få förlåtelse för [det ligger i Guds natur att förlåta, se 2 Mos 34:7], men hädelse mot [den helige] Anden ska (kan) inte förlåtas. 32 Den som säger något mot Människosonen ska få förlåtelse. Men den som talar mot den helige Ande ska inte få förlåtelse vare sig i den här tidsåldern eller i den kommande.”

[Den som tror sig ha begått denna synd har med största sannolikhet inte gjort det. Detta uttalande var riktat till fariséerna som sa att Guds godhet var djävulens verk. Att förneka Guds godhet är att förneka Gud själv, se Ps 34:9. I Jak 3:1 står det att lärare ska dömas hårdare. Jesus tvingas rikta denna varning till dåtidens mest inflytelserika religiösa lärare som var på väg att föra människor vilse genom att lära ut att Jesus var av demoniskt ursprung. Den skarpa varningen till de falska lärarna balanseras fint med ett av Bibelns starkaste löften till människor som söker omvändelse och förlåtelse i vers 31: ”All synd och hädelse ska människorna få förlåtelse för”.]

Trädet och dess frukt

[Jesus talar vidare till fariséerna. Han använder på nytt en liknelse att ett träd inte ger någon annan frukt än sin egen sort, och man kan känna trädet på dess frukt, se Matt 7:16-20.]

33 ”Om ni anser (bedömer) att trädet är gott,

då är frukten god,

och om ni anser att trädet är dåligt,

då är frukten dålig,

för på frukten känner man trädet.

34 Ni giftormars barn [sluga och med ett livsfarligt bett]! Hur kan ni som är onda tala gott? För det hjärtat är fullt (flödar över) av, det talar munnen.

35 En god människa bär ut (plockar fram) gott (goda saker) ur sitt goda förråd (från sin skatt; sin skattkammare),

och en ond människa bär ut (plockar fram) ont (onda saker) ur sitt onda förråd.

36 Men jag säger er, på domens dag ska människorna ge räkenskap (redovisa) för varje fruktlöst (tomt, meningslöst) ord de talat. 37 För efter dina ord ska du bli rättfärdig, och efter dina ord ska du bli fördömd (dömas skyldig).”

Ett ont släkte kräver ett tecken

(Luk 11:29-32)

38 Sedan sa några skriftlärda och fariséer till honom: ”Lärare, vi vill se dig göra ett tecken [mirakel som bevisar att han var sänd av Gud].” 39 Han svarade:

”Ett ont och trolöst släkte [ett släkte moraliskt otrogna mot Gud] kräver ett tecken, men de ska inte få något annat tecken än Jona-tecknet. 40 För på samma sätt som profeten Jona var i den stora fiskens buk i tre dagar och tre nätter, ska Människosonen vara i jordens hjärta (inre) i tre dagar och tre nätter.

[Jesu död då han lades i en grav, i jordens inre, och hans uppståndelse på tredje dagen har sin skuggbild hos Jona som var i fiskens buk tre dagar och tre nätter innan han kastades upp på land, se Jona 2:1-10. Det är intressant att Jesus så explicit uttrycker att detta är det enda tecken de ska få. I judisk terminologi börjar dygnet alltid på kvällen, se 1 Mos 1:5, 8, 11-13. Matteus är noga med att citera ordagrant från Jona med ”tre dagar” följt av ”tre nätter”. Den profetiska skuggbilden passar fint in, om dagen då Jesus hänger på korset (från klockan nio till klockan tre då han dör) räknas som den första av de tre dagarna. Uttrycket ”tre dagar och tre nätter” behöver inte betyda precis på sekunden 72 timmar. Bibeln redogör ju inte exakt när Jesus uppstår, bara att graven är tom vid gryningen på den första veckodagen, söndagen, se Matt 28:1-10.

Pesach firas alltid 14:e nisan och den första dagen i det osyrade brödets högtid den 15:e nisan, se 3 Mos 23:5-14. Den tredje dagen i osyrade brödets högtid är 17:e nisan. Veckodagarna varierar år från år. År 30 e.Kr. är dock 17:e nisan en söndag. Det året sammanfaller söndagen också med förstlingsfruktens högtid, bikkurim, se 3 Mos 23:9-14. Det finns två traditioner för offren kring denna högtid. Enligt fariséerna skulle förstlingsoffret ske på kvällen (när dagen inleds), medan saddukéerna ansåg att det var på morgonen. Eftersom de sistnämnda var i majoritet i Sanhedrin så skedde viftoffret troligen tidigt på söndagsmorgonen. Tänk om samtidigt som en kärve viftades i templet som ett förstlingsoffer spreds nyheten om att Jesus var uppstånden, se 1 Kor 15:20. Det skulle ha varit ett tydligt Jona-tecken! På 80-talet e.Kr. när den rabbinska traditionen för denna högtid justeras, bestäms att bikkurim aldrig får infalla på en söndag, just för att inte kunna kopplas samman med Jesu uppståndelse.]

41 Nineves folk [de hedniska assyrierna] ska uppstå vid domen, tillsammans med detta släkte [som inte ville tro] och bli dess dom. För de omvände sig vid Jonas förkunnelse [Jona 3], men här finns något som är förmer än Jona.

42 Söderns drottning [1 Kung 10:1-3; 2 Krön 9:1-12] ska uppstå vid domen

tillsammans med detta släkte och bli dess dom. För hon kom från jordens yttersta gräns för att lyssna till Salomos vishet, men här finns något som är förmer än Salomo.”

En ond andes återkomst

(Luk 11:24-26)

[Jesus återvänder nu till händelsen som startade hela den här diskussionen – med mannen som blev befriad från en demon i vers 22. Jesus vill att både mannen och de som lyssnar på honom där i huset, ska förstå att det inte räcker att bli befriad. Människan har alltid en herre över sig; är det inte Jesus är det djävulen.]

43 ”När den orena anden lämnar en människa vandrar den genom vattenlösa (torra) trakter och letar efter en plats att vila på men hittar ingen. 44 Då säger den: ’Jag vänder tillbaka till mitt hus som jag lämnade.’ När den så kommer och finner det tomt och städat och snyggt (iordningställt), 45 går den bort och hämtar sju andar till som är värre än den själv, och de följer med in och slår sig ner där. För den människan blir slutet värre än början. Så ska det också gå för detta onda släkte.”

De som lyder Fadern är Jesu familj

(Mark 3:31-35; Luk 8:19-21)

[Jesu påståenden och konflikten med fariséerna fick även hans familj att tro att han var från sina sinnen, därför kommer de från Nasaret för att föra med sig honom med våld, se Mark 3:20-21.]

46 Medan Jesus fortfarande talade till folket kom hans mor och hans bröder. De stod utanför och ville tala med honom. 47 Någon sa till honom: ”Lyssna, din mor och dina bröder står här utanför och vill tala med dig.” 48 Men han svarade den som berättat det för honom: ”Vem är min mor, och vilka är mina bröder?” 49 Och medan han sträckte ut handen [inte bara mot de tolv, utan alla som var där och lyssnade på hans undervisning] sa han: ”Se, här är min mor och mina bröder. 50 Den som gör min himmelske Faders vilja är min bror och syster och mor.”

13

JESUS TALAR I LIKNELSER

[Detta är det tredje av Jesu fem tal som Matteus har med i sitt evangelium. Talet innehåller åtta liknelser:

1. Liknelsen om såningsmannen, vers 3-9. Förklaras i vers 18-23.

2. Himmelriket liknas vid vete och ogräs, vers 24-29. Förklaras i vers 36-43.

3. Himmelriket liknas vid ett senapsfrö, vers 31-32

4. Himmelriket liknas vid en surdeg, vers 33

5. Himmelriket liknas vid en skatt i en åker, vers 44

6. Himmelriket liknas vid pärlor, vers 45-46

7. Himmelriket liknas vid ett nät, vers 47-48. Förklaras i vers 49-50.

8. Liknelsen om husbonden, vers 52.

Av de sex liknelser som handlar om himmelriket börjar den första med sådden av gott vete och ont ogräs. Den avslutande handlar om den sista tidens skörd där de rättfärdiga separeras från de onda. De fyra liknelserna däremellan beskriver troligen tiden mellan sådden och skörden.

Jesus förklarar utförligt de två första och den sjunde liknelsen. Övriga måste tolkas, både utifrån sammanhanget och i ljuset av de liknelser som har förklarats. När välkända symboler från Gamla testamentet används väger deras traditionella tolkningar extra tungt i förståelsen. Detta gäller särskilt här i Matteusevangeliet, eftersom det riktar sig till judiska läsare. Om Matteus inte ansåg det nödvändigt att förklara symbolerna var de troligen välkända.]

Jesus undervisar folket

1 Samma dag gick Jesus ut från huset [Petrus hus i Kapernaum] och satte sig vid sjön. 2 En stor folkskara samlades omkring honom, så han steg i en båt och satt i den medan allt folket stod på stranden.

Liknelsen om såningsmannen – fyra jordmåner

(Mark 4:1-9; Luk 8:4-8)

[Jesus använder ofta liknelser för att belysa andliga sanningar genom praktiska exempel från vardagen. I evangelierna finns ett trettiotal olika liknelser. Detta är den första, och i Mark 4:13 står det att den är grunden för alla liknelser som Jesus berättar.]

3 Han talade till dem med många liknelser. Han sa:

”En såningsman gick ut för att så.

4 När han sådde föll en del vid vägen,

och fåglarna kom och åt upp det.

5 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll på stenig mark,

där de inte hade mycket jord,

och de sköt upp på en gång eftersom jorden var tunn.

6 Men när solen steg upp förbrändes de,

och eftersom de inte hade någon rot torkade de bort.

7 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll bland törnen,

och törnena växte upp och kvävde dem.

8 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll i god jord och gav frukt,

en del hundra gånger (mer än vad som var sått) [1 Mos 26:12],

andra sextio gånger mer,

och några trettio gånger mer.

9 Den som har öron, han ska höra (lyssna uppmärksamt, ta till sig och förstå min undervisning).”

[Jesus förklarar liknelsen i vers 18-23. Israel har ett subtropiskt klimat. Man sår under höstens regnperiod och skördar på våren före den torra heta sommaren. Bilden för den här liknelsen är en åker där en väl upptrampad stig passerar rakt igenom den. I ytterkanterna mot berget är jordlagret tunnare och mot dikeskanterna växer törne. En såningsman sprider för hand ut frön. De olika jordmånerna syns inte för blotta ögat eftersom hela åkern nyligen är plöjd. Liknelsen säger inget om proportionerna mellan god och dålig jord, men generellt sett består en åker till största delen av god jord.]

Varför Jesus berättar liknelser

(Mark 4:10-12; Luk 8:9-10; Luk 10:23-24)

10 Sedan kom lärjungarna till honom och frågade: ”Varför talar du till dem i liknelser?” 11 Han svarade: ”Ni har fått gåvan att lära känna himmelrikets (himlarnas kungarikes) mysterier (hemligheter, dolda planer), men det har inte de andra. 12 För den som har [andlig kunskap] ska få mer [insikt och förståelse], och det i överflöd, men den som inte har, från honom ska tas också det han har. 13 Därför talar jag till dem i liknelser: Eftersom de ser [har förmågan att se], men ändå inte ser, och hör [har förmågan att höra], men ändå inte hör eller förstår. 14 De uppfyller Jesajas profetia:

Ni ska höra (gång på gång) men inte förstå,

ni ska se (upprepade gånger) men ingenting uppfatta.

15 För detta folks hjärta har blivit förstockat (tjockt, hårt, känslokallt),

de hör dåligt med sina öron

och de har stängt sina ögon,

så att de inte kan se med sina ögon

eller höra med sina öron

eller förstå i sitt hjärta och vända om (återvända)

och bli botade (helade, förnyade) av mig.

[Citat från Jes 6:9-10, utifrån den grekiska översättningen. Centralt finns ordet ögon som ramas in av öron. Den yttre ramen är hjärtat.]

16 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är era ögon, eftersom de ser, och era öron, eftersom de hör. 17 Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Många profeter och rättfärdiga har längtat efter att få se det ni ser, men fick inte se det, och höra det ni hör, men fick inte höra det.”

Förklaringen av liknelsen om såningsmannen

(Mark 4:13-20; Luk 8:11-15)

18 ”Hör nu [med öron som är öppna] på [vad som menas med] liknelsen om såningsmannen.

19 När någon hör budskapet om riket men inte förstår det, kommer den onde och rycker bort det som blivit sått i hans hjärta. Detta är sådden längs med vägen. [Det grekiska ordet för väg (hodos) kan också betyda invanda tankebanor, tankemönster, dvs. förutfattade meningar och missuppfattningar av Guds ord. Dessa blir till en hård yta som hindrar säden från att tränga ner i myllan.]

20 Det som såddes på stenig mark(med bara ett tunt jordlager) är den som hör ordet och på en gång tar emot det med glädje. 21 Trots det har det inte fått slå rot inom honom, och han håller bara ut en tid. Så fort han möter lidande eller förföljelse för ordets skull, så kommer han genast på fall.

22 Det som såddes bland törnena är den som hör ordet, men världsliga bekymmer och bedräglig rikedom kväver ordet, så att det blir utan frukt. [Grundordet för törne är extremer. Det finns en koppling till läror som ensidigt betonar en enda sanning, se Matt 7:15-17.]

23 Men det som såddes i den goda jorden är den som hör ordet och förstår, och som bär frukt, hundrafalt och sextiofalt och trettiofalt.”

Tre liknelser om himmelriket

1 (av 3) Liknelsen om vetet och ogräset

24 Han berättade en annan liknelse för dem: ”Himmelriket (himlarnas kungarike) [Guds konungavälde som har sitt ursprung från himlen, finns redan nu överallt där Jesus är Herre, och kommer en dag att manifesteras på hela jorden då Jesus kommer tillbaka] kan liknas vid en man som sådde god säd i sin åker.

25 Medan alla låg och sov kom hans fiende och sådde falskt vete [rajgräs, ett ogräs med giftig frukt som är snarlikt vete] på åkern mitt bland vetet och gick sedan sin väg. 26 När säden hade skjutit upp och format sädeskorn (bar frukt), visade sig också det falska vetet.

27 Då kom husbondens (markägarens) tjänare till honom och sa: ’Herre, sådde du inte god säd i din åker, varifrån kommer då ogräset?’

28 Han svarade: ’En fiende har gjort detta.’ Så tjänarna sa till honom: ’Vill du att vi går och rensar bort ogräset.’

29 Han svarade: ’Nej, när ni samlar in ogräset så rycker ni upp vetet på samma gång. 30 Låt båda växa tillsammans fram till skörden, och när skördetiden är inne ska jag säga till skördearbetarna att först samla ihop ogräset, och bunta ihop det så att det kan brännas upp. Sedan ska de samla in vetet i min lada.’ ”

[Jesus förklarar liknelsen enskilt för lärjungarna lite senare i Matt 13:36-43. I det här området växer ett ogräs som kallas falskt vete. Det är troligt att Jesus syftar på detta gräs som är mycket snarlikt vetet men ger en giftig frukt. Det är först när frukten mognar man kan särskilja dem. I stället för att gulna till skörd som vetet gör blir frukten svart. På svenska kallas arten dårrepe eller giftigt rajgräs; dess latinska namn är Lolium temulentum.]

2 (av 3) Liknelsen om senapsfröet

(Mark 4:30-32; Luk 13:18-19)

31 Han berättade en annan liknelse för dem: ”Himmelriket (himlarnas kungarike) är som ett senapsfrö som en man tar och sår i sin åker. 32 Det är det minsta av alla frön [som vanligtvis planterades i landet], men när det har växt upp är det större än alla trädgårdsväxter och blir ett träd, så stort att himlens fåglar kommer och bygger bo bland grenarna.”

3 (av 3) Liknelsen om jästen

(Luk 13:20-21)

33 Han berättade en annan liknelse för dem: ”Himmelriket (himlarnas kungarike) är som jästen (surdegen) som en kvinna gömmer (blandar – gr. ekgrupto) i tre mått (gr. saton – motsvarar 13 liter) mjöl [totalt omkring 40 liter] tills dess hela degen har jäst [blivit påverkad av jästen].”

[Det finns flera olika tolkningar av dessa två liknelser. Den första och uppenbara är att Guds rike växer, både som ett senapsfrö och som en deg. Ser man till sammanhanget så är dessa två liknelser inbäddade mellan liknelsen om ”ogräset och vetet” och dess förklaring. Huvudtemat i den liknelsen är att det finns ett falskt vete som tillåts växa parallellt med det äkta. Det finns alltså människor som kallar sig kristna men inte är det. Jesus säger i vers 41 att i tidsålderns slut ska änglar samla och föra bort alla ur hans rike som är stötestenar (som gör så att andra dras in i synd) och lever i laglöshet.

I ljuset av den förklaringen och att ordet ”träd” används om senapsbusken, kan senapsfröet stå för en falsk oproportionerlig tillväxt. De yttre delarna av trädet långt från stammen blir t.o.m. hem för fåglar som tar bort Guds ord från människor, se vers 4. Detta kan symbolisera yttre attacker mot Gudsriket. I Hesekiel och Daniel finns liknelser där fåglarna i trädet beskriver människor i ett rike, se Hes 17:23; 31:6; Dan 4:12-21. Appliceras den tolkningen blir den konsekvent med att både goda och onda människor sås in i riket, se vers 38.

Surdeg är genom hela Bibeln en bild på falska läror och i så fall förutsäger Jesus att det kan smyga sig in villoläror som sprider ondska inifrån. Jesus varnar för fariséernas och saddukéernas surdeg som är deras felaktiga lära, se Matt 16:6-12. Fariséerna levde inte som de lärde och saddukéerna var en privilegierad välbärgad elit som hade missförstått både Skrifterna och Guds kraft, se Luk 12:1 och Matt 22:29. Tre mått mjöl för tankarna till 1 Mos 18:6 där just en kvinna, Sarah, bakar bröd av tre mått mjöl inför Herrens besök hos Abraham. Genom både den judiska och den kristna historien står det osyrade brödet för äkta gemenskap med Gud. Inför den judiska påsken städar man ur all jäst ur husen, se 2 Mos 12:15, och i den kristna nattvarden har brödet en central betydelse. Att då den som är ansvarig för att baka brödet ”gömmer” in jäst som förstör gemenskapen med Gud är allvarligt.]

Syftet med liknelserna

(Mark 4:33-34)

34 Allt detta talade Jesus i liknelser till folket, han talade inte till dem utan att använda en liknelse. 35 Detta för att det som var sagt genom profeten skulle uppfyllas:

”Jag vill öppna min mun för att tala i liknelser. Jag ska förkunna vad som har varit dolt sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades].”

[Citat från Ps 78:2, skriven av Asaf.]

[Även om Jesus redan förklarat varför han talade i liknelser till folket, se vers 10-17, så understryker Matteus detta med en referens från Gamla testamentet. Eftersom Jesus använde sig av olika undervisningsstilar senare syftar uttalandet att Jesus bara använde liknelser främst på detta undervisningstillfälle, se t.ex. Matt 15:3-9; 19:3-12.]

Jesus undervisar lärjungarna enskilt

36 Sedan lät han folket gå och gick in i huset [antagligen Petrus hus där Jesus bodde då han verkade i Galileen].

Förklaringen till liknelsen om vetet och ogräset

Hans lärjungar kom till honom och sa: ”Förklara för oss liknelsen om ogräset i åkern.”

37 Han svarade [och förklarar liknelsen från vers 24-30]:

”Den som sår den goda säden

är Människosonen.

38 Åkern

är världen.

Den goda säden

är Guds barn (rikets söner).

Ogräset

är ondskans barn (den ondes söner).

[Det kommer att finnas onda människor som kallar sig ’kristna’, se vers 41.]

39 Ovännen som sådde det

är djävulen.

Skörden

är tidsålderns slut (fulländning).

Skördemännen

är änglar. [Gr. aggelos som betyder budbärare, syftar antagligen på Guds änglar som han ska sända ut, se vers 41.]

40 På samma sätt som ogräset [som liknar det äkta vetet] samlas ihop och bränns upp i eld, så ska det vara vid tidsålderns slut. 41 Människosonen ska då sända ut sina änglar och de ska samla ihop från hans rike alla som är stötestenar (personer som gör så att andra dras in i synd) och alla som praktiserar laglöshet (gör det som är orätt), 42 och kasta dem i den brinnande ugnen. Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordagrant ’rent fysiskt skaka av skräck’). 43 Då ska de rättfärdiga lysa som solen, i sin Faders rike [en anspelning på Dan 12:3]. Den som har öron, han ska höra (lyssna uppmärksamt, ta till sig och förstå min undervisning).”

Tre liknelser om himmelriket

1 (av 3) Liknelsen om skatten i åkern

44 [Jesus fortsätter att undervisa lärjungarna enskilt:] ”Himmelriket (himlarnas kungarike) [som finns överallt där hans vilja sker] är som en dyrbar skatt som blivit gömd i en åker. En man finner den och gömmer den igen, och i sin glädje [över upptäckten] går han och säljer allt han äger och köper den åkern.”

2 (av 3) Liknelsen om köpmannen och pärlorna

45 ”Himmelriket (himlarnas kungarike) kan också liknas vid en köpman (en resande uppköpare) som söker efter dyrbara pärlor. 46 När han hittar en dyrbar pärla, går han och säljer allt han äger och köper den.”

[Vid en snabb anblick kan det verka som om frälsningen liknas vid en skatt och en pärla, och människan måste sälja allt för att köpa den. Tittar vi däremot på de tre liknelser som Jesus förklarar, är det Gud som är huvudpersonen och den som agerar. Det är Gud som är mannen som sår den goda säden i de två första liknelserna och han är den som skördar vid tidsålderns slut, se vers 37 och 49. Det är därför troligt att mannen som hittar skatten i åkern är Gud själv och att köpmannen som söker pärlor också är Gud. Skatten hittas i åkern som tidigare var en bild på världen, se vers 38. Gud är den som söker efter människors hjärtan. Priset betalas med Jesu liv på korset.

I Gamla testamentet omnämns Israel ofta som Guds speciella skatt, se 2 Mos 19:5. Om skatten är en bild på Israel kan pärlan vara en bild på församlingen. I havet skapas pärlor när ett sandkorn råkat komma in i en mussla. Det lilla sandkornet irriterar musslan som kapslar in den lager på lager och pärlan växer. En fin bild på hur Jesus som var ”stötestenen” blir grundstenen som församlingen byggs på. Pärlor omnämns inte i Gamla testamentet, men var inte något obekant för lärjungarna. Köpmän importerade dem långväga ifrån, från områden kring Indiska Oceanen, Persiska viken och Röda havet. Havet symboliserar ofta världens nationer, och där finns Guds församling.]

3 (av 3) Liknelsen om nätet

47 ”Himmelriket (himlarnas kungarike) [Guds kungavälde från ovan] kan också liknas vid ett dragnät som kastas i sjön och fångar fiskar av alla sorter. 48 När det blir fullt, drar man upp det på stranden och lägger den goda fisken i korgar, men kastar bort den dåliga.”

[Ett dragnät är ett stort nät som förs in mot stranden i en halvcirkel. Nätet kan vara en bild på evangeliet och Guds rike som sveper över jorden. På samma sätt som nätet samlar in alla sorters fiskar, når evangeliet alla folk och nationer. När Jesus talade detta hade bara Israel berörts av evangeliet, men Jesus indikerar att innan han kommer tillbaka ska hela världen ha hört evangeliet.]

Förklaringen av liknelsen med nätet

49 ”På samma sätt ska det vara vid tidsålderns (den här tidsepokens) slut. Änglarna ska gå fram och separera de onda från de rättfärdiga, 50 och kasta de onda i den brinnande ugnen. Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordagrant ’så fylld av skräck att man rent fysiskt skakar av rädsla’).”

[Jesus lär att mitt i församlingen finns både äkta kristna och sådana som aldrig tagit emot Jesus som sin Herre. Det räcker inte med att tillhöra en församling, göra goda gärningar – det handlar om att känna Jesus.]

Liknelsen om husbonden – hur ska man predika om himmelriket

51 ”Har ni förstått allt detta [alla dessa liknelser om himmelriket i kapitel 13]?” De svarade honom: ”Ja, Herre.”

52 Då sa han till dem: ”Varje skriftlärd [expert i Gamla testamentet] som blir en lärjunge för himmelriket (himlarnas kungarike), han måste bli som en husbonde (en välbärgad man, familjefar) som ur sitt förråd kan ta fram både nytt och gammalt.”

[En förkunnare av evangeliet som har accepterat Guds kungavälde och ställt sig under kungen Jesus och låter hans befallningar råda, ska generöst och fritt dela med sig av gamla sanningar men i nya former, med nya illustrationer så att det går att applicera Guds ord. Frasen ”nytt och gammalt” kan också vara ett judiskt uttryck som helt enkelt betyder ”ett stort överflöd”, dvs. att han har stor kunskap i Guds ord.]

Tillbaka till Nasaret där Jesus växt upp

(Mark 6:1-6; Luk 4:16-30)

53 När Jesus hade avslutat dessa liknelser [i kapitel 13], lämnade han platsen. [Jesus befann sig vid norra stranden av Galileiska sjön, inte så långt från Kapernaum.]

54 När han kom till sin egen hemstad [Nasaret, knappt tre mil från Kapernaum] undervisade han i deras synagoga. De slogs av häpnad och sa: ”Varifrån har han fått denna vishet och mirakulösa kraft? 55 Är inte detta hantverkarens son? [Det grekiska ordet som ofta översätts snickare kan också betyda stenarbetare. Josef var antagligen en byggnadsarbetare som jobbade med både trä och sten.] Heter inte hans mor Maria, och hans bröder Jakob, Josef, Simon och Judas? 56 Hans systrar, är de inte alla [gifta och bor] här med oss? Varifrån har han fått allt detta?”

57 De tog anstöt (avvisade hans auktoritet, han blev en stötesten). Jesus sa till dem: ”En profet är inte föraktad (utan ära, respekt), förutom i sin hemstad och i sin egen familj (sitt eget hus).” 58 Han utförde inte många kraftgärningar (manifestationer av Guds kraft) där på grund av deras otro.

14

Johannes Döparens död

(Mark 6:14-29; Luk 9:7-9)

1 Vid samma tid fick tetrarken Herodes höra talas om Jesus. [Herodes Antipas var en av Herodes den stores tre söner. Han regerade över Galileen och Pereen, de områden där Jesus verkade.] 2 Han sa till sina tjänare: ”Det är Johannes Döparen. Han har uppstått från de döda, och därför kan sådana krafter verka genom honom.”

[I uttrycket ”vid samma tid” används inte gr. chronos som är sekventiell tid utan kairos som har mer fokus på själva händelsens innehåll än exakt när den inträffar. Matteus evangelium är mer en tematisk sammanställning än en kronologisk berättelse. Temat här är att på samma sätt som de i Nasaret hade en fel bild av vem Jesus var i föregående kapitel, Matt 13:54-58, hade även Herodes en felaktig bild av Jesus. I nästa stycke kommer bakgrunden till varför han trodde Jesus var Johannes Döparen.]

3 Herodes [Antipas] hade nämligen låtit gripa Johannes och slå honom i bojor och sätta honom i fängelse för Herodias skull, som var gift med hans bror Filippus. 4 Anledningen var att Johannes [Döparen] upprepade gånger hade sagt till honom: ”Det är inte lovligt för dig att ha henne.”

[Herodias var Herodes Antipas olovliga fru. Hon var ett barnbarn till Herodes den store. Som ung blev hon bortgift med sin farbror Herodes Filippus i Rom. Han ska inte förväxlas med tetrarken Filippus som regerade norr om Galileen, se Luk 3:1. Herodias och hennes första make Filippus fick en dotter, Salome. Under ett besök i Rom blev Herodes Antipas förtjust i Herodias. Hon skilde sig, flyttade från Rom och gifte sig med Herodes Antipas. Han skilde sig också från sin fru, dottern till Aretas kung i Arabien, vilket skapade en politisk oro i området som ledde till öppet krig 36 e.Kr. Johannes Döparen hade fördömt deras agerande, eftersom de bröt mot Moseböckernas undervisning, se 3 Mos 18:16.]

5 Även om han hade velat döda Johannes [Döparen], var han rädd för folket eftersom de ansåg att han var en profet.

[Enligt den judiska historieskrivaren Josefus var Johannes Döparen fängslad i källaren på fästningen Machaerus på östra sidan om Döda havet. Han skriver också att Herodias dotter från hennes första äktenskap hette Salome.]

6 Så kom Herodes [Antipas] födelsedag. Herodias dotter [Salome] dansade inför dem (i mitten framför hela sällskapet på festen) och fascinerade (behagade, trollband) Herodes 7 så mycket att han med ed lovade att ge henne vad helst hon begärde [om det så skulle vara hälften av hans rike, se Mark 6:23]. 8 Hon säger då, på uppmaning av sin mor: ”Ge mig Johannes Döparens huvud på ett fat här och nu.” 9 Kungen blev bedrövad, men för edens och gästernas skull befallde han att hon skulle få det, 10 och han skickade [soldater] och lät halshugga Johannes i fängelset. 11 Man bar in huvudet på ett fat och gav det till flickan (det grekiska ordet beskriver en flicka på omkring tolv år), och hon bar det till sin mor. 12 Johannes lärjungar kom dit och hämtade hans döda kropp och begravde den. Sedan gick de till Jesus och berättade vad som hade hänt.

Jesus drar sig undan

Mat till 5 000

(Mark 6:30-44; Luk 9:10-17; Joh 6:1-14)

13 När Jesus hörde detta [nyheten om Johannes Döparens brutala död och att Herodes Antipas trodde Jesus var den uppståndne Johannes], for han med båt därifrån till en enslig plats, där de kunde vara för sig själva.

[De ror norrut från Kapernaum längs med kusten för att stanna någonstans utanför staden Betsaida, se Luk 9:10.]

Men folket fick höra det och följde efter honom till fots från städerna [längs med vägen från Kapernaum till Betsaida]. 14 När Jesus gick i land [på en plats som i normala fall skulle varit relativt öde] såg han en stor folkskara. Han blev djupt rörd av medömkan över dem och botade dem som var sjuka. 15 När det började bli kväll kom lärjungarna fram till honom och sa: ”Platsen här ligger ensligt till, och det är redan sent. Sänd i väg folket, så att de kan gå in i byarna och köpa sig mat.”

16 Jesus svarade: ”De behöver inte gå bort, ni kan ge dem att äta.”

17 De svarade: ”Här har vi inte mer än fem bröd och två fiskar.”

18 Han sa: ”Kom med dem till mig.” 19 Sedan sa han till folket att slå sig ner i gräset, och han tog de fem bröden och de två fiskarna och såg upp till himlen och välsignade dem.

[Jesus bad antagligen den judiska välsignelsen Hamotzi: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som frambringar bröd från jorden.”]

Han bröt bröden och gav bitarna till lärjungarna, och lärjungarna gav dem till folket. 20 Alla åt och blev mätta. Sedan samlade man upp de överblivna bitarna, tolv fulla korgar.

[Detta var en mindre korg som man hade med sig när man reste. Dessa tolv korgar tillhörde antagligen lärjungarna. Vid nästa matunder för 4 000 män används ett annat ord för en större typ av korg, se Matt 15:37.]

21 De som hade ätit var omkring 5 000 män, förutom kvinnor och barn.

Jesus går på vattnet

(Mark 6:45-52; Joh 6:15-21)

22 På en gång uppmanade han bestämt (var han tvungen att övertyga och nästan tvinga) lärjungarna att kliva i skeppet (större båt) och åka före honom till andra sidan, medan han skickade hem folket. 23 När han hade gjort detta, gick han ensam upp på berget för att be.

[Folket ville med våld göra honom till kung, se Joh 6:15. Att Jesus var tvungen att så bestämt skicka i väg lärjungarna, antyder att de också dragits med i folkets önskan att starta en politisk revolution mot romarna. Anledningen till att de kommit hit var att Jesus sökt en enslig plats för att vara i stillhet och bön efter nyheten om hans släkting Johannes Döparens död, se vers 13.]

Det blev kväll och han var fortfarande kvar där själv. [Jesus hade nu varit i bön i flera timmar och fortsätter vaka och be hela natten fram till fjärde nattväkten, se vers 25.] 24 Skeppet var nu mitt på sjön [ordagrant: många stadier från land; en stadie är omkring 185 meter] och kastades hit och dit av vågorna, för de hade motvind.

25 Strax före gryningen (under den fjärde nattväkten – någon gång mellan klockan tre och sex) kom Jesus till dem, gående på sjön. [Job 9:8] 26 När lärjungarna förstod att han gick på sjön, blev de förskräckta (fyllda med fruktan) och sa: ”Det är ett spöke!” Och de skrek av rädsla. 27 Men på en gång började Jesus tala med dem och sa: ”Ta det lugnt (var vid gott mod), Jag Är (det är jag). Var inte rädda.”

[Frasen ”Jag Är” är densamma som Gud använder när han uppenbarar sig för Mose, se 2 Mos 3:14.]

28 Petrus svarade honom och sa: ”Herre, om det är du, befall mig att komma till dig på vattnet.”

29 Han sa: ”Kom!”

Petrus steg ur båten och började gå på vattnet, och kom emot Jesus. 30 Men när han såg (kände, upplevde med sina sinnen) hur stark vinden var blev han rädd. När han började sjunka ropade han: ”Herre, rädda (hjälp, fräls) mig!”

31 På en gång sträckte Jesus ut sin hand, tog tag i honom och sa: ”Vilken kortvarig (liten) tro du har, varför tvivlade du (höll du på att tappa tron, drogs du åt två håll)?”

[Det uttalandet kan tyckas märkligt. Jämfört med de andra lärjungarna som satt kvar i båten hade ju Petrus stor tro! Ordet oligos kan betyda liten, men även kortvarig i tid. Det sammansatta ordet oligo-pistis beskriver Petrus tro som är liten eller snarare kortvarig. Problemet som Jesus adresserar är Petrus instabila tro som har höga toppar och djupa dalar. Först tror han Jesus är ett spöke, sedan går han på vattnet för att på nytt tvivla och börja sjunka. Ordet för tvivla här är edistasas, det används bara här och i Matt 28:17.]

32 När de [Petrus och Jesus] hade kommit in i båten, lade sig (mojnade) vinden.

33 De som var i båten tillbad honom (böjde sig i ödmjukhet, föll på knä, kysste hans hand i vördnad) och sa: ”Du är verkligen Guds Son!”

Jesus botar sjuka i Gennesaret

(Mark 6:53-56)

34 När de hade farit över sjön kom de till Gennesarets landområde [som var en bördig slätt söder om Kapernaum]. 35 När folket där kände igen honom skickade de ut bud i hela trakten, och man förde alla som var sjuka till honom. 36 Man bad honom att de skulle få röra vid hörntofsen [hebr. tsitsit] på hans mantel. [Ryktet om hur en kvinna blivit helad på detta sätt måste ha nått dem, se Matt 9:20-22. Hörntofsen är också en symbol på makt och auktoritet, se 1 Sam 24:5.] Alla som rörde vid den blev fullständigt helade.

[Här används grekiska prepositionen dia framför det grekiska ordet sozo som både betyder helad och frälst. Prepositionen som betyder ”genom” förstärker att de blev ”genom-helade”, dvs. fullständigt helade och friska på en gång.]

15

Mänskliga traditioner och Guds bud är inte alltid samma sak

(Mark 7:1-23)

1 Sedan kom fariséer och skriftlärda från Jerusalem [där den högsta religiösa eliten var samlad i Sanhedrin] fram till Jesus och sa: 2 ”Varför bryter dina lärjungar mot fädernas tradition (förordning)? De tvättar ju inte händerna [för att bli ceremoniellt rena] innan de äter.” 3 Han svarade:

”Varför bryter ni själva mot Guds bud (instruktioner) på grund av er tradition [den muntliga traditionen med stadgar och regler hur man skulle tolka Guds bud]? 4 Gud har ju sagt [i ett av de tio budorden, se 2 Mos 20:12; 5 Mos 5:16]:

’Hedra (värdesätt, respektera) din far och din mor,’

och [där överträdelsen av detta bud enligt 2 Mos 21:17 är]:

’Den som smädar (förbannar) sin far eller mor ska döden dö.’

5 Men ni påstår att om någon säger till sin far eller sin mor: ’Det som jag hade kunnat hjälpa dig med, det ger jag som tempelgåva’, 6 då behöver han inte visa aktning för sin far eller mor. Så sätter ni Guds ord ur kraft på grund av er tradition.

[Det hebreiska namnet för denna tempelgåva är korban, se Mark 7:11. Detta var en typ av löftesoffer där givaren förband sig att ge en gåva vid ett senare tillfälle, men förvaltade pengarna fram tills löftet infriades. Enligt reglerna friskrevs givaren från ansvaret att försörja sina föräldrar, vilket helt klart bröt mot Moses lag att ära sina föräldrar.]

7 Ni hycklare (skådespelare)! Jesaja profeterade rätt om er när han sa [Jes 29:13]:

8 Detta folk närmar sig mig med sina läppar (de säger rätt saker),

men deras hjärtan är långt borta från mig.

9 Deras tillbedjan är helt meningslös (fåfäng),

för de undervisar mänskliga läror (doktriner).”

Om rent och orent

10 Han kallade till sig folket och sa till dem: ”Lyssna och förstå! 11 Det som orenar en person (ohelgar, gör någon ceremoniellt oren och hindrar kontakten med Gud) är inte vad som kommer in i munnen. Det är vad som kommer ut ur munnen som orenar en människa.”

12 Då gick lärjungarna fram till honom och sa: ”Vet du att fariséerna [de högsta ledarna från Jerusalem som kommit ända hit] tog anstöt (blev chockade, vände sig emot dig) när de hörde detta ord [det du sa, vers 11]?”

13 Han svarade: ”Varje växt som inte är planterad av min himmelske Fader ska ryckas upp med roten. [Kan syfta på liknelsen om ogräset i Matt 13:24-29.] 14 Låt dem vara (bry er inte om dem)! De är blinda ledare för blinda. Om en blind leder en blind faller båda i gropen.”

15 Petrus tog till orda och sa till honom: ”Förklara denna liknelse för oss.” [Vad är det som orenar en människa, i vers 11.] 16 Jesus sa:

”Är ni också [indoktrinerade i samma tänkesätt som fariséerna och] utan förstånd (oförmögna att dra egna slutsatser)? [Jesus uppmanar sina lärjungar att använda sitt intellekt.] 17 Förstår ni inte att allt som kommer in i munnen passerar genom magen och går vidare ut från kroppen? 18 Men det som går ut ur munnen kommer från hjärtat, och det är detta som orenar en människa.

19 För från hjärtat kommer:

onda tankar,

mord,

äktenskapsbrott (en gift person som är otrogen i sitt äktenskap),

otukt (olovlig sex, en ogift person som har sex med någon annan),

[Det grekiska ordet porneia används här och grundordet betyder ”att sälja sig till slaveri”. Pornografi är ett sammansatt ord av just detta ord porneia och grafo, som betyder ”något skrivet eller tecknat”. Pornografi är en beskrivning antingen i text eller grafiskt av någon som säljer sig sexuellt.]

stölder,

mened (falskt vittnesbörd),

nedvärderande tal (smädande, hårt föraktfullt tal).

[Alla dessa sju kategorier är i plural i grundtexten. Ordet ”och” används inte mellan varje punkt. Detta språkbruk visar att det inte bara är exakt dessa sju punkter som orenar en människa; det är några exempel.]

20 Det är detta som gör människan oren. Men att äta utan att ha tvättat händerna, det orenar inte människan.”

Jesus drar sig undan till Tyros och Sidon

En kanaaneisk kvinnas tro

(Mark 7:24-30)

21 Jesus gick ut därifrån [från staden Kapernaum, i Galileen, där han bodde under sin verksamma period] och drog sig undan till området kring Tyros och Sidon. [Två kuststäder längs med Medelhavet som låg i Fenikien, nuvarande Libanon, cirka 8 mil nordväst om Kapernaum.] 22 En kanaaneisk kvinna från trakten kom och ropade med hög sprucken röst: ”Herre, Davids son, ha förbarmande över mig (känn medlidande med mig och grip in)! Min dotter är svårt demoniserad (plågas och är ansatt av en demon).”

23 Men Jesus sa inte ett ord. Hans lärjungar kom och bad honom gång på gång: ”Skicka i väg henne (svara henne så att hon inte behöver besvära oss mer). Hon följer ju efter oss och ropar (med sprucken röst, okontrollerat, störande).”

24 Han svarade [till sist kvinnan och sa till henne]: ”Jag är bara sänd till de förlorade fåren från Israels hus.”

25 Men hon kom och tillbad (böjde sig i ödmjukhet och vördnad, föll på knä) och sa: ”Herre, hjälp mig!”

26 Jesus svarade henne: ”Det är inte rätt att ta barnens bröd och kasta det åt tamhundarna (de små hundarna).”

27 Hon sa: ”Ja, Herre, men även tamhundarna äter smulorna som faller ner från deras herrars bord.”

28 Då svarade Jesus henne: ”O kvinna, din tro (uthållighet, tillit) är stor. Låt det du vill ske.”

[Kvinnan upprepar sin önskan om hjälp och knäböjer inför Jesus. Det finns två olika ord för hund på grekiska. Här i vers 26-27 används inte det vanliga ordet för en vildhund, gr. kyon, se Matt 7:6, utan en diminutiv form kynarion, som beskriver en mindre, tam familjehund. Det blir även tydligt i beskrivningen att de finns i hemmet och äter under barnens bord. Det hebreiska ordet för hund är kelev, som ordagrant betyder ”som ett hjärta” och trofast. Jesus har jämfört judarna med förlorade får och små barn, se vers 24 och 26. Jesus jämför inte kvinnan med en oren vildhund, vilket annars var ett vanligt skällsord, och skulle vara väldigt nedsättande. Trots detta krävs ändå en stor tro och en ödmjuk inställning från kvinnans sida för att godta att bli liknad vid familjens hund, som har lägre rang än barnen.

Jesu uttalande är crescendot och höjdpunkten i detta stycke. Det förstärks också genom ett kiastiskt mönster kring uttrycken stor/liten tro som har sitt centrum här:

Matt 14:31 ”Vilken liten/kortvarig tro du har” – riktat till lärjungen Petrus.

  Matt 15:28 ”O kvinna, din tro är stor” – riktat till en icke-jude och kvinna!

Matt 16:8 ”Vilken liten/kortvarig tro ni har” – riktat till lärjungarna.]

I samma ögonblick blev hennes dotter helad (botad).

Tillbaka till Galileen via Dekapolis

Många helas

(Mark 7:31-37)

29 Jesus lämnade den platsen [Tyros och Sidon, se vers 21, och rörde sig österut via Dekapolis, se Mark 7:21]. Han gick längs med [östra sidan av] Galileiska sjön och sedan upp på ett berg [en bergssluttning] där han satte sig. 30 Då kom mycket folk till honom, och de hade med sig lama, blinda, krymplingar, stumma och många andra som man lade ner vid hans fötter (i snabb följd) och han botade dem. 31 När folket såg de stumma tala, krymplingarna bli friska, de lama gå, och de blinda se, häpnade man och prisade (tackade) Israels Gud. [Att de prisade ”Israels Gud” indikerar att Jesus var på östra sidan om Galileiska sjön och folket var icke-judar.]

Mat åt 4 000

(Mark 8:1-10)

[Detta är det andra brödundret som omnämns i Bibeln; tidigare på våren hade Jesus gjort ett brödunder för 5 000 judar på västra sidan av Galileiska sjön, se Matt 14:13-21. Nu är Jesus på den östra sidan av Galileiska sjön efter en tur utanför de judiska områdena med start vid Tyros och Sidon och sedan tillbaka via Dekapolis, se Mark 7:31. Många hade kommit ut från städer och byar och följde med Jesus och det är nu redan tredje dagen. Man hade troligtvis med sig lite mat för en dag eller så, men var mer upptagna med att bli botade och höra Jesu undervisning än att tänka på sina vardagliga behov. Det har gått några veckor sedan det förra brödundret som skedde vid påsktiden då gräset var grönt efter regnen, se Joh 6:10. Vid den här tiden är det mesta gräset bortbränt och temperaturen en bit över trettio grader på dagen, och Jesus bryr sig om människornas välbefinnande så att de ska orka vandringen hem i värmen.]

32 Då kallade Jesus till sig sina lärjungar och sa: ”Jag känner medlidande över folket, för de har nu redan varit med mig i tre dagar (stannat kvar; de är fortsatt hos mig) och de har inget [kvar] som de kan äta och jag vill inte skicka iväg dem hungriga för de kan bli [alldeles] uttröttade [och kollapsa] på vägen [hem].”

33 Lärjungarna sa till honom: ”Var kan vi hitta så mycket bröd här i ödemarken att alla dessa människor kan äta sig mätta?”

34 Jesus frågade dem: ”Hur många bröd har ni?”

De svarade: ”Sju, och några små fiskar.” 35 Då bad han folket slå sig ner på marken. 36 Han tog de sju bröden och fiskarna, och tackade Gud. [Jesus bad antagligen den judiska välsignelsen Hamotzi: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som frambringar bröd från jorden.”] Han bröt bröden och gav bitarna till lärjungarna, och lärjungarna gav dem till folket. 37 Alla åt och blev mätta. Sedan samlade man ihop sju stora korgar med de överblivna bitarna. [Här används ett annat ord för korg än i matundret med 5 000 män, se Matt 14:13-21. Dessa sju korgar var stora korgar; ordet används t.ex. i Apg 9:25, och kunde rymma en människa.]

38 De som hade ätit var 4 000 män, förutom kvinnor och barn. 39 Sedan skickade han i väg folket, gick i båten och for till trakten av Magadan. [På västra sidan av Gennesarets sjö, strax norr om Tiberias.]

[Vad är skillnaderna mellan de två matundren?

Det första undret för 5 000 finns med i alla evangelier, se Matt 14:13-21; Mark 6:30-44; Luk 9:10-17; Joh 6:5-13. Det har mer av judisk karaktär. Talet fem står för nåd. Jesus som är livets bröd kommer med nåd, först och främst till det judiska folket, och vill mätta den andliga hungern hos de tolv stammarna i Israel, som representeras av de tolv korgarna som blev över.

Undret för de 4 000 beskrivs här i Matt 15:32-39 och i Mark 8:1-9. Det är riktat till hela jordens folk. Undret sker på icke-judisk mark, och talet fyra som används om de fyra väderstrecken symboliserar hela jorden. Talet sju står för fulländning, och de sju korgarna tillsammans med helandet som föregick matundret visar Guds förmåga att möta alla behov för alla människor.

Av alla Jesu under är det bara två, matundret för 5 000 och uppståndelsen, som återges i alla fyra evangelierna. Viktiga sanningar och händelser betonas ofta genom upprepningar i Bibeln. Johannes är den som tydligast kopplar ihop den andliga dimensionen i matundret, när han bara några verser senare tar med Jesu uttalande: ”Jag är livets bröd. Den som kommer till mig ska aldrig hungra, och den som tror på mig ska aldrig någonsin törsta”, se Joh 6:35.]

16

De religiösa ledarna vill se ett tecken för att tro

(Mark 8:11-13; Luk 12:54-56)

1 Fariséerna och saddukéerna kom fram till honom. [Detta är första gången dessa två judiska grupperingar, som hade vitt skilda uppfattningar om Guds ord, nu gemensamt kom till Jesus.] De ville sätta honom på prov (fresta och fälla honom) och krävde att få se ett tecken från himlen [något spektakulärt mirakel som bevisade att han var sänd av Gud].

2 Han svarade: ”På kvällen säger ni: ’Det blir vackert väder, eftersom himlen är röd’, 3 och på morgonen: ’I dag blir det oväder, eftersom himlen är röd och dyster.’ Ni vet hur ni ska tyda himlens utseende, men ni kan inte tyda tecknen för tiderna. 4 Ett ont och trolöst släkte begär ett tecken, men inget annat tecken ska ges än Jona-tecknet.” Sedan lämnade han dem och gick sin väg.

[Matteus har tidigare i Matt 12:39-40 förklarat hur profeten Jonas vistelse i fiskens buk är en bild på Jesu död och uppståndelse på tredje dagen.]

Den farliga surdegen

(Mark 8:14-21)

5 När lärjungarna for över [från den västra sidan] till andra [norra] sidan sjön hade de glömt att ta med sig bröd. [De lämnar Magdala i hast, glömmer ta med bröd, och beger sig i båten till norra sidan av Galileiska sjön nära Betsaida, se Mark 8:22.]

6 Jesus sa till dem: ”Var på er vakt (se upp) för fariséernas och saddukéernas surdeg.”

[Surdeg är en bröddeg som innehåller jäst och mjölksyrabakterier. Man använde oftast inte färsk jäst utan tog ett stycke jäst deg, som man sparat från förra baket, och knådade in det i den nya degen som sedan ställdes att jäsa. På samma sätt som surdegen påverkar hela degen, påverkar falska läror hela församlingen, se 1 Kor 5:8.]

7 [Lärjungarna förstod inte vad Jesus menade.] De diskuterade med varandra [om fysiskt bröd] och de sa: ”Det måste vara för att vi inte hade med oss bröd som han tar upp detta ämne nu.”

8 Jesus märkte vad de pratade om och sa: ”Varför diskuterar ni att ni inte har något [fysiskt] bröd? Vilken kortvarig (liten) tro ni har! 9 Förstår ni fortfarande ingenting? Kommer ni inte ihåg de fem bröden till de 5 000 och hur många mindre flätade korgar ni fick över? [12 korgar, se Matt 14:20-21.] 10 Eller de sju bröden till de 4 000 och hur många stora korgar ni fick över? [7 korgar, se Matt 15:37-38.] 11 Hur kan ni tro att jag talade om bröd? Akta er för fariséernas och saddukéernas surdeg.”

12 Då förstod de att det inte var för surdeg i bröd han varnade dem, utan för fariséernas och saddukéernas lära.

Människoson och Guds Son

(Mark 8:27-30; Luk 9:18-21)

13 Jesus kom till området kring Caesarea Filippi.

[Ett hedniskt område norr om Galileen. Här finns ett av källflödena för Jordanfloden, med utsikt över en brant klippvägg med grottor där bl.a. avguden Pan tillbads. Den största grottan kallades i folkmun helvetets port och ansågs vara en portal till dödsriket.]

Jesus frågade sina lärjungar: ”Vem säger folket att Människosonen är?”

14 De svarade: ”Några säger Johannes Döparen, andra Elia, och andra Jeremia eller någon av profeterna.”

15 Han sa till dem: ”Men vem säger ni att jag är?”

16 Simon Petrus svarade och sa: ”Du är den Smorde (Messias, Kristus), den levande Gudens Son.”

17 Då svarade Jesus honom: ”Salig (lycklig, välsignad) är du, Simon, Jonas son. Kött och blod (någon människa) har inte uppenbarat detta för dig, utan min Fader som är i himlen. 18 Jag säger dig, du är Petrus [gr. Petros – en liten sten], och på denna klippa [gr. Petra – en stor massiv klippa, precis som den strax utanför Caesarea Filippi] ska jag bygga min församling, och dödsrikets (Hades) portar ska inte stå emot den.

[Det är troligt att Jesus pekar på den klippa som de står intill, och på ett praktiskt sätt illustrerar att församlingen är som en stad på ett berg, Matt 5:14, högt över all ondska. Området här vid foten av berget Hermon har ofta förknippats med ockult verksamhet. Ugaritiska lertavlor från 1200 f.Kr. kallar området ”ormens plats”. Den verkliga fienden och kampen blir snart tydlig här när Satan försöker influera Petrus att tillrättavisa Jesus och hindra hans lidande, död och uppståndelse, se vers 23.]

19 Jag ska ge dig nycklarna till [auktoritet att stänga och öppna] himmelriket (himlarnas kungarike), allt du binder (förbjuder att ske) på jorden, ska redan vara bundet (förbjudet att ske) i himlen. Allt du löser (tillåter att ske) på jorden, ska redan vara löst (tillåtet att ske) i himlen.”

[I Bibelns bildspråk betecknar nycklar mandat och fullmakt. Lösa och binda var termer som användes av de skriftlärda när man beslutade vad som var rätt och fel i olika situationer. I Matt 5:19 använder Jesus samma grekiska ord för lösa när han talar om att upphäva ett bud. Jesus upprepar snart frasen ”binda och lösa” igen när han undervisar alla tolv lärjungarna, se Matt 18:18. Där handlar det om att församlingsledningen har mandat att avgöra konflikter i församlingen, se Matt 18:17. Notera verbformerna där allt som du binder/löser redan ska vara bundet/löst (perfekt passiv form) i himmelen.]

20 Sedan gav han en strikt order till lärjungarna att inte berätta för någon att han var Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Jesus berättar om sin död och uppståndelse

(Mark 8:31-33; Luk 9:21-22)

[Denna händelse inträffar ett halvår före Jesu korsfästelse. Under de drygt två år som han varit med lärjungarna har Jesus hittills bara nämnt om sin död tre gånger, men nu börjar han åter undervisa dem om detta, och tar upp det ytterligare elva gånger.]

21 Från den tiden började Jesus förklara för (visa) sina lärjungar att han måste gå (gå bort/iväg) till Jerusalem och lida mycket genom (utstå många lidanden från) de äldste och översteprästerna och de skriftlärda [dvs. rådet, Sanhedrin i Jerusalem, som bestod av överstepräster, skriftlärda och folkets äldste] och [att han måste] bli dödad (bortröjd, slaktad) och på tredje dagen uppstå (bli uppväckt/upprest) [igen].

22 Då tog Petrus honom avsides (för att samtala privat). Han tillrättavisade Jesus skarpt och sa: ”Må Gud bevara dig, Herre! Detta får inte hända dig.”

23 Men Jesus vände sig om [mot och inom hörhåll för lärjungarna, se Mark 8:33] och sa till Petrus: ”Gå bort (bakom mig, ur min åsyn), Satan [titel på djävulen som ordagrant betyder motståndare eller åklagare]. Du är ett hinder för mig (en stötesten, du vill få mig på fall), för du tänker inte Guds tankar utan mänskliga tankar (du har inte Guds perspektiv).”

Att mista livet, men ändå vinna det

(Mark 8:34-38; Luk 9:23-27)

24 Sedan sa Jesus till sina lärjungar:

”Om någon vill följa (gå bakom) mig

ska han förneka (helt tillbakavisa; säga nej till; avstå från) sig själv [sin egen agenda]

och ta upp sitt kors

och följa mig (vara/gå med mig på vägen) [bli min lärjunge].

[Jesus hade tidigare talat om att ’ta upp sitt kors’ i samband med efterföljelse, se Matt 10:38. Nu blir orden än mer verkliga för lärjungarna, se Matt 16:21; 20:20-23. Sist i versen har grekiskan ett annat ord för att följa (nämligen akoloutheo) vars innebörd är att gå samma väg som eller vandra tillsammans på vägen med.]

25 För den som vill rädda (skulle vilja bevara) sitt liv,

ska mista (förlora; totalt förstöra/ruinera) det,

men den som mister (nu ändå skulle mista) sitt liv för min skull,

han ska rädda (han är den som kommer att bevara) det.

[Gr. psuche betecknar både liv och själ, men måste förstås och användas utifrån sitt sammanhang i vers 25-26, se även Joh 12:25. Att ’förneka sig själv’ i vers 24 handlar inte om brist på självaktning. Jesu efterföljare har skäl till en bättre självkänsla än någon annan. Den faderskärlek Gud känner för sina barn är enorm och bygger inte på gärningar utan på barnaskap, se Gal 3:26, osv. Genom saligprisningarna visar Jesus vad det innebär att tillhöra Guds rike och få den himmelska lönen, se Matt 5:3-12. I ljuset av detta förstår vi att självförnekelsen handlar om att korsfästa sina egna själviska intressen och ambitioner och sätta Gud och hans rike främst. Samma skarpa åtskillnad görs i Matt 6:19-24 där Jesus förklarar att man inte kan tjäna både Gud och mammon.]

26 Vad hjälper det en människa att vinna hela världen och [samtidigt] förlora (förverka) sitt liv (sin själ)? Vad kan en människa ge i utbyte mot sitt liv (till lösen för sin själ)? 27 Människosonen ska komma med sina änglar i Faderns härlighet (ära, majestät), och då ska han belöna (föra räkenskap med) varje människa efter hans livsstil (gärningar, vanemässiga handlande).”

Jesu ansikte strålade av ljus

(Mark 9:1-13; Luk 9:27-36; 2 Pet 1:16-18)

28 ”Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Några av dem som står här kommer inte att möta döden förrän de har sett Människosonen komma i sitt rike.”

[Möjliga förklaringar på denna vers är att det syftar på pingstdagen, då den helige Ande blev utgjuten. Troligast är dock att det är en förutsägelse av nästa händelse en vecka senare, då tre av lärjungarna får se en glimt av Jesus i hans härlighet i hans rike, se Matt 17:1-8. Det kan knappast vara en förutsägelse om Jesu andra tillkommelse, eftersom Jesus aldrig gjorde anspråk på att veta tiden för detta, se Matt 24:36. Vid himmelsfärden pressade lärjungarna honom på svar om när han skulle upprätta riket, men Jesus ber dem att hellre fokusera på att vara använda här och nu, se Apg 1:6-8.]

17

1 Sex dagar senare tog Jesus med sig Petrus, Jakob och hans bror Johannes upp på ett högt berg där de kunde vara för sig själva (i enskildhet).

[Enligt tradition är det berget Tabor, men det är mer troligt att det är berget Hermon i närheten av Caesarea Filippi, som är den senaste platsen som Jesus besökte, se Matt 16:13. Det är troligt att Matteus knyter an till hur Mose gick upp på berget Sinai och efter sex dagar fick se Gud, se 2 Mos 24:15. Jesus är den andre Mose som det talas om i 5 Mos 18:15 och den som fullbordar Mose kallelse.]

2 Där förvandlades hans utseende inför dem, hans ansikte lyste (klart och tydligt) som solen, och hans kläder blev vita som ljuset. 3 Plötsligt fick de se Mose och Elia samtala med honom. 4 Då började Petrus tala, och sa till Jesus: ”Det är underbart (gott, ärofyllt) att få vara här! Om du vill så ska jag göra tre hyddor. En åt dig, en åt Mose och en åt Elia.”

[I Luk 9:33 står det också att ”Petrus inte visste vad han sa.” Det är möjligt att han anknyter till lövhyddohögtiden, sukkot, som firas på hösten. Man bygger då hyddor med tak av löv under bar himmel för att minnas israeliternas ökenvandring efter deras uttåg/exodus ur Egypten. Enligt judisk tro och tradition förknippas högtiden också både med den messianska ankomsten och inträdandet av den messianska tidsåldern, se Apg 3:21. Dessa kopplingar till den messianska förväntan är tydlig då Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se t.ex. Joh 7:2, 27, 31, 40-42.]

5 Plötsligt medan han fortfarande talade kom ett skinande moln och omslöt dem [främst Jesus, Elia och Mose, men lärjungarna träder också in i detta moln, se Luk 9:34. Molnet är en gammaltestamentlig bild av Guds närvaro, se 2 Mos 13:21-22; 40:34-38; 1 Kung 8:10-13.] En röst från molnet sa [på liknande sätt som Fadern talat till Jesus vid hans dop, se Matt 3:17]: ”Detta är min Son – min Älskade, som jag har (och alltid haft) mitt välbehag i. Lyssna (ständigt) på honom.” 6 När lärjungarna hörde detta, kastade de sig [raklånga] ner med sina ansikten mot marken och greps av stor fruktan (förskräckelse). 7 Men Jesus kom och rörde vid dem och sa: ”Stå upp och var inte rädda.” 8 När de lyfte upp sina ögon, såg de ingen förutom Jesus.

[Genom hela Bibeln har viktiga händelser skett på berg. På berget Moria blir Abraham ledd att offra Isak, som är en bild på Jesus. Mose får undervisningen och buden på berget Sinai och Elia offrar till Gud på berget Karmel, osv. På detta berg såg nu lärjungarna hur Jesus samtalade med Mose och Elia som representerar Torah och profeterna. Att det är ett samtal, visar på den harmoni som finns mellan det ursprungliga och det förnyade förbundet. Till sist ser lärjungarna bara Jesus; en tydlig bild på att Jesus är den som fullkomnar undervisningen och profeterna, se Matt 5:17.]

9 Medan de var på väg ner från berget befallde Jesus dem: ”Berätta inte för någon om det ni har sett förrän Människosonen har uppstått från de döda.” 10 Lärjungarna frågade honom: ”Varför säger de skriftlärda att Elia måste komma först?” 11 Han svarade [och bekräftade deras doktrin som baseras på Mal 4:5]: ”Elia ska komma och återupprätta (återställa) allt. 12 Men jag säger er att Elia redan har kommit, och de kände inte igen honom utan gjorde med honom som de ville. Så ska också Människosonen bli behandlad och lida genom dem.” 13 Då förstod lärjungarna att han talade till dem om Johannes Döparen.

En pojke befrias

(Mark 9:14-29; Luk 9:37-42)

[Jesus, Petrus, Jakob och Johannes kom ner från berget och mötte upp med de andra nio lärjungarna nästa dag, se Luk 9:37.]

14 När de var tillbaka bland folket kom en man fram och föll på knä för honom 15 och sa: ”Herre, förbarma dig över min son. Han är fallandesjuk (ordagrant ’blir sjuk under månens inflytande’, det grekiska ordet beskriver sjukdomar med periodiskt återkommande anfall och kramper) och plågas svårt. Ofta faller han i elden och många gånger i vattnet. 16 Jag tog honom till dina lärjungar, och de kunde inte bota honom.” 17 Då svarade Jesus [och riktar sig till folkskaran och lärjungarna]: ”Ni släkte utan tro (en generation som inte vill tro) som är helt fördärvat! [Det är inte otroligt att associationerna går till israeliterna som vandrade i öknen och tappade tron och i stället tillbad guldkalven då Mose gick upp på berget Sinai.] Hur länge ska jag vara kvar hos er? Hur ska jag stå ut med er?”

[Han vänder sig nu till pojkens far och säger:] ”För hit honom till mig.” 18 Jesus tillrättavisade demonen, och den for ut ur honom, och pojken var botad i det ögonblicket.

19 Senare kom lärjungarna enskilt till Jesus (för att samtala privat med honom) och frågade: ”Varför kunde inte vi driva ut demonen?” 20 Han svarade: ”På grund av er otro. Sannerligen säger jag er (jag säger sanningen till er), om ni har tro som ett senapsfrö [det minsta av alla frön, se Matt 13:32] kan ni säga till det här berget: Flytta dig dit bort, och det kommer att flytta sig. Ingenting blir omöjligt för er.”

[Jesus illustrerar nu sin undervisning genom att använda berget, som de står vid foten av, som en bild på långt större och omöjliga problem och svårigheter än att driva ut en demon. Det är inte storleken på tron som är avgörande, utan inställningen, viljan att tro till skillnad från apati och ovilja. I parallellstället i Mark 9:24 ber pojkens far en enkel bön: ”Herre, jag tror! Hjälp min otro.” Tro som ett senapsfrö är en ihållande tro, den fortsätter att växa och ger inte upp och den får näring av Guds ord och bön.]

21 Den här sorten [den familjen av demoner] kan inte drivas ut genom annat sätt än bön och fasta. [Vers 21 finns inte med i de äldsta manuskripten, och är troligen ett tillägg från Mark 9:29 som en förklaring till hur lärjungarna hade tappat tron. Brist på bön och fasta gör att umgänget med Gud minskar vilket leder till att fokus skiftar från tron på Guds kraft till ens egen begränsade förmåga. Lärjungarna hade ju fått auktoritet att driva ut demoner redan i Matt 10:8.]

Jesus berättar för andra gången att han ska dö

(Mark 9:30-32; Luk 9:43-45)

22 När de var samlade igen i Galileen [tillbaka i närheten av Kapernaum, se vers 24] sa Jesus till dem: ”Människosonen ska överlämnas i människors händer, 23 och de kommer att döda honom, och på tredje dagen ska han uppstå.” Då blev de mycket bedrövade.

Tillbaka till Kapernaum

24 När de hade återvänt till Kapernaum kom de som tog upp tempelskatten fram till Petrus och frågade: ”Betalar inte er lärare någon tempelskatt?”

[Det fanns tre typer av skatter: Lokal skatt/tull för varor, det romerska rikets inkomstskatt och den judiska tempelskatten. Utöver detta gav man också tionde och offer. Tempelskatten var under andra templets tid en halv shekel, vilket motsvarade två drachmer som var grekernas grundläggande myntenhet. Värdet motsvarade två dagslöner. Det var en frivillig årlig gåva för att täcka omkostnaderna kring tempeltjänsten, se 2 Mos 30:12. Sista betalningsdagen var i slutet på mars, och gällde alla män mellan 20 och 50 år. Att bara Petrus och Jesus betalar denna skatt, kan antyda att de övriga lärjungarna var under 20 år. Det var inte ovanligt att man redan vid 13 års ålder började följa en rabbin.]

25 Han svarade: ”Jo.” När Petrus var hemma igen [i huset] frågade Jesus innan han hunnit säga något: ”Vad tror du, Simon? Kräver de jordiska kungarna tull och skatt av sina söner eller av andra?” 26 Petrus svarade: ”Av andra.” Jesus sa till Petrus: ”Sönerna går alltså fria. 27 Men för att ingen ska ta anstöt av oss, så gå ner till sjön och kasta ut en krok. Öppna munnen på den första fisk som du drar upp. Där kommer du att hitta ett silvermynt (gr. stater – motsvarade fyra drachmer). Ta det och lämna det för dig och mig.”

18

Vem är störst i Guds rike?

(Mark 9:33-37; 9:42-48; Luk 9:46-48; 17:1-2)

[Detta är det fjärde av Jesu fem tal som Matteus har med i sitt evangelium.]

1 Ungefär samtidigt [som Jesus har pratat med Petrus om att de ska betala tempelskatten på ett övernaturligt sätt, se Matt 17:25-27] kom [de andra] lärjungarna fram till Jesus och frågade: ”Vem är alltså störst (har högsta rang; är viktigast) [i jämförelse med andra] i himmelriket (himlarnas kungarike)?”

[Utifrån parallellstället i Mark 9:33 frågar Jesus dem vad de pratat om på vägen. Svaret dröjer men till sist erkänner de förläget att de diskuterat vem som var störst. Den här gången gällde det särskilt Petrus ställning i förhållande till de andra lärjungarna. Den inbördes rangordningen var ett återkommande samtalsämne. Det tas upp igen i Matt 20:20-28 och precis innan Jesu död i Luk 22:24. Hela stycket (vers 2-18) är Jesu svar på frågan vem som är störst. Den störste i himmelriket är som ett svagt och sårbart litet barn som behöver Faderns beskydd.]

2 Då kallade han [Jesus] till sig ett litet barn ställde det mitt ibland dem 3 och sa:

”Jag säger er sanningen, om ni inte skulle vända om [vill omvända er – ändra riktning, dvs. gå åt det andra hållet] och bli som de små barnen, ska ni inte [under några omständigheter] komma in i himmelriket (i himlarnas kungarike). 4 Den som därför ödmjukar sig [skulle böja sig och inta en lägre position] som det här lilla barnet, han är störst (ordagrant: den större) i himmelriket (i himlarnas kungarike). [Ett litet barn är helt beroende av sina föräldrar för sin överlevnad. Stor i Guds rike är den som ödmjukar sig inför Gud och sätter sin tillit till honom.] 5 Och den som tar emot (skulle välkomna/acceptera) ett sådant litet barn [dvs. en sann Jesu lärjunge] i mitt namn, han tar emot (välkomnar, accepterar) mig.

[Här används det grekiska ordet paidion som beskriver ett mindre barn upp till skolåldern. Jesus befinner sig i Petrus hus i Kapernaum, se Mark 9:33, så det skulle t.o.m. kunna vara så att det är Petrus barn som Jesus tar fram för att på ett illustrativt sätt undervisa om ödmjukhet.]

6 Men den som förleder en av dessa små (en av dessa allra minsta – gr. mikron) [en Jesu lärjunge] som tror (förtröstar; litar) på mig, för honom vore det [alltid] bättre att en stor kvarnsten skulle hängas om (runt) hans hals och han skulle sänkas i havets djup.

7 Ve dig värld (ett starkt uttryck av sorg och ett fördömande av världen) för dina snaror (fällor, frestelser och påverkan för att få människor på fall, synda och missa målet). Det går inte att undvika att snaror (förförelser, frestelser) kommer, men ve den människa genom vilken de kommer. [Jesus känner sorg och bedrövelse över den som förleder andra men fördömer också dessa handlingar.]

8 Om din hand [frestar dig att göra fel] eller din fot förleder dig [att gå till en plats som frestar dig att synda],

hugg av den och kasta bort den.

Det är bättre för dig att gå in i livet stympad eller lam

än att ha två händer eller två fötter och bli kastad i den eviga elden.

9 Om ditt öga förleder dig [att se på något som frestar dig att synda],

så riv ut ögat och kasta bort det.

Det är bättre för dig att gå in i livet enögd

än att ha två ögon och kastas i det brinnande Gehenna (helvetet).

[Jesus lär inte ut självstympning, utan talar om att det är nödvändigt att ta bort sådant som förleder oss, även om det är kärt för oss.]

10 Se till att ni inte föraktar (nedvärderar, tänker nedsättande om) någon av dessa små. [Jesus hade kallat fram ett barn, se vers 2, och använder nu det i sin praktiska undervisning som en bild för en Jesu lärjunge.] Jag säger er att deras änglar i himlarna alltid ser min himmelske Faders ansikte (de är alltid i hans närvaro).”

[Det var en vanlig judisk uppfattning att varje person hade en skyddsängel. Bibeln säger inte så mycket om detta, men Matteus judiska läsare uppfattade sannolikt den här versen så. Vad vi vet är att änglarna står inför Gud, se Luk 1:19. Fadern ser sina barn och tolererar inte att någon förleder dem.]

Liknelsen om det förlorade fåret

(Luk 15:1-7)

12 ”Vad tror ni om det här? [Visst är det så här?] Om en man har hundra får och ett av dem kommer bort, lämnar han då inte de nittionio kvar i bergen och ger sig ut och letar efter det som är borta? 13 Och om han hittar det, sannerligen säger jag er, då gläder han sig mer över det än över de nittionio som inte hade gått vilse. 14 På samma sätt är det också vår himmelske Faders vilja att inte någon av dessa små [en Jesu efterföljare, se vers 10] ska gå förlorad.”

Konflikthantering

(Luk 17:3)

[Jesus fortsätter att undervisa lärjungarna. I vers 7 säger han att det inte går att undvika att snaror, förförelser och frestelser kommer. Det är alltså bara en tidsfråga innan någon säger eller gör något som sårar en annan troende, även i en kristen miljö. Anledningen till att Jesus just nu undervisar om förlåtelse och hur relationer kan helas och upprättas, är att några av lärjungarna troligen hade pratat illa om Petrus och hans ledarroll bakom hans rygg, se vers 1. Det är uppenbart att det är Petrus som känt sig sårad eftersom han frågar hur många gånger han ska förlåta, se vers 21.]

15 ”Men om din broder (ett syskon, en annan troende) skulle synda (fela; begå ett misstag) mot dig [följ då de här stegen]:

Gå [då] undan och tillrättavisa honom enskilt, mellan dig och honom [visa på hans fel med övertygande hållbara bevis]. Om han väljer att (om han skulle) lyssna på dig har du vunnit [tillbaka] din broder.

[Det är viktigt att den som blivit sårad faktiskt klarlägger exakt vad som gjort honom illa, många gånger vet kanske inte den skyldige om att hans sätt sårar andra personer. Grekiskan har här ett ord för att gå undan som innebär att man utan större uppmärksamhet drar sig bort.]

16 Men om han väljer att inte lyssna på (hörsamma) dig, så ta med dig en eller två [personer] till, för ’på två eller tre vittnesmål ska varje ord (uttalande) avgöras (styrkas)’ [5 Mos 19:15].

17 Och om han inte skulle bry sig om att lyssna till dem [och uppmärksamt ta till sig deras sunda förmaningar], så berätta för församlingen. [Tvistefrågan blir nu offentlig.] Men om han inte ens skulle bry sig om att lyssna till församlingen, så betrakta honom som en hedning eller en tullindrivare.

[Associera dig inte med honom, men älska honom, se Gal 6:1-2; 2 Thess 3:14-15; 2 Kor 2:5-11.]

18 Jag säger er sanningen:

Allt ni binder (skulle förbjuda ske) på jorden

ska vara bundet (ska ha förbjudits ske) i himlen.

Allt ni löser (skulle tillåta ske) på jorden,

ska vara löst (ska ha tillåtits ske) i himlen.

[De skriftlärda använde termerna binda och lösa när man beslutade om vad som var rätt och fel i olika situationer. Något ’bundet’ var förbjudet, medan något ’löst’ var tillåtet, se Rom 7:2. Här handlar det om att församlingsledningen har mandat att avgöra konflikter i församlingen, se vers 17. Församlingen ska göra allt för att lösa konflikter mellan människor. När en inblandad part väljer förlåtelsens och upprättelsens väg, blir personen ’löst’. På motsvarande sätt ’binds’ den som inte vill omvända sig i sina synder. Direkt efter detta, i vers 19-20, talar Jesus om vikten av att stå enade i bön. Ett beslut måste först vara bundet eller löst i himlen, innan det verkställs här på jorden.]

19 Återigen säger jag er sanningen:

Om två av er skulle komma överens om (gr. symphoneo – vara harmoniskt samstämmiga angående) att be om (fråga efter; begära) någon sak [vilken vardaglig tvistefråga det än må vara här] på jorden, så ska det ges till dem genom (ordagrant: ska det ske dem nära/intill/hos) min Fader, som är i himlarna. 20 För där två eller tre är församlade i (in mot) [har samlats med syftet att ära] mitt namn, där är jag mitt ibland dem.”

[Frasen ”i mitt namn” har på grekiska med den något ovanligare prepositionen eis (in, in i, till, mot, för). Innebörden blir då att om så bara två trossyskon gemensamt vill nå fram till Jesus – målet för deras hjärtans enhet – står löftet om hans närvaro fast. Här bör det först och främst tolkas utifrån sammanhanget före (vers 15-18) och efter (vers 21). Uttrycket ”två eller tre” upprepas från vers 16, där det andra steget i konflikthanteringen beskrivs (efter Skriftens princip om vittnesmål, se 5 Mos 19:15). I vers 19 används ordet pragma, vilket pekar på att det handlar om en sakfråga/tvistefråga (1 Kor 6:1). Det är som om Jesus verkligen vill understryka möjligheten till detta nådesteg – att han genom sin närvaro vill bekräfta och välsigna när troende reder ut en konflikt, redan innan det eskalerar till att behöva involvera hela församlingen.]

Hur många gånger ska man förlåta?

(Luk 17:4)

21 Då kom Petrus fram till honom och sa: ”Herre, hur många gånger kan min broder synda mot mig och ändå få förlåtelse av mig? Så mycket som upp till sju gånger?”

[Enligt den rabbinska traditionen som baserades på Amos 1:3, räckte det att förlåta någon tre gånger. Den fjärde gången någon gjorde samma fel mot dig behövde du inte förlåta, eftersom omvändelsen inte ansågs vara genuin. Petrus föreslog nu mer än det dubbla. Talet sju står också för fulländning.]

22 Jesus svarade honom: ”Jag säger dig, inte upp till sju gånger, utan sjuttio-sju gånger.” [Uttrycket ”sjuttio-sju” kan motsvara talet 490 eller 77. Oavsett hur man översätter står båda talen för en obegränsad förlåtelse!]

[Talet ”sju”, som Petrus nämner, och Jesu svar ”sjuttio-sju” för tankarna till Första Moseboken där båda dessa tal omnämns i berättelsen om brodermördaren Kain. Hans ättling Lemech hade ärvt Kains benägenhet till våld och var dessutom också skrytsam och drevs av hämndlystnad. Om någon skadade honom skulle han hämnas ”sjuttio-sju” gånger, se 1 Mos 4:15, 23-24. En kristen ska alltså vara lika benägen att förlåta som Lemech var att hämnas. På samma sätt som Lemech ville att straffet skulle överstiga brottet, ska förlåtelsen vida överstiga brottet.

Talet 490 ger även associationer till jubelåret. Förlåtelsen ska vara som ett enda stort jubelår där allt startar om på nytt! Det finns tre sabbater i Moseböckerna: vilodagen, viloåret och jubelåret. Var sjunde dag ska människan vila från sitt arbete. Vart sjunde år ska marken vila, se 3 Mos 25:4-5. Båda dessa sabbater var temporära, men vart 49:e år, efter sju sabbatsår, är det jubelår. Då vilar jorden, slavar friges, alla återfår sina egendomar och alla skulder avskrivs, se 3 Mos 25:10-16. Tio gånger fyrtionio talar om en obegränsad förlåtelse.]

En liknelse om förlåtelse

23 [Jesus besvarar Petrus fråga med en liknelse:] ”På grund av detta [med stor förlåtelse mot någon som syndat mot dig] kan himmelriket (himlarnas kungarike) liknas vid en mänsklig kung som ville hålla räkenskap med sina tjänare (slavar, livegna – gr. doulon). 24 Men när han började hålla räkenskap [påbörjade den gemensamma redovisningen], förde man till honom en som var skyldig [honom] tiotusentals talenter.

[Det grekiska ordet för att hålla räkenskap (räkna ihop, granska, sammanställa, jämföra och redovisa), synairo, betyder ordagrant att göra upp tillsammans och gemensamt ta upp – prepositionen syn indikerar enighet och samhörighet och verbet airo har innebörden att lyfta/bära upp. Jesus använder sig av dåtidens högsta siffervärde (adjektivet myrion som är pluralformen av det högsta räknetalet myrios, 10 000) och dåtidens högsta valutaenhet i sin liknelse. En talent var värd minst 6 000 denarer, där en denar motsvarade en arbetares dagslön. Skulden var alltså enorm – 60 miljoner dagslöner – vilket motsvarar flera miljarder svenska kronor. En skuld omöjlig att betala tillbaka själv!]

25 Men eftersom han inte hade något att betala med, befallde hans herre att han och hans hustru och barn och allt vad han ägde (hade) skulle säljas, så att skulden [på det sättet] kunde betalas.

26 Då föll tjänaren (slaven) ner på sina knän inför honom [och kysste hans hand i vördnad] och sa: ’Ha tålamod (håll ut) med mig, så ska jag betala tillbaka allt [alla skulder] till dig.’

27 Då greps [just den] tjänarens (slavens) herre av medlidande (innerlig medkänsla) och lät honom gå [gav honom helt fri] och efterskänkte (släppte, förlät) honom [löste honom från den enorma] skulden.

28 Men när samme tjänare (slav) kom ut [gick ut därifrån], träffade han på en av sina medtjänare (medslavar) som var skyldig honom hundra denarer. [En denar motsvarade en dagslön för en arbetare – hela summan motsvarade tre månadslöner.] Och han tog struptag på honom (tog fast honom och började strypa honom) och sa: ’Betala det du är skyldig (ordagrant: Betala om du är skyldig något)!’

29 Då föll hans medtjänare (medslav) ner och bönföll (gr. parakaleo) [vädjande personligen till] honom och sa: ’Ha tålamod (håll ut) med mig, så ska jag betala [tillbaka till] dig.’ [Här finns inte ”allt” med som i vers 26.]

30 Men han ville inte, utan gick och satte (kastade) honom i fängelse tills han kunde betala vad han var skyldig [dvs. tills han kunde återbetala genom att familj eller vänner kom till undsättning, gav kompensation och reglerade skulden.]

31 När hans medtjänare (medslavar) nu såg vad som hände blev de mycket upprörda (tog de våldsamt/ytterst illa vid sig) och gick och berättade allt som hade hänt för sin herre [konungen]. 32 Då kallade hans herre [personligen] till sig honom [dvs. den förste tjänaren/slaven] och sa (säger) till honom: ’Du usle (onde) tjänare (slav – gr. doulus)! Hela den skulden efterskänkte (förlät, släppte, löste) jag, eftersom du bad [personligen vädjade till] mig [om det]. [Matt 6:12] 33 Borde inte du också ha förbarmat dig över (känt medlidande med) din medtjänare (medslav), liksom (ordagrant: som också) jag förbarmade mig över (kände medlidande med) dig?’

34 Och i sin vrede överlämnade hans herre [personligen] honom till torterarna [gr. basanistes; fångvaktare med uppdrag att prygla, från verbet för ”att plåga”] tills han hade betalt [tillbaka] (skulle återbetala) allt vad han var skyldig. [Jfr med behandlingen i vers 30, där han kastat sin medtjänare i fängelse.] 35 På samma sätt ska min himmelske Fader göra med er, om ni inte, var och en, från ert hjärta [av hjärtat] förlåter (skulle förlåta/lösa) er (ordagrant: sin) broder.”

[Vissa handskrifter avslutar med att förklara att det här avser att förlåta någon (dvs. att inte hålla fast vid, utan lösa någon från) hans överträdelser, felsteg och förbrytelser, se även Matt 6:14-15.]

19

På väg mot Jerusalem

(Mark 10:1)

1 När Jesus hade avslutat detta tal [om förlåtelse, se föregående kapitel] bröt han upp från Galileen och kom in i Judeen från andra [östra] sidan Jordan. 2 Stora skaror följde honom, och han helade dem där.

[Jesus har nu påbörjat sin sista vandring mot Jerusalem. Om ett par månader kommer han att möta korset och döden, men också uppståndelsen och segern över döden. Lukas beskriver fler detaljer från den här perioden, se Luk 9:51-18:30.

Både Galileen och Judeen låg väster om Jordanfloden med Samarien mitt emellan. Samariens variant av judendom ansågs vara hädisk och oren. Av den anledningen undvek judarna området, trots att det innebar en längre resa att vandra öster om Jordanfloden via Pereen för de tre årliga högtiderna i Jerusalem. Resan tog en vecka och man färdades ofta tillsammans i grupper som skydd mot rövare och vilda djur. Här beskrivs hur Jesus följde den traditionella rutten, men det finns tillfällen då han tog vägen via Samarien, se Joh 4:3-4; Luk 9:52.]

Om äktenskap och skilsmässa

(Mark 10:2-12)

[I Matteus tematiska sammanställning följer naturligt Jesu undervisning om skilsmässa direkt efter att han talat om ödmjukhet och förlåtelse. Den placeringen visar tydligt att Gud alltid först och främst vill se återupprättelse och försoning, en skilsmässa är den sista utvägen. Synen på skilsmässa varierade bland de olika judiska grupperingarna:

- De strikta esséerna som levde i öknen förbjöd skilsmässa helt och hållet.

- Rabbinen Shammai tillät skilsmässa i specialfall.

- Rabbinen Hillel hade en liberal syn och tillät skilsmässa av en mängd orsaker, t.o.m. något så banalt som vidbränd mat.

- Rabbinen Akiba gick så långt så att en man kunde skilja sig om han hittade en mer attraktiv fru.

Det är möjligt att man ville att rabbinen Jesus skulle ta ställning i frågan och på så vis alltid göra någon grupp besviken. Det kan också ha funnits en bakomliggande tanke på att få Jesus att säga något som retade upp de romerska ledarna. Johannes Döparens avrättning var en direkt följd av hans kritiska uttalanden om Herodes Antipas skilsmässa och omgifte, se Matt 14:3-4.]

3 Några fariséer kom fram till Jesus för att sätta honom på prov (fresta och fälla honom) och frågade: ”Är det tillåtet för en man att skilja sig från sin hustru av vilken anledning som helst (finns det något lagligt skäl för skilsmässa)?” 4 Han svarade:

”Har ni inte läst att Skaparen från början gjorde dem till man och kvinna?” [1 Mos 1:27]

5 Och han fortsatte:

”Därför ska en man lämna sin far och sin mor för att leva med sin hustru,

och de två ska bli ett (vara förenade, oskiljbara) kött (gr. sarx). [Citat från 1 Mos 2:24.]

6 De är inte längre två utan ett kött.

Det Gud har fogat (limmat, fäst) samman ska människan alltså inte skilja åt (separera).”

7 De frågade: ”Varför har då Mose befallt mannen [i 5 Mos 24:1-4] att ge henne ett skilsmässobrev och skilja sig (skicka i väg henne)?”

[Det är inte helt tydligt vad ”motbjudande” i 5 Mos 24:1-4 syftar på. Vissa ansåg att vad som helst hos hustrun som orsakade mannen obehag var ”motbjudande” och skäl nog för skilsmässa, medan de striktare menade att det handlade om sexuell otrohet. Andra hävdade att ordvalet, tillsammans med 3 Mos 20:10 gör att det inte kan syfta på otrohet i äktenskapet, eftersom detta ju bestraffades med stening, se t.ex. Joh 8:2-11 där man vill stena en kvinna som begått äktenskapsbrott. I så fall handlar skilsmässobrevet som Mose syftar på om sexuell synd före äktenskapet under trolovningen, vilket var fallet i Matt 1:19 när Josef trodde att Maria varit otrogen.]

8 Han svarade: ”Därför att era hjärtan är så hårda tillät Mose er att skiljas från era hustrur, men från begynnelsen var det inte så. 9 Jag säger er: Den som skiljer sig från sin hustru av annat skäl än otukt och gifter sig med en annan, begår äktenskapsbrott.”

[Guds originalplan var att människor inte skulle skiljas, och därför är tanken att inte heller de som blir pånyttfödda – Jesu efterföljare – ska skilja sig. Äktenskapet gäller ”tills döden skiljer dem åt”, se Rom 7:1-3; 1 Kor 7:39. På samma sätt som i Bergspredikan sätter Jesus en högre standard än Moses lag. Det enda skälet till skilsmässa för troende par är otrohet. Paulus tar även upp att ifall den ena blir frälst och den andra då vill skiljas, då kan man inte hindra det, se 1 Kor 7:15. Gud hatar skilsmässa, se Mal 2:16, för han vet personligen vilken djup smärta det medför, se Jer 3:8. Hela frågan är ett dilemma då det å ena sidan är fel att alls skilja sig och å andra sidan blir fel om man tillämpar idealbilden av ett äktenskap på ett lagiskt sätt, se Jesu svar till äktenskapsbryterskan i Joh 8:2-11. Det är intressant att i nästa stycke lyfter Jesus fram och välsignar barnen, de som ofta far illa vid en skilsmässa, se Matt 19:13-15.]

10 [Det är inte bara fariséerna som blir förvånade över Jesu svar.] Lärjungarna sa: ”Om detta är mannens ställning gentemot hustrun [om det är så höga krav för att tillåta en skilsmässa, se vers 3 och 9], då är det bättre att inte gifta sig alls.”

11 Men Jesus sa: ”Det är inte alla som kan ta emot detta ord, utan det är för dem som har fått det givet [fått gåvan av Gud att leva ogifta]. 12 [Det finns tre kategorier:]

[Medfödd:] Det finns de som är födda eunucker. [Fysiskt eller psykiskt oförmögna till äktenskap.]

[Påtvingad:] Andra har blivit eunucker (kastrerade) av människor. [Bokstavligt, men även bildligt, av olika orsaker inte gift sig.]

[Frivillig:] Andra har själva valt att bli eunucker [avstå från äktenskap] för himmelrikets (himlarnas kungarikes) skull.

Den som kan får acceptera detta.”

[Jesus förutser att inte alla kan förstå att äktenskapet inte är för alla. Jesus betonar dock att det är relativt få som är kallade att leva i celibat, det är en särskild kallelse. Det var ju Gud som såg på den syndfria människan och sa att det inte var gott att vara ensam, se 1 Mos 2:18. Paulus som förespråkade att den som hade den särskilda kallelsen skulle förbli ogift i 1 Kor 7:24-28, sa också att det var en demonisk lära att förbjuda äktenskap, se 1 Tim 4:1-3.]

Jesus och barnen

(Mark 10:13-16; Luk 18:15-17)

[Jesus har just svarat på frågor om skilsmässa och äktenskap. Nästa ämne gäller barn som Jesus sätter stort värde på. Eftersom det är barnen som kommer i kläm när föräldrarna separerar är det fint att se hur Jesus välkomnar dem i sin famn.]

13 Sedan kom man till honom med barn (2-11 år), man ville att han skulle lägga händerna på och be [välsignelse] över dem. Lärjungarna tillrättavisade (hindrade, sa strängt till) dem. [I tron om att Jesus hade viktigare saker för sig, eller att barnen inte var betydelsefulla för honom, motade lärjungarna bort föräldrarna.] 14 Då sa Jesus: ”Låt barnen vara och hindra dem inte från att komma hit till mig! Himmelriket (himlarnas kungarike) tillhör sådana som de.” 15 Han lade händerna på dem [vart och ett av barnen].

Sedan gick han därifrån.

Jesus talar med en rik ung man

(Mark 10:17-31; Luk 18:18-30)

16 Då (plötsligt, oväntat) kom en person fram till honom och frågade: ”Lärare, vad gott [vilka goda gärningar] ska jag göra för att få evigt liv?” [Mannen var ung och rik, se Matt 19:20, 22. Han var också en ledare, antagligen en föreståndare i synagogan, se Luk 18:18.]

17 Jesus svarade: ”Varför frågar du mig om vad som är gott? Det finns bara en som är god [och det är Gud]. Men vill du gå in i livet [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet], så håll (följ, vaka över) budorden.”

18 Han frågade: ”Vilka?”

Jesus svarade:

”Du ska inte mörda [2 Mos 20:13],

du ska inte begå äktenskapsbrott [2 Mos 20:14],

du ska inte stjäla [2 Mos 20:15],

du ska inte vittna falskt [ljuga i rättssalen] [2 Mos 20:16],

19 hedra (visa respekt för) din far och din mor [2 Mos 20:12]

och du ska älska din nästa (din medmänniska) som dig själv [3 Mos 19:18].”

20 Den unge mannen [omkring 20-40 år gammal] sa: ”Jag har hållit alla dessa sedan unga år, vad saknar jag (gr. hustereo)?” [Frågan som han verkar ställa är varför han ännu inte fått frid i hjärtat, trots att han har försökt hålla buden. Det grekiska ordet hustereo användes bland annat för att hamna efter och inte nå målet i en löpartävling.]

21 Jesus svarade: ”Vill du vara fullkomlig [och verkligen älska din nästa som dig själv som mannen hävdade att han gjorde, se vers 19], gå och sälj vad du äger och ge åt de fattiga. Då kommer du att ha en skatt i himlen. Kom sedan och följ mig.” [För en sådan yttre handling skulle det behövas en inre förvandling. Jesus visste var mannens hjärta och skatt fanns: i hans rikedom, se Matt 6:21.] 22 När den unge mannen hörde detta, gick han bedrövad sin väg, för han hade många ägodelar (ägde mycket jord och mark).

23 Då sa Jesus till sina lärjungar: ”Sannerligen säger jag er (jag säger er sanningen), det är svårt för en rik människa att komma in i himmelriket (himlarnas kungarike). 24 Igen säger jag er, det är lättare för en kamel att komma in genom ett nålsöga, än för den som är rik att komma in i Guds rike.”

[Jämförelsen mellan det största vanliga djuret i Mellanöstern i kontrast till den minsta öppningen i ett vanligt förekommande föremål, illustrerar att det är omöjligt mänskligt sett för en rik att ta sig in i himmelriket, om inte Gud griper in, se vers 26. Kamelen används även i liknelsen om att sila mygg och svälja kameler, se Matt 23:24. Under medeltiden uppstod en sägen att en låg och smal port i Jerusalems mur kallades ”nålsögat”, men det finns inga belägg för att en sådan port fanns i bruk under Jesu tid.]

25 När lärjungarna hörde detta häpnade de (blev de helt överväldigade och förvånade) och sa: ”Vem kan då bli frälst [räddad från evig död]?” 26 Men Jesus såg på dem och sa [svarade sedan]: ”För (nära intill; bland – gr. para) människor är detta omöjligt [mänsklig styrka kan inte frälsa, se vers 25], men för (nära intill; hos) Gud är allt möjligt (alla saker/ting möjliga).” [Den grekiska prepositionen para beskriver någon/något som är alldeles intill, hos, bland eller jämsides med. Se även Mark 10:27; Luk 1:37; 18:27.]

27 Då svarade Petrus och sa: ”Se, vi har lämnat allt för att följa dig [i motsats till den rike unge mannen, se vers 22], vad kommer vi att få?”

28 Jesus svarade dem: ”Jag säger er sanningen. När allt återskapas (föds på nytt) ska Människosonen sitta (ner) på sin tron av härlighet (ära, pris). Och då ska ni som har följt mig, sitta på tolv troner och döma Israels tolv stammar. 29 Var och en som har försakat (fått överge) hus eller bröder eller systrar eller far eller mor eller barn eller åkermark för att följa mig ska bli belönad många gånger om, och få evigt liv som arv. 30 Många som [nu] är de första ska bli de sista, och många som [nu] är de sista ska bli de första.”

[Nästa stycke, Matt 20:1-16, förklarar detta påstående om ”de första” och ”de sista” genom en liknelse med vingårdsarbetare som alla får samma lön oavsett när på dagen de började arbeta.

Vers 29 att ”försakat barn” måste ses i sitt sammanhang. Det kan betyda att man väljer att inte gifta sig och skaffa barn för himmelrikets skull, se vers 12. Är man däremot gift har Jesus nyss talat om äktenskapet och barnens höga värde, se vers 5 och 13. Ett av kraven för att bli en församlingsledare är att man tar hand om sin egen familj, se Tit 1:5-9; 1 Tim 3:1-13. Så versen kan inte tala om att lämna sina barn vind för våg för evangeliets skull! Det var Petrus som sa att han lämnat allt för att följa Jesus, till skillnad från den unge, och antagligen då också ogifte, rike mannen, se vers 27. Jesu svar riktar sig främst till Petrus. Han var antagligen den äldste av de tolv lärjungarna och den enda av dem som vi med säkerhet vet var gift. Lärjungaskapet innebar att han faktiskt under perioder kom att lämna sin familj. Samtidigt ser vi Jesu omsorg om honom. När Petrus kallas får han en väldig fiskfångst som gör att familjen är väl försörjd, se Luk 5:6. Jesus väljer också att låta Petrus hus i Kapernaum bli missionsbasen i Galileen och därigenom ge Petrus mycket tid hos sin familj. När barnen är äldre följer Petrus hustru med på missionsresorna, se 1 Kor 9:5.]

20

De första och sista vingårdsarbetarnas lön

[Jesus berättar en liknelse för att illustrera påståendet i Matt 19:30: ”De första ska bli de sista, och de sista ska bli de första.” Gud liknas vid en vingårdsägare som hyr in säsongsarbetare för att bärga in druvskörden.]

1 ”Himmelriket (himlarnas kungarike) kan liknas vid en landägare (storbonde, familjefar), som tidigt på morgonen [i gryningen vid sextiden] gick ut för att leja arbetare till sin vingård. 2 Han kom överens med dem om en dagslön på en denar [den vanliga dagslönen för en arbetare] och skickade sedan in dem till sin vingård.

3 Runt tredje timmen (klockan nio på morgonen) [judisk tid räknas från soluppgången klockan sex på morgonen] gick han ut igen och fick se andra män sysslolösa på torget (marknadsplatsen – gr. agora). 4 Han sa till dem: ’Gå in i min vingård ni också, och ni ska få rimlig betalning.’ Så de gick dit. 5 Runt sjätte timmen (mitt på dagen) och nionde timmen (tretiden på eftermiddagen) gick han ut igen.

6 Även vid elfte timmen [klockan fem på eftermiddagen, en timma innan solen gick ned och arbetsdagen var slut] gick han ut igen. När han såg några andra stå där sa han till dem: ’Varför står ni här hela dagen sysslolösa (utan arbete)?’ 7 De svarade honom: ’Därför att ingen har anställt oss.’ Han sa till dem: ’Gå in till vingården ni också.’

8 När det blivit kväll [klockan sex, se vers 12] sa vingårdens ägare till förmannen: ’Kalla på arbetarna och betala ut deras lön. Börja med dem som kom sist och sluta med de första.’ 9 De som hade blivit anställda vid elfte timmen (klockan fem) kom och fick en denar var [en dagslön].

10 När sedan de första kom antog de att de skulle få mer, men var och en av dem fick också en denar. 11 När de fick det, muttrade de (viskade irriterat i låg ton) åt markägaren, 12 och sa: ’De där som kom sist har bara arbetat en timme, ändå jämställer du dem med oss som har burit tunga bördor hela dagen och slitit i solens hetta.’

13 Då svarade han en av dem och sa [personligen till honom]: ’Min kamrat, jag behandlar dig inte illa (sårar dig inte). Kom vi inte överens om en denar per dag? 14 Ta det som tillhör dig och gå. Det är min vilja (önskan) att ge den siste lika mycket som dig. 15 Har jag inte rätt att göra vad jag vill med det som är mitt? Eller är ditt öga förmörkat av ondska [är ditt hjärta fyllt med ondska och avundsjuka] för att jag är god (generös)?’

[Jesus använder inte det vanliga ordet för vän och ömsesidig vänskap, gr. philos, utan hetairos som kan översättas med kamrat eller kompanjon. Ordet användes inom judendomen för någon som var kvalificerad att vara en religiös lärare, men ännu inte var officiellt ordinerad. Att Jesus använder detta ord här kan visa på en utsträckt hand, Jesus vill vara vän, men vänskapen behöver bekräftas. De två andra gångerna ordet används i Nya testamentet är Matt 22:12 och Matt 26:50. Vid båda dessa tillfällen visar det sig att den andra parten har onda intentioner.]

16 Så ska de som [nu] är de sista [då] bli de första, och de som [nu] är de första ska [då] bli de sista.” [En del manuskript har även: Många är kallade (inbjudna), men få är utvalda. Frasen återfinns i Matt 22:14.]

Jesus berättar för tredje gången att han ska dö

(Mark 10:32-34; Luk 18:31-34)

[Jesus och lärjungarna befinner sig i Jordandalen, i närheten av Jeriko, se vers 29. Jesus förutsäger nu på nytt sin död och uppståndelse. Han började tala mer öppet om detta, se Matt 16:21; 17:22. Tematiskt hör detta ihop med hur ”de sista ska bli de första, och de första ska bli de sista”. Jesus, den förstfödde över skapelsen, se Kol 1:15, skulle bli behandlad som den lägsta av alla förbrytare och korsfästas, men sedan uppstå och sättas över alla andra namn, se Fil 2:5-11.]

17 När Jesus var på väg upp till Jerusalem, tog han de tolv lärjungarna avsides (för att tala enskilt med dem). Där längs med vägen [medan de vandrade framåt] sa han till dem: 18 ”Se, vi går nu upp till Jerusalem. Människosonen ska utlämnas åt översteprästerna och de skriftlärda, och de ska döma honom till döden. 19 De ska utlämna honom åt hedningarna för att han ska hånas och pryglas hårt och bli korsfäst, men på den tredje dagen ska han uppstå.”

Jakob och Johannes söker positioner

(Mark 10:35-45)

20 Då kom Sebedeus söners mor [Salome, se Matt 27:56; Mark 15:40] fram till Jesus tillsammans med sina söner [Jakob och Johannes, två av Jesu tolv lärjungar, se Mark 10:35]. Hon föll på knä och ville be honom om något.

21 Han frågade henne: ”Vad vill du?”

Hon sa: ”Lova mig att mina båda söner får sitta bredvid dig i ditt rike, den ene till höger och den andre till vänster.” [De två förnämsta platserna i Guds rike.]

22 Jesus svarade [och riktade sig nu främst till Jakob och Johannes]: ”Ni vet inte vad ni ber om. Kan ni dricka den bägare som jag ska dricka?”

De svarade: ”Ja, det kan vi.”

23 Då sa han: ”Ni ska dricka min bägare, men platserna till höger och till vänster om mig är inte min sak att ge bort. De ska ges åt dem som min Far har förberett dem till.”

[Det är uppenbart att Jakob och Johannes inte förstått vad de frågat efter. Bara Jesus kan bära världens synd. Att ”dricka bägaren” är en bild på att gå igenom lidande, se Ps 75:9; Jes 51:17. Jesus förutsäger dock att de kommer att lida för sin tro senare. Jakob halshöggs, se Apg 12:2; och Johannes deporterades till ön Patmos, se Upp 1:9. En liknande diskussion om vem som är störst sker även sista kvällen tillsammans med Jesus före hans korsfästelse, se Luk 22:24-27.]

24 När de tio [andra lärjungarna] hörde detta blev de förargade på de båda bröderna (de kände en djup smärta och ilska därför att något orätt hade skett). [Deras missnöje bottnade i avundsjuka och samma begär att vara främst, så Jesus tar tillfället i akt och undervisar dem alla om sant tjänande.] 25 Jesus kallade till sig dem [allihop] och sa: ”Ni vet att härskarna över hednafolken är herrar (utövar ett förtryckande herravälde), och de högt uppsatta (mäktiga) använder sin makt för att förtrycka dem (de styr som tyranner över folken). 26 Så ska det inte vara hos er, utan den som vill vara stor bland er ska vara er [de andras] tjänare (gr. diakonos), 27 och den som vill vara främst bland er ska vara er [de andras] slav (gr. doulos), 28 just [precis på samma sätt] som Människosonen inte kom för att bli betjänad (gr. diakoneo), utan för att tjäna och ge sitt liv till lösen för många.” [Jes 53:10-12; Joh 11:49-50]

Två blinda får sin syn

(Mark 10:46-52; Luk 18:35-43)

29 Medan de var på väg ut från [den gamla staden] Jeriko följde en stor skara honom.

[Matteus och Markus beskriver att Jesus ”var på väg ut från Jeriko”, se Mark 10:46. Lukas däremot skriver att han ”närmar sig Jeriko” när denna händelse inträffar, se Luk 18:35. Detta kan först ses som en motsägelse, men utgrävningar har visat att det fanns två Jeriko på Jesu tid. Den gamla staden Jeriko som omnämns i Jos 6:24-26 är den mest kända, men strax söder om den byggde Herodes den store en ny stad som kallades det romerska Jeriko. Här i det romerska Jeriko fanns palats, amfiteater, bassänger osv. och Herodes tillbringade vintrarna här.

En annan skillnad som inte heller den är en motsägelse är att Matteus skriver att det var två blinda, medan Markus och Lukas skriver att det var en. Av de två männen som fick sin syn väljer de att fokusera på den ene blinde som hette Bartimaios, se Mark 10:46; Luk 10:35.]

30 Där [mellan den gamla staden Jeriko och det nya romerska Jeriko] satt två blinda vid vägkanten, och när de fick höra att Jesus gick förbi ropade de: ”Herre, Davids son, förbarma dig över oss!” 31 Folket tillrättavisade dem skarpt (gav dem en tydlig varning) att vara tysta, men de ropade ännu högre: ”Herre, Davids son, förbarma dig över oss!”

32 Då stannade Jesus och kallade till sig dem och frågade: ”Vad vill ni att jag ska göra för er?”

33 De svarade honom: ”Herre, gör så att våra ögon öppnas.”

34 Då fylldes Jesus av medlidande med dem och rörde vid deras ögon och på en gång kunde de se, och de följde honom.

21

Jesus rider in i Jerusalem

(Mark 11:1-10; Luk 19:28-40; Joh 12:12-19)

[Denna händelse inleder den sista veckan av Jesu verksamma tjänst. Det var vår och alla judar vallfärdade till Jerusalem för att fira påskhögtiden. Detta gjorde även Jesus och lärjungarna. På vägen dit hade de passerat området Pereen öster om Jordanfloden, för att sedan komma till staden Jeriko. De hade vandrat upp den sista sträckan mot Jerusalem och var nu i byn Betfage, som ordagrant betyder ”fikonhuset”.]

1 När de [Jesus, lärjungarna och följet med alla som var på väg för att fira påskhögtiden] närmade sig Jerusalem och kom till [byn] Betfage vid Olivberget, skickade Jesus i väg två lärjungar 2 och sa till dem: ”Gå in i byn som ligger framför er, genast ska ni hitta en åsna stå bunden där, och bredvid henne ett föl. Lossa dem och för dem till mig! 3 Om någon säger något till er ska ni svara: ’Herren behöver dem.’ Då ska han på en gång skicka i väg dem.”

4 Detta hände för att fullborda det som sagts av profeten [Sak 9:9]: 5 ”Säg till Sions dotter [de som bor i Jerusalem]: ’Se, din Konung kommer till dig på ett ödmjukt sätt (milt, i frid, utan arrogans), ridande på en åsna, på ett föl, ett lastdjurs föl.’ ”

6 Då gick lärjungarna och gjorde som Jesus hade befallt dem. 7 De hämtade åsnan och fölet och lade sina mantlar (ytterkläder) på dem, och han satte sig därpå. 8 En mycket stor folkskara bredde ut sina mantlar på vägen, andra skar kvistar från träden och strödde ut dem på vägen. [Verbformen indikerar att man gjorde detta under hela sträckan som Jesus red in mot Jerusalem.] 9 Folkskaran som gick före honom, och de som gick efter honom, ropade högt (man sjöng gång på gång):

”Hosianna (rädda, fräls oss nu) Davids son!

[Arvtagaren till Davids rike, Guds utlovade Messias.]

Välsignad (värd att prisas) är han som kommer i Herrens namn!

[Den som Herren utvalt att vara vår kung.]

Hosianna i höjden (himlen)!”

[Under påskhögtiden sjöng man från Ps 113-118, de så kallade Hallel-psalmerna. Här sjunger man stroferna Ps 118:25-26, och lägger till delen ”Davids son” och hyllar Jesus som Messias.]

10 När han kom in i Jerusalem kom hela staden i rörelse (i upplopp, skakades), och man frågade: ”Vem är detta?” 11 Folket svarade: ”Detta är profeten Jesus, från Nasaret i Galileen.”

Jesus rensar templet

(Mark 11:15-19; Luk 19:45-48; Joh 2:13-22)

[Det var redan sent när Jesus red in i Jerusalem. Han såg allt som pågick där och lämnade sedan Jerusalem för att övernatta i Betania där han tillbringade nätterna, se Mark 11:11-12. Matteus i sin mer tematiska framställning tar inte med detta utan går vidare på huvudtemat att Jesus gick in i templet. Detta fullbordar också Mal 3:1 där Herren plötsligt ska komma till sitt tempel. Jesus börjar också fullborda Sak 14:21 där det står att det inte ska vara någon ”köpman” i templet.]

12 Jesus gick till templet [nästa dag] och drev ut alla som sålde och köpte där. Han välte omkull borden för dem som växlade pengar och stolarna för dem som sålde duvor. 13 Han sa till dem:

”Det står skrivet:

’Mitt hus ska kallas ett bönens hus.’ [Jes 56:7]

Men ni har gjort det till

’ett rövarnäste’.” [Jer 7:11]

[Det religiösa ledarskapet hade rånat folket på flera plan. Dels rent ekonomiskt med stora mellanskillnader för att växla pengar och köpa offerdjur, men också andligt genom att inte leda människor till en personlig relation med Gud.]

14 Blinda och lama (halta, lytta, ofärdiga) kom fram till honom i templet, och han botade dem. 15 När översteprästerna och de skriftlärda såg allt det märkliga han gjorde och hörde hur barnen ropade i templet: ”Hosianna Davids son!” blev de förargade 16 och sa till honom: ”Hör du vad de säger?” Jesus svarade: ”Ja, har ni aldrig läst orden: Barns och spädbarns rop har du gjort till en lovsång åt dig?” [Ps 8:3]

17 Han lämnade dem och gick ut ur staden till Betania och stannade där över natten.

Lärjungarna ser det förtorkade fikonträdet

(Mark 11:12-14, 20-24)

[Markus, som ger fler detaljer, berättar hur Jesus på måndagsmorgonen förbannar ett fikonträd som bara hade löv men ingen frukt. Det är redan mörkt när de går tillbaka och det är först nästa morgon som lärjungarna ser hur trädet har vissnat från roten, se Mark 11:12-14, 20-24. Matteus, som skriver mer tematiskt, väver ihop händelsen som skedde i två steg under två dagar. Notera att han skriver ”på morgonen”, utan att ange vilken morgon, så det är ingen motsägelse.]

18 På morgonen [dagen innan], när han återvände till (var på väg tillbaka in i) staden [Jerusalem], blev han hungrig. 19 Han fick se ett fikonträd vid vägen och gick fram till det men hittade ingenting annat på det än blad. Då sa han till det: ”Aldrig någonsin ska du bära frukt.” På en gång vissnade trädet.

[Varför förbannade Jesus fikonträdet? Bibeln svarar inte direkt på detta, men både templets rening och det förbannade fikonträdet är två starkt symboliska handlingar. Så här på våren borde trädet haft frukt. Fikonträdet producerar grön frukt innan löven visar sig, och om det inte fanns någon frukt nu så skulle det inte bära någon frukt det året. Det här trädet verkade på utsidan ha en stor skörd, men vid närmare granskning var det helt utan frukt – trädet hycklade. Fikonträdet är en bild på Israel, se Jer 8:13; 24:1-10; Hos 9:10; Mika 4:4, och religiöst hyckleri är något som alltid får Jesu skarpaste tillrättavisning.]

20 När lärjungarna såg detta [dagen efter det att Jesus talat till fikonträdet, se Mark 11:20] blev de förundrade (förvånade, chockade) och frågade: ”Hur kunde fikonträdet vissna så snabbt?” 21 Jesus svarade: ”Jag säger er sanningen (sannerligen, amen), om ni har tro och inte tvivlar, ska ni inte bara göra det som skedde med fikonträdet, utan ni ska också kunna säga till detta berg [och Jesus tar nu som exempel Olivberget där de befinner sig]: ’Upp med dig och kasta dig i havet [Medelhavet]’, och det skulle ske. 22 Vad helst ni frågar om i bön ska ni få, om ni tror.”

[Jesus använder händelsen med fikonträdet för att undervisa den andliga principen för tro, bön och bönesvar. På samma sätt som trädet på en gång vissnade från roten, men det dröjde innan resultatet blev synligt i lövverket, tar Gud emot bönen och svarar på en gång, men det kan dröja innan resultatet manifesterar sig i det naturliga.]

Jesus i templet – hans auktoritet ifrågasätts

(Mark 11:27-33; Luk 20:1-8)

23 När han hade kommit till templet och höll på att undervisa kom översteprästerna och folkets äldste fram till honom [avbröt hans undervisning] och frågade: ”Vad har du för fullmakt (auktoritet) att göra detta? Och vem har gett dig den fullmakten?”

[De syftar antagligen på Jesu agerande dagen innan då han drev ut dem som sålde och köpte, men även tidigare händelser som intåget i templet och barnens lovsång till honom. Svaret är förstås enkelt – han gör sin Faders vilja. Ett sådant svar skulle dock leda till att Jesus blev anklagad för hädelse. De religiösa ledarnas fråga är ingen oskyldig undran utan en fälla, som Jesus lätt genomskådar.]

24 Jesus svarade: ”Jag har också en fråga till er, och om ni svarar på den ska jag säga er vad jag har för fullmakt att göra detta. 25 Dopet Johannes döpte med, varifrån kom det? Från himlen eller från människor?”

De överlade med varandra (diskuterade mellan sig): ”Om vi svarar: ’Från himlen’, svarar han: ’Varför trodde ni då inte på honom?’ 26 Men om vi svarar: ’Från människor’, får vi folket emot oss (måste vi frukta folket), för alla anser ju att Johannes var en profet.” 27 Därför svarade de: ”Vi vet inte.”

[De judiska ledarna var fast i ett dilemma som de själva skapat. De frågar dock inte ”Vad är sant?” eller ”Vad är rätt?” utan ”Vad är säkrast för oss?” Att inte ta ställning är den väg hycklare och de som bara följer den rådande opinionen ofta tar. Så gjorde varken Jesus eller Johannes, se Mark 12:14; Matt 11:7-10. Jesus vägrar spela med i deras spel.]

Jesus sa till dem: ”Då säger inte heller jag till er vad jag har för fullmakt att göra detta.”

1 (av 3) Liknelsen om de två sönerna

28 [Jesus frågar översteprästerna och folkets äldste:] ”Vad säger ni om det här?

En man hade två söner. Han gick fram till den förste och sa: ’Min son, gå i dag och arbeta i vingården.’

29 Pojken svarade: ’Jag vill inte’, men efteråt ångrade han sig och gick.

30 Fadern vände sig till den andra sonen som svarade: ’Ja, herre’ [Ja, jag ska gå], men han gick inte.

31 Vem av dessa två gjorde faderns vilja?”

[Det är anmärkningsvärt att den andra sonen säger ”herre” och inte ”far”. Det är en anspelning på översteprästernas felaktiga inställning till Gud. I stället för ett barns kärlek och nära relation till fadern var de fulla av insmickrande falsk underdånighet.]

De svarade: ”Den första.”

Jesus sa till dem: ”Jag säger er sanningen, tullindrivare och prostituerade ska komma in i Guds rike före er. 32 För Johannes kom, och han visade er vägen till rättfärdighet, men ni trodde inte på honom. Tullindrivarna och hororna trodde på honom, och ni såg det, men inte heller då ångrade ni er och trodde på honom.”

2 (av 3) Liknelsen om de onda vingårdsarbetarna

(Mark 12:1-12; Luk 20:9-19)

33 [Jesus fortsätter att tala till översteprästerna och folkets äldste och ger ännu en liknelse följd av en fråga:] ”Lyssna till en annan liknelse:

En husbonde (en välbärgad landägare, familjefar) planterade en vingård [som är en bild på Israel, se Jes 5:1-7]. Han byggde en mur kring den, högg ut en vinpress och byggde ett vakttorn. Därefter arrenderade han ut vingården till vinodlare (vingårdsarbetare) och reste bort. 34 När skördetiden närmade sig skickade han sina tjänare [tre stycken, se vers 35] till vinodlarna för att hämta sin del av skörden. [Vinodlarna som arrenderade marken förväntades ge en viss del av skörden till ägaren som hyra.]

35 Men arrendatorerna grep tjänarna och misshandlade en, dödade en annan [med svärd] och stenade en.

[Kan syfta på Jer 37:15; Jer 26:20-23; 2 Krön 24:21 där Guds profeter just misshandlades, dödades med svärd och stenades. Se även Matt 23:37.]

36 Igen skickade han dit andra tjänare, fler än första gången, och de behandlade dem likadant. [Gud hade sänt profeter till sitt folk, bl.a. Johannes Döparen, se Matt 17:12-13.] 37 Till sist skickade han sin egen son. Han sa: ’De kommer att ha respekt för min son.’

38 Men när vinodlarna fick se sonen sa de till varandra: ’Här har vi arvtagaren. Kom, vi dödar honom så får vi hans arv.’ 39 De tog fast honom, släpade ut honom ur vingården och slog ihjäl honom.

40 [Jesus avslutar nu liknelsen med en fråga:] När nu vingårdens ägare kommer, vad gör han då med dessa vinodlare (arrendatorer)?”

41 De [översteprästerna och de äldste] svarade honom: ”Dessa ondskefulla män får möta en ondskefull död. Vingården arrenderar han sedan ut till andra vinodlare som ger honom hans del av skörden i rätt tid.”

42 Jesus sa: ”Har ni aldrig läst vad som står i Skrifterna [Ps 118:22-23]:

Stenen som husbyggarna förkastade

har blivit en hörnsten.

Herren har gjort den till detta,

och underbar är den i våra ögon.

[Hörnstenen är den första stenen i bygget som alla andra stenar riktas efter.]

43 Jag säger er, detta är anledningen till att Guds rike ska tas ifrån er och ges åt ett folk hos vilket det kan bära frukt. 44 Den som faller på denna sten blir krossad, men den som stenen faller på blir söndersmulad.”

[Jesus knyter an till Gamla testamentets bildspråk där Messias liknas vid en sten. Bilden av en stötesten finns i Jes 8:14-15, och stenen som krossar finns i Dan 2:34-35, 44-45.]

45 När översteprästerna och fariséerna hörde hans liknelser förstod de att det var dem han talade om. 46 De hade velat gripa honom men var rädda för folket, som ansåg honom vara en profet.

22

3 (av 3) Liknelsen om bröllopsfesten

(Luk 14:16-24)

[Det här är den tredje liknelsen som Jesus ger som svar på det religiösa ledarskapets frågor när han undervisade i templet under den sista påskveckan, se Matt 21:23-46. I de tidigare två liknelserna konfronterade Jesus de religiösa ledarna med att de inte hade varit trogna sitt uppdrag. Här, i den sista liknelsen, visar Jesus dem att de dessutom kommer att förlora privilegiet att få tjäna i Guds rike.]

1 Jesus talade igen till dem med liknelser och sa:

2 ”Himmelriket (himlarnas kungarike) kan liknas vid en kung som ordnade med bröllopsfestligheter för sin son.

[I judiska liknelser var ”kung” ofta en omskrivning för Gud. Kungens son är Jesus. Enligt den dåtida seden gick först en inbjudan ut något år före bröllopet, utan exakt datum. När väl tiden närmade sig kom en andra inbjudan att festen var redo. I liknelsen är tjänarna alla profeter och gudsmän som Gud sänt till Israels folk i Gamla testamentet. De hade gjort en första inbjudan. Bröllopsfesten närmar sig och Johannes Döparen och Jesus hade gjort den andra inbjudan att festen var redo.]

3 Han skickade ut sina tjänare för att kalla på dem som redan hade fått inbjudan till bröllopsfesten, men de vägrade att komma.

4 Igen skickade han ut tjänare. [Kungen visade mer tålamod än vad som förväntades.] Han befallde att dessa andra tjänare skulle säga till de inbjudna: ’Jag har ordnat för lunchen [ordagrant: dagens första måltid; frukost eller tidig lunch], mina oxar och gödkalvar är slaktade och allt är färdigt. Kom till bröllopsfestligheterna!’ [Kungen ville att alla skulle vara med från början på bröllopet som ofta varade i upp till sju dagar.]

5 Men de brydde sig inte om (tog lätt på) inbjudan. En gick bort till sin åker (gård), en annan till sina affärer. 6 Några andra grep kungens tjänare [som kom med inbjudan], och misshandlade och dödade dem. 7 Då greps kungen av vrede, skickade sina soldater och lät döda mördarna och brände ner deras stad.

[Budbärarna möttes av två reaktioner: apati och hat. Att bränna ner en besegrad stad var en dåtida vanlig militär praxis. Det kan vara Jerusalem som Jesus profetiskt syftar på, fyrtio år senare brändes Jerusalem ner av romerska arméer. När människor väljer bort Guds beskydd, tillåts ibland jordiska arméer att bli ett redskap i hans hand, se t.ex. de assyriska arméerna i Jes 10:5-6.]

8 Sedan sa han till sina tjänare: ’Allt är ordnat för bröllopet, men de inbjudna har visat sig vara ovärdiga [genom det sätt de gensvarat på inbjudan]. 9 Gå ut och ställ er där vägarna går ut [där det finns mycket folk] och bjud alla ni ser till bröllopet.’ 10 Då gick tjänarna ut på vägarna och samlade ihop alla de träffade på, onda och goda, och bröllopssalen fylldes med gäster.

11 När kungen kom för att se på gästerna (blicka ner på dem, som från en läktare på en teater) fick han se en man som inte var klädd i bröllopskläder. [Det är troligt att värden erbjöd gästerna bröllopskläder eftersom de kom direkt från vägarna. Att vägra de kläder som erbjöds var därför ett hån mot värden. Bröllopskläderna kan vara en bild på rättfärdigheten i Jesus som är given som en gåva, se Jes 61:10; Rom 13:12; Upp 19:8.] 12 Han sa till honom: ’Min kamrat, hur har du kommit in här utan att ha [valt att ta emot erbjudna] bröllopskläder?’ Mannen var helt svarslös. 13 Då sa kungen till tjänarna: ’Bind honom till händer och fötter och kasta ut honom i mörkret här utanför.’ Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordagrant ”rent fysiskt skaka av skräck”).

14 [Jesus avslutar med ett ordspråksliknande uttryck:] Många är kallade (inbjudna), men få är utvalda [har valt att tacka ja].”

Fråga 1 (av 4) – Fariséernas fråga om skatt

(Mark 12:13-17; Luk 20:20-26)

[Nu följer fyra frågor ställda av olika personer. I Haggadah (textsamlingen där ordningen för den judiska påskmåltiden är nedskriven) finns fyra frågor som ställs och besvaras. Att Matteus väljer att ta med just fyra frågor, här under påskveckan, är en tydlig koppling som Matteus judiska läsare inte kunde undgå att se.]

15 Då gick fariséerna i väg och planerade hur de skulle kunna få Jesus att säga något som de kunde arrestera honom för. 16 De sände sina lärjungar tillsammans med Herodes anhängare [de som stödde den dåvarande romerska kungen Herodes släkt] till Jesus.

De sa: ”Lärare, vi vet att du älskar sanningen (du är sann) och du lär ut Guds väg (undervisar om hur man ska leva) på rätt sätt. Du söker inte någons godkännande, och behandlar alla lika. 17 Så berätta för oss, vad är din åsikt i den här frågan? Är det rätt (i enlighet med Guds bud) att betala [individuell och årlig] skatt till Caesar (kejsaren) eller inte?” [Många judar tolkade budet som Herren gett, att inte ha en utländsk kung över sig i sitt land, som en ursäkt för att inte betala skatt till romarna, se 5 Mos 17:15.]

18 Jesus kände (märkte, kände igen) deras ondska (fula intentioner) och sa: ”Ni skenheliga (som låtsas att ni vill ha svar), varför försöker ni sätta dit mig? [Om Jesus svarade ”ja” skulle det reta upp judarna som hatade den romerska ockupationen, medan ett ”nej” skulle kunna leda till åtal för uppror mot romerska staten.] 19 Visa mig det mynt som man betalar skatten med!” Då hämtade de en denar.

[En denar var det vanligaste romerska myntet, värdet motsvarade en dagslön för en arbetare. På ena sidan fanns en bild på den dåvarande kejsaren Tiberius huvud, och längs med kanten en inskrift på latin: Tiberius Caesar Augustus – den gudomlige Augustus son. De romerska mynten ansågs vara en hädelse bland judarna och fick inte användas i templet. Texten och bilden bröt mot både det första och det andra budet – att inte ha några andra gudar och att inte göra några ingraverade bilder.]

20 Jesus frågade dem: ”Vems bild och vems namn är det här?” 21 De svarade: ”Caesars.” [Caesar var både namnet och titeln på den romerska kejsaren.] Då sa han till dem: ”Betala (ge tillbaka till) Caesar det som tillhör Caesar, och Gud det som tillhör Gud.”

[Människan är skapad till Guds avbild, se 1 Mos 1:26-27. På samma sätt som myntet var präglat av kejsaren och tillhörde honom, bär människan Guds bild i sitt innersta och tillhör honom.]

22 När de hörde detta blev de helt chockade (förvånade), och de lämnade honom och gick sin väg.

Fråga 2 (av 4) – Finns det någon uppståndelse?

(Mark 12:18-27; Luk 20:27-40)

[Den andra frågan är ställd av saddukéer. Denna grupp som var i majoritet i Sanhedrin trodde bara på de fem Moseböckerna, men inget övernaturligt som änglar och ett liv efter döden, se Apg 23:8.]

23 Samma dag kom det fram några saddukéer – de påstår att det inte finns någon uppståndelse – och de frågade honom: 24 ”Lärare, Mose har sagt:

Om någon dör barnlös ska hans [yngre ogifte] bror gifta sig med änkan

och skaffa efterkommande åt brodern.

[En korrekt sammanfattning av 5 Mos 25:5-10, som garanterar en barnlös änkas försörjning i ett samhälle där hon annars skulle tvingats ut i tiggeri. Seden bevarar också den avlidne mannens namn. Dessa äktenskap kallas leviratäktenskap, från det latinska ordet ”levir”, som betyder svåger. Seden fanns redan innan Mose fick Guds bud och instruktioner på Sinai berg, se 1 Mos 38:8; Rut 4:1-12.]

25 Det fanns här hos oss sju bröder. Den förste gifte sig och dog, och då han inte hade några barn fick hans bror överta hustrun. 26 På samma sätt gick det med den andre och den tredje och med alla sju. 27 Sist av alla dog kvinnan. 28 Vem av de sju blir hon hustru till vid uppståndelsen? Alla har ju varit gifta med henne.”

[Saddukéerna ville visa på orimligheten med en uppståndelse med hjälp av detta exempel som de troligtvis använt som argument i tidigare diskussioner med fariséerna. Exemplet kan komma från en berättelse från apokryferna, Tobit 3:7-15, där just en kvinna gift sig med sju män utan att ha fått barn. De antog att den uppståndna kroppen skulle vara som den nuvarande mänskliga kroppen, se även Paulus resonemang i samma ämne i 1 Kor 15:12-58.]

29 Jesus svarade dem: ”Ni har fel (har vandrat bort från sanningen) eftersom ni varken förstår (känner till) Skrifterna eller Guds kraft. 30 Vid uppståndelsen [i det uppståndna livet med uppståndelsekroppar] gifter man sig inte och blir inte bortgift, utan man är som änglarna i himlen. [Jesus nämner i förbifarten också änglar, som saddukéerna inte trodde på.] 31 När det gäller uppståndelsen av de döda, har ni inte läst vad Gud har sagt till er [i 2 Mos 3:6]: 32 ’Jag är [inte var] Abrahams Gud, och Isaks Gud och Jakobs Gud’? Han är inte en Gud för de döda, utan för levande!”

33 När folket [på tempelplatsen] hörde detta häpnade de över hans undervisning (de var helt överväldigade, förvånade).

Fråga 3 (av 4) – Vilket är det största budet?

(Mark 12:28-34; Luk 10:25-28)

34 När fariséerna fick höra att Jesus hade gjort saddukéerna svarslösa [ordagrant ”stängt deras munnar”] samlades de igen. [Fariséerna hade först blivit svarslösa och försöker nu på nytt komma på ett sätt att fälla Jesus.] 35 En av dem, en laglärd [gr. nomikos – expert på tolkningar av Moseböckerna], ställde en fråga för att sätta honom på prov: 36 ”Lärare, vilket är det största (ordagrant: det stora) budet i undervisningen [Moseböckerna – gr. nomos]?” 37 Då svarade han honom:

” ’Du ska [osjälviskt och utgivande] älska Herren, din Gud,

av hela ditt hjärta,

av hela din själ

och av hela ditt förstånd (intellekt – gr. dianoia).’

[Citatet är från 5 Mos 6:5. Budet involverar hela personen. Den hebreiska texten som citeras innehåller en rad substantiv och avslutas med ett adverb (som preciserar grundtextens och versens enda adjektiv) – således kan ’din kraft’ därför ordagrant även betyda ditt överflödiga eller ditt passionerade. Matteus och Lukas översätter med det grekiska ordet för förstånd, se Luk 10:27, medan Markus använder de grekiska orden för både förstånd och kraft, se Mark 12:30, 33.]

38 Detta är det stora [det största] och första (främsta, viktigaste) budet. 39 Det andra [det som kommer därnäst] liknar det:

’Du ska [osjälviskt och utgivande] älska din nästa (din medmänniska) som dig själv.’ [3 Mos 19:18]

40 På dessa två budord hänger (vilar) hela undervisningen [allt i Moseböckerna] och profeterna.”

[Allt har sin utgångspunkt i dessa två bud (hebr. mitzvot) från Tredje och Femte Mosebok. Dessa två budord summerar hela Skriften. Nomos är ett brett ord som betyder lära, norm, lag och kan syfta på hela Bibelns undervisning eller bara Moseböckerna, vilket är fallet här. Genomgående i den grekiska översättningen av GT (Septuaginta) används gr. nomos för hebr. torah. Den grekiska ordföljden är: holon ho nomos (hela undervisningen) – kremamai (hänger) – kai hoi prophetai (och profeterna). Rent bokstavligt illustreras hur Moseböckerna och profeterna balanserar på var sin sida av verbet ”hänger”!]

Fråga 4 (av 4) – Vad anser ni om Messias?

(Mark 12:35-37; Luk 20:41-44)

[Innan fariséerna hann gå undan, efter tre försök att snärja Jesus med frågor, tar Jesus initiativet och tar upp själva kärnfrågan: Vem är Messias? Kristus är den grekiska transkriberingen av hebreiskans Messias, som betyder ”den Smorde”.]

41 Medan fariséerna var samlade där ställde Jesus en fråga till dem, 42 och sa: ”Vad anser ni om den Smorde (Messias, Kristus)? Vems son är han?”

De svarade: ”Davids son.”

43 Han sa: ”Hur kan då David, genom Anden (inspirerad av den helige Ande) kalla honom Herre, och säga:

44 ’Herren [Jahveh – Gud Fadern] sa till min herre [Guds Son, Messias]:

Sätt dig på min högra sida,

tills jag har lagt dina fiender under dina fötter.’

[Citat från Ps 110:1 som är en kröningspsalm, komponerad för att användas då en ny kung bestiger tronen. Den är messiansk och beskriver hur Gud Fadern kröner Jesus. Hebreiskan använder två olika ord för Herre, först Jahveh och sedan Adonai.]

45 Om nu David kallar honom herre, hur kan han då vara Davids son?”

46 Ingen kunde svara på Jesu fråga. Från den dagen vågade ingen längre ställa fler frågor till honom.

23

Religiöst skådespel

(Mark 12:38-40; Luk 11:43-47; 20:45-46)

1 Sedan talade Jesus till folkskarorna och till sina lärjungar och sa:

2 ”De skriftlärda och fariséerna har satt sig [och sitter än] på Mose stol [för att undervisa från Moseböckerna och utöva auktoritet]. 3 Allt som de säger, det ska ni därför göra och hålla (bevara, skydda), men ta inte efter deras gärningar (handlingar; deras agerande) – för de talar [säger en sak] och gör inte. [De praktiserar inte vad de själva lär ut.] 4 De binder ihop (fängslar med kedjor) tunga bördor (ryggsäckar med packning) och lägger dem på människornas axlar, men själva vill de inte med sitt finger flytta dem [inte ens lyfta ett finger för att hjälpa och underlätta]. 5 Alla sina gärningar gör de för att få uppmärksamhet (bli sedda) av människor [som skådespelare som njuter av sin roll].

De breddar sina böneremmar

och förstorar sina hörntofsar.

[Böneremmarna syftar på de läderremmar med små boxar med bibelord, hebr. tefillin, som man band på huvudet och armen. Alla judiska män bar hörntofsar, hebr. tsitsit. De fästes på mantelhörnen för att ständigt påminna om budorden, se 4 Mos 15:38. Jesus bar sådana tofsar, se Matt 9:20, men för många skriftlärda och fariséer hade dessa blivit statussymboler. Ju större tofs, desto mer rättfärdig.]

[Jesus räknar nu upp fyra saker som de skriftlärda och fariséerna verkligen hyste varma känslor för. Grekiska philousin ”de älskar” är i aktiv konstaterande presensform, samma form som används i Matt 6:5.]

6 De älskar (har en stark vänskapskärlek till) hedersplatsen [vid honnörsbordet] under middagsbjudningarna,

och de främsta platserna i synagogorna [med möjlighet att blicka ut över församlingen],

7 och [de respektfulla] hälsningarna på torgen

– och att tilltalas (kallas) ’rabbi’ (lärare, se Joh 1:38) av människorna.

[Jesus skiftar nu fokus, från att ha talat om de skriftlärda och fariséerna, till att vända sig direkt till folkskarorna (vid templet) och till sina lärjungar, se vers 1.]

8 Men ni ska inte låta er kallas rabbi [inte låta människor sätta er på en sådan piedestal],

för en är er Lärare – och ni är alla syskon (gr. adelphoi).

9 Och kalla inte någon [här] på jorden er fader [titel på patriarkerna och tidigare lärofäder],

för en är er Fader – han som är i himlen.

10 Inte heller ska ni låta er kallas läromästare (ledare, guide, vägledare),

för en är er Läromästare – den Smorde (Messias, Kristus).

[Här är enda gången gr. kathegetes används i NT, vilket idag skulle motsvara titeln professor.]

11 Men den störste (ordagrant: den större) bland er, ska vara er [de andras] tjänare (gr. diakonos). [Matt 20:26-28]

12 Den som [ändå] upphöjer sig själv [i arrogans och högmod],

ska bli ödmjukad [förödmjukad; kommer att tvingas böja sig],

och den som ödmjukar sig,

ska bli upphöjd (ärad).”

[Strax kommer Jesus upphöja en änka som gav av sin fattigdom, se Mark 12:41-44; Luk 21:1-4.]

Jesus är förtvivlad över det andliga ledarskapet

(Luk 11:39-42; 11:44; 11:47-52)

13 [I följande punkter utbrister Jesus i djup förtvivlan över det andliga ledarskapets förfall. I Bergspredikan gav Jesus åtta välsignelser till de rättfärdiga, se Matt 5:3-10. Nu följer sju parallella motsatta verop.]

1) Ni stänger himmelriket för andra

”Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni stänger [genom er dubbelmoral dörren till] himmelriket (himlarnas kungarike) för (mitt framför näsan på) människorna. Själva går ni inte in, och dem som vill komma in hindrar ni från att göra det.

[I kontrast till den första välsignelsen att himmelriket tillhör dem som är fattiga i anden, se Matt 5:3, så går det första veropet till den som stänger ute människor från himmelriket och en äkta gudsrelation. Vers 14: ”Ve er, skriftlärda och fariséer, hycklare, för ni slukar änkors hus och ber långa böner för syns skull, därför ska ni få ett större straff” saknas i de flesta grekiska manuskript och tidiga översättningar. Versen lades troligtvis till senare för att harmonisera med Mark 12:40 och Luk 20:47.]

2) Ni leder människor vilse

15 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni reser över land och hav för att göra någon till en proselyt (en hedning som konverterat till judendomen), och när han har blivit det, gör ni honom till ett Gehennas barn (en som tillhör helvetet), dubbelt värre än ni själva.

[I kontrast till välsignelsen över de milda som ska ärva jorden, se Matt 5:5.]

3) Ni prioriterar bara det materiella

16 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan],

ni blinda ledare. [Här används inte hycklare utan blind ledare, samma språkbruk som i Matt 15:14.]

Ni säger: Om någon svär vid templet, betyder det ingenting. Men om någon svär vid guldet i templet, då är han bunden vid sin ed. 17 Ni blinda dårar, vad är större (mer värt), guldet eller templet som helgar guldet?

18 Ni säger också: Om någon svär vid altaret, betyder det ingenting. Men om någon svär vid gåvan på altaret, då är han bunden vid sin ed. 19 Ni blinda, vad är större (mer värt), gåvan eller altaret som helgar gåvan?

20 Den som därför svär vid altaret, svär både vid det och vid allt som ligger på det. 21 Den som svär vid templet svär både vid det och vid honom som bor där. [1 Kung 8:13; Ps 26:8] 22 Den som svär vid himlen svär både vid Guds tron och vid honom som sitter på den.

[I kontrast till välsignelsen över dem som ’hungrar och törstar efter rättfärdighet’ som ska bli fullständigt mättade, se Matt 5:6.]

4) Ni visar inte medlidande

23 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni ger tionde [enligt 5 Mos 14:22] av [era minsta små kryddor] er

mynta,

dill

och kummin,

men negligerar de viktigare (tyngre) delarna i undervisningen [Torah]:

rättvisan,

barmhärtigheten

och troheten (tron).

Detta är sådant ni borde göra, utan att [för den skull] försumma det andra [tiondegivandet].

[De skriftlärda och fariséerna hade helt fel prioriteringar. Jesus nämner tre små kryddor i jämförelse med rättvisa, barmhärtighet och trohet – tre områden som har att göra med moral och hjärtats inställning, se Mika 6:6-8.]

24 Ni blinda ledare, som silar mygg och sväljer kameler!

[Antagligen från en arameisk ordlek mellan ’kamel’ (aram. gamla) och ’mygga’ (aram. galma). Båda dessa djur var orena djur, se 3 Mos 11:4, 23, 41. Rättrogna judar silade sitt vin för att inte råka svälja en mygga.]

[I kontrast till ’de barmhärtiga’ som ska möta barmhärtighet i Matt 5:7.]

5) Ni är fulla av habegär och omåttlighet

25 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni rengör utsidan av bägaren och fatet, men inuti är de fulla av habegär (plundring) och omåttlighet (helt utan självkontroll). 26 [Jesus, som alltid vill omvändelse, riktar sig nu personligen till dem.] Du blinde farisé, gör först insidan av bägaren ren, så blir också utsidan ren.

[Kontrast till välsignelsen till de ’renhjärtade’ i Matt 5:8.]

6) Ni är laglösa

27 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni är som vitkalkade gravar. På utsidan ser de vackra ut, men inuti är de fulla av de dödas ben och all (all slags; varje form av) orenhet. 28 På samma sätt är det med er, ni ser ut att vara rättfärdiga [osjälviska och rena] inför människorna, men inuti är ni fulla av hyckleri (skådespel) och laglöshet (ondska).

[Kontrast till dem som ’medlar till fred’ i Matt 5:9.]

7) Ni förföljer de rättfärdiga

29 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], skriftlärda och fariséer,

ni hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra).

Ni bygger profeternas gravar och pryder de rättfärdigas minnesstenar, 30 och säger: Om vi hade levt på våra fäders tid, skulle vi inte ha varit med om att utgjuta profeternas blod.

[Vid foten av Olivberget i Kidrondalen finns flera gravmonument kvar från Jesu tid. De har haft olika namn under olika tidsperioder och i dag kallas de tre mest kända Absaloms, Sakarias och Jakobs grav. Det är intressant att just namnet Sakarias nämns i vers 35. Det är inte otroligt att det är dessa gravmonument som fariséerna just då byggde, och som Jesus refererar till när han uttalar dessa ord i tempelområdet, bara ett par hundra meter därifrån.]

31 Genom att säga detta vittnar ni mot er själva att ni är söner till dem som mördade profeterna. 32 Fyll då också ni era fäders mått! [Sätt igång, slutför det era förfäder påbörjade!]

[Kontrast till de som ’får lida på grund av rättfärdighet’ i Matt 5:10.]

Sammanfattande avslutning

33 Ni ormar! Ni giftormars barn! [Han förknippade de skriftlärda och fariséerna med död, och med den urgamla ormen, Satan själv.] Hur ska ni kunna undgå att dömas till Gehenna (helvetet)? 34 Därför sänder jag till er profeter, visa män och skriftlärda. Några av dem ska ni döda och korsfästa, andra ska ni prygla hårt (piska med fyrtio slag) i era synagogor och förfölja från stad till stad. 35 Så ska allt rättfärdigt blod som utgjutits här på jorden komma över er, alltifrån den rättfärdige Abels blod till blodet från Sakarias, Berekjas son, som ni mördade mellan templet och altaret.

[Abel var den första som dödades i Gamla testamentet, se 1 Mos 4:8. Sakarias var den sista, se 2 Krön 24:20-22. Krönikeboken är den sista boken i den hebreiska Bibeln. Jesu poäng är att genom hela Bibeln har sanna Guds efterföljare ofta blivit förföljda.]

36 Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Allt detta [onda, svåra tider] ska komma över det här släktet.” [2 Krön 36:15-16]

Jesu hjärta för människorna i Jerusalem

(Luk 13:34-35)

37 [Efter de sju veropen, vers 13-36, avslutar Jesus sitt tal på tempelområdet med följande ord:] ”O Jerusalem, Jerusalem [upprepning av namnet beskriver ett starkt känslomässigt engagemang]. Du som vanemässigt mördar profeterna och stenar dem som är sända till dig (som budbärare)! Hur många gånger har jag inte velat (längtat efter att) få samla (skydda) dina barn, som en höna samlar (skyddar, värmer) sina kycklingar under sina vingar, men ni har vägrat. 38 Se, nu står ert hus övergivet (tömt på sina egna resurser) [utan Guds beskydd]. 39 För jag säger er, ni ska inte se mig igen förrän den dag då ni säger: ’Välsignad är han som kommer i Herrens namn.’ ” [Ps 118:26]

24

JESUS TALAR OM FRAMTIDEN (kap 24-25)

Templets förstörelse förutsägs

(Mark 13:1-2; Luk 21:5-6)

[Detta är det femte och sista av de fem tal som Matteus har med i sitt evangelium, se Matt 5-7; 10; 13; 18.]

1 När Jesus lämnade templet [tempelområdet] och var på väg därifrån, kom hans lärjungar fram och pekade på (ville få honom att beundra) tempelbyggnaderna [arkitekturen och storheten i byggnaderna]. 2 Han svarade: ”Ja, ni ser allt detta, eller hur? Men jag säger er sanningen, här ska inte en sten lämnas kvar på den andra, allt ska bli nedrivet.” [Jesus förutsäger templets förstörelse, som inträffar 70 e.Kr.]

Lärjungarnas frågor om sista tiden

3 Jesus satt sedan på Olivberget [en och en halv kilometer öster om Jerusalem, varifrån man ser ut över hela staden och templet som de nyss lämnat]. Då kom lärjungarna [brödraparen Petrus och Andreas, och Jakob och Johannes, se Mark 13:3] fram till honom enskilt (för att samtala privat med honom) och frågade:

När ska allt detta ske [templets förstörelse, se vers 2]?

Vilket tecken ska markera

din återkomst

och tidsålderns slut?

[Resten av kapitel 24 och hela kapitel 25 är Jesu svar på dessa två frågor.]

Tecken för tidens slut

(Mark 13:3-20; Luk 21:8-19)

4 Jesus svarade dem:

”Var ständigt på vakt (var försiktiga) så att ingen förleder er. 5 Många ska komma i mitt namn och säga: ’Jag är den Smorde (Messias, Kristus)’, och de ska förleda många (föra in många på fel väg). [Många religioner och falska messiasgestalter är det första tecknet.]

6 [Det kommer att bli politisk oro:]

Ni kommer att höra (gr. akouo) om krig och rapporter (rykten, nyheter, hot; ordagrant: hörande – gr. akoe) om krig. Se till att ni inte blir skrämda (överraskade, oroade; blir förskräckta vid ett plötsligt ljud eller händelse – gr. throeo),

för detta måste ske, men det är inte slutet.

7 Folk (etniska folkgrupper) ska resa sig mot folk,

och kungarike mot kungarike.

[Även tecken i naturen:]

Det ska bli:

hungersnöd (matkris; skördar som slår fel)

och jordbävningar [havsstormar, tsunamivågor] på olika platser.

[Vissa manuskript har även med ordet epidemier här, ordet finns i Luk 21:11.]

8 Allt detta är bara förvärkar (de första födslovåndorna före en ny födelse).

9 [Förföljelse av kristna:]

Då ska man utlämna (förråda) er åt lidande (förföljelse; till att bli misshandlade) och döda er, och ni kommer att bli hatade av alla folk för mitt namns skull. 10 Då ska många [som har följt mig och sagt sig älska mig] ta anstöt (komma på fall, överge den som de borde lyda och lita på), och de ska utlämna (förråda) varandra och hata varandra.

11 [Många falska profeter:]

Många falska profeter ska träda fram och förleda många (föra in många på fel väg).

12 [Kärlekslöshet:]

På grund av den ökande laglösheten (motståndet mot lagen, relativism där det inte finns rätt eller fel), ska den osjälviska, utgivande kärleken kallna (gradvis kylas ned, blåsas ut) hos de flesta (ordagrant ’de många’, majoriteten).

[Ordet för att ’kallna’ har betydelsen att andas och blåsa och gradvis kyla ner något. Kärleken gäller troligtvis kärleken till Gud, men innefattar även en tilltagande kärlekslöshet i världen. Paulus beskriver hur människor blir mer och mer hjärtlösa, egenkära och pengakära i 2 Tim 3:1-3. Uttrycket ’de många’ kan syfta på ’alla folk’ i vers 9 eller ’många’ som tidigare trott, se vers 10.]

13 Men den som står fast fram till slutet ska bli frälst (räddad, befriad, helad, trygg, bevarad).

14 [Evangeliet sprids till hela världen:]

Detta evangelium (det glada budskapet) om riket (kungaväldet) ska bli predikat (proklamerat, sprida sig) till hela den bebodda delen av jorden som ett vittnesbörd för alla folk (folkslag, nationer), sedan ska slutet komma.”

Vedermödan

(Mark 13:14-23; Luk 17:23, 24, 37; 21:20-24)

15 ”När ni ser ’det i Guds ögon avskyvärda som ödelägger och skapar förödelse’, stå (ställa sig, träda fram) på den heliga platsen [templet i Jerusalem] – profeten Daniel talade om detta [i Dan 9:27], den som läser det förstår – 16 då måste de som bor i Judeen fly till bergen. 17 Den som är på taket ska inte gå ner och hämta något från sitt hus [trappan till taket var på utsidan av huset], 18 och den som är på åkern ska inte gå tillbaka för att hämta sin mantel.

[Daniels profetia i Dan 9:27, syftade primärt på en händelse som uppfylldes 168 f.Kr. då Antiochos IV Epifanes byggde ett hedniskt altare till Zeus i templet. Eftersom Jesus tar upp denna profetia så kommer något liknande att ske igen, och många bibelforskare pekar på följande två händelser:

- Romarnas förstörelse av templet som inträffade år 70 e.Kr.

- En kommande händelse då Antikrist försöker ta Guds plats av tillbedjan i templet, se 2 Thess 2:4; Upp 13:14-15.

Den grekiska frasen i vers 15 som ofta översätts ’vanhelgande skändlighet’ är ordagrant ’en fruktansvärd händelse’ eller ’en avskyvärd person, som skändar det heliga templet och ödelägger’.]

19 Det blir hemskt för dem som väntar barn eller ammar i de dagarna. 20 Be att er flykt inte sker på vintern eller på sabbaten. 21 För då ska det bli en stor nöd (gr. thlipsis megale – ett stort betryck) [en stor vedermöda, ett väldigt lidande och press], vars like aldrig (inte) har förekommit från världens början till denna dag, och verkligen inte heller ska förekomma (aldrig heller skulle ske) [igen]. 22 Om inte de dagarna förkortades skulle inget kött (gr. sarx) [ingen människa; inget levande] stå ut och överleva. Men för de utvaldas skull [Guds utvalda folk] kommer de dagarna att förkortas.

23 Om någon då säger till er: ’Här är den Smorde (Messias, Kristus),’ eller: ’Där är han,’ så tro det inte. 24 För falska messiasgestalter och falska profeter ska träda fram och utföra stora tecken och under för att om möjligt vilseleda även de utvalda. 25 Kom då ihåg att (var uppmärksamma för) jag har sagt er detta i förväg. 26 Om man säger till er: ’Han är i öknen,’ så gå inte dit, eller: ’Han är i de inre rummen,’ så tro det inte. 27 För liksom blixten går ut från öster och syns i väster, så ska Människosonens ankomst vara. [Lika plötslig och synlig för alla över hela jorden kommer Jesu andra tillkommelse att vara.] 28 Där det är en död kropp, där samlas örnarna (gamarna).”

[Detta ordspråk är baserat på Job 39:29-33, poängen är att man på långt håll kan se örnar, eller gamar som ordet också kan betyda, cirkla runt sitt byte. När Jesus kommer tillbaka kommer man att se det på långt håll och det blir uppenbart. Versen innan använder liknelsen med en blixt som är synlig för alla, se vers 27. Bilden av ett kadaver talar också om död och svåra tider, vilket kännetecknar vedermödans slut. Den döda kroppen kan också vara en bild på Jesus och örnarna, hans efterföljare som samlas kring honom. Jesus själv använder liknande bildspråk tidigare, se Joh 6:49.]

Människosonens ankomst

(Mark 13:24-27; Luk 21:25-28)

[Jesus går nu tillbaka till den andra frågan om tecknen före hans andra tillkommelse. Den dagen då Jesus kommer tillbaka för att upprätta sitt rike på jorden kommer inte att gå någon obemärkt förbi. Stora tecken ska ske innan Jesus sätter sina fötter på Olivberget öster om Jerusalem, se Sak 14:4.]

29 ”Direkt efter den sista tidens vedermöda:

’Ska solen förmörkas

och månen inte längre lysa.

[Citat från Jes 13:10; 24:23; Hes 32:7-8; Joel 2:10 m.fl. som handlar om Guds dom över världen.]

Stjärnorna ska falla från himlen [Jes 34:4; Upp 6:13],

och himlens krafter ska skakas.’

30 Då [direkt efter den sista tidens vedermöda] ska Människosonens tecken synas på himlen. [Tecknet kan vara solen och stjärnorna i vers 29, eller något annat. Oavsett exakt innebörd är det något som alla kommer att se.] Alla jordens stammar ska sörja (höja klagorop, i förtvivlan slå handen mot bröstet för att visa sorg).

De ska få se Människosonen komma på himlens moln med makt och stor härlighet.

[Delvis citat från Dan 7:13-14.]

31 Han ska sända ut sina änglar vid ett starkt ljud av en stor basun, och de ska samla hans utvalda från de fyra väderstrecken, från himlens ena gräns till den andra [från hela världen].”

När kommer Jesus tillbaka? – Ni kan veta ungefär

(Mark 13:28-31; Luk 21:29-33)

32 ”Från fikonträdet kan ni lära er följande liknelse (jämförelse): Så fort kvisten på trädet blir mjuk och bladen spricker ut, vet ni att sommaren [och skördetiden] är nära. 33 När ni ser allt detta [alla dessa tecken beskrivna i Matt 24:1-26] vet ni på samma sätt att han är nära, att han står precis vid dörrarna [redo att komma]. [Här är dörrar i plural. Det kan syfta på en dubbeldörr eller att hans ankomst är ett skeende i flera steg.] 34 Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Detta släkte (denna generation; detta folk) ska inte förgå förrän allt detta sker. 35 Himmel och jord ska förgå, men mina ord ska aldrig förgå.”

[Det grekiska ordet för släkte, genea, betyder både ”generation” och ”folk”. Samma ”generation” som hörde Jesus uttala dessa ord skulle också vara med om templets och Jerusalems förstörelse 40 år senare år 70 e.Kr., något som måste upplevts som det judiska folkets eller t.o.m. världens undergång. Detta löfte innebär också att det judiska folket ska bevaras som ”folk” fram till Jesu återkomst, se Jer 31:35-37.]

När kommer Jesus tillbaka? – Ingen vet exakt, så var vakna! (24:36-25:30)

(Mark 13:32-37; Luk 12:39-46; 17:26-27; 17:34-35; 21:34-36)

36 ”Men vad gäller den [exakta] dagen och timmen (stunden) [då Jesus kommer tillbaka för att upprätta riket] så vet ingen, inte ens änglarna i himlen, inte ens Sonen. Bara Fadern vet det. 37 Som det var i Noas dagar, så ska det vara vid Människosonens återkomst. 38 Dagarna före floden levde människorna precis som vanligt [fullt upptagna med sina liv], de åt och drack, gifte sig och blev bortgifta, ända till den dag då Noa gick in i arken, 39 de visste ingenting, förrän floden kom och ryckte bort dem alla – så ska Människosonens ankomst vara.

40 Då ska två män vara ute på fältet (åkern) [sysselsatta med arbete utomhus – vakta boskap, plöja, så eller skörda],

en tas med och en lämnas kvar.

41 Två kvinnor ska mala på en handkvarn,

en tas med och en lämnas kvar.

42 Var därför vaksamma, för ni vet inte vilken dag er Herre kommer.

[Här beskrivs två dåtida vanliga sysslor för män och kvinnor. Uttrycket ’en tas med och en lämnas kvar’ kan tolkas på två sätt. Handlar det om att ’tas med’ och räddas från domen, eller ’tas med’ till domen? Jesus har just tagit ett exempel från Noas dagar, där Noa räddas och de som är kvar döms, se vers 37-39. Det talar för att ’tas med’ är något positivt. Samtidigt är ordvalet i detta exempel att de ogudaktiga ’rycktes bort’ till domen, se vers 39. Hela stycket handlar om Jesu återkomst, se vers 27 och hur Jesus kommer att samla de utvalda från de fyra väderstrecken, se vers 31. I detta större sammanhang är det i så fall något positivt att vara kvar när Jesus kommer. Oavsett tolkning är huvudpoängen som Jesus vill lyfta fram att det krävs vaksamhet, något som återkommer i nästa exempel, se vers 43-44. Jesu återkomst kommer att ske oväntat, mitt under vardagliga sysslor. Det är en tydlig separation mellan de rättfärdiga och de orättfärdiga.]

43 Men det förstår ni att om husbonden visste när på natten tjuven kom, skulle han hålla sig vaken och inte tillåta att någon bröt sig in i hans hus. 44 Var därför också ni beredda, för Människosonen kommer i en stund (timme) då ni inte väntar det.”

1 (av 3) Liknelsen om en god och en ond tjänare – var sysselsatt med uppdraget

(Luk 12:41-48)

[Nu följer tre liknelser som alla handlar om tjänare som väntar på sin herres ankomst. De riktas till troende som väntar på Jesu återkomst. Budskapet är att vara sysselsatt med uppdraget, vara brinnande och vara en trogen förvaltare.]

45 ”Vem är den trogne och kloke (förståndige, andligt klarsynte) tjänare som hans herre har utsett att ha uppsikt över tjänstefolket och ge dem mat i rätt tid? 46 Salig (lycklig, välsignad) är den tjänaren som [är trogen och] gör vad han ska när hans herre kommer. 47 Sannerligen säger jag er (jag säger sanningen till er): han ska låta tjänaren få ansvara över allt han äger.

48 Men om tjänaren är ond och säger i sitt hjärta: Min herre dröjer, 49 och börjar slå de andra medtjänarna och äter och dricker med de druckna, 50 då ska hans herre komma en dag när han inte väntar honom och vid en tid som han inte vet om 51 och hugga ner honom och låta honom dela lott med hycklarna (som bara spelar ett skådespel). Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordagrant ’rent fysiskt skaka av skräck’).”

25

2 (av 3) Liknelsen om tärnorna – var vakna!

[Jesus sitter på Olivberget och fortsätter besvara lärjungarnas frågor om Jesu andra tillkommelse och tidsålderns slut, se Matt 24:3. Detta är den andra av tre liknelser som handlar om församlingen innan Jesus kommer tillbaka.]

1 ”Då, vid den tiden [före Jesu andra tillkommelse, vid tidsålderns slut], kan himmelriket (himlarnas kungarike) liknas vid tio jungfrur som tog sina facklor (hebr. lampas) och gick ut för att möta brudgummen. 2 Fem av dem var dåraktiga (tanklösa, ogudaktiga) och fem var visa (förståndiga, andligt klarsynta). 3 De dåraktiga tog sina facklor men utan att ta med någon [extra] olja. 4 De visa tog med sig flaskor med olja tillsammans med sina facklor. 5 När brudgummen dröjde, blev alla sömniga (dåsiga) och somnade.

6 Vid midnatt hördes ett rop: ’Nu kommer brudgummen, gå ut och möt honom.’ 7 Då ställde sig alla jungfrur upp och gjorde i ordning sina facklor.

8 De dåraktiga sa till de visa: ’Ge oss av er olja för våra facklor håller på att slockna.’ 9 De visa svarade: ’Nej, det skulle inte räcka för både oss och er, gå i stället och köp hos dem som säljer olja.’ 10 Medan de var borta för att köpa [olja] kom brudgummen. De som var förberedda gick in med honom till bröllopsfesten, och dörren stängdes.

11 Senare kom de andra jungfrurna och sa: ’Herre, herre, öppna genast [dörren] för oss.’ 12 Han svarade och sa: ’Jag säger er sanningen (amen), jag känner er inte (har ingen personlig relation med er).’

13 Var därför på er vakt (redo, stå upp), för ni vet varken dagen eller timmen när Människosonen ska komma.”

[Vid ett bröllop på Jesu tid sker först en juridisk del hemma hos brudens familj. Någon gång under kvällen kommer brudparet och alla inbjudna går till festlokalen. Det är mörkt och man behöver lampor. Några av brudtärnorna är inte förberedda och har inte tillräckligt med olja för hela vägen. På festkvällar som dessa hade affärerna öppet längre, så man kunde köpa mer olja. Liknelsen handlar om att vara andligt förberedd. Det går inte att leva på någon annans förberedelse, var och en är ansvarig för sitt eget andliga liv. Många olika förslag har kommit vad oljan står för: goda gärningar, tro, nåd, helig Ande. Inget av detta kan köpas, så det är vanskligt att allegorisera oljan, och det behövs inte heller för förståelsen.]

3 (av 3) Liknelsen om talenterna – bra och dåligt förvaltarskap

(Luk 19:12-27)

[Jesus sitter på Olivberget och fortsätter besvara lärjungarnas frågor om Jesu andra tillkommelse och tidsålderns slut, se Matt 24:3. Detta är den tredje och sista liknelsen som handlar om församlingen innan Jesus kommer tillbaka.]

14 ”På samma sätt [som liknelsen innan med de tio jungfrurna handlar den om att vara vaken, redo och bedjande när Jesus kommer tillbaka] kan det [kungariket från himlen] också liknas vid en man som skulle resa utomlands. Han kallade till sig sina tjänare och överlämnade sina ägodelar till dem (för att de skulle förvalta dem).

15 Åt en gav han fem talenter[motsvarar 82 årslöner],

åt en annan två talenter[motsvarar 33 årslöner]

och åt en annan en talent[motsvarar 16 årslöner].

[På Gamla testamentets tid var en talent en viktenhet på omkring 30 kilo. På Jesu tid blev en talent också en valutaenhet. En silvertalent var värd 6 000 denarer, och en guldtalent 30 gånger mer. En denar var en arbetares dagslön, så en talent motsvarade en stor summa pengar – lågt räknat omkring 5 miljoner svenska kronor.]

Han gav var och en efter deras egen (unika) förmåga, sedan begav han sig i väg och lämnade landet.

16 Den som fått fem talenter började genast förvalta pengarna (investera, köpa och sälja)

och de genererade en vinst på fem talenter till.

17 Den som hade fått två talenter gjorde likadant

och de genererade en vinst på två.

18 Men den som hade fått en talent gick och grävde en grop i jorden

och gömde sin herres pengar.

19 Efter lång tid kom tjänarnas herre tillbaka och ville hålla räkenskap [påbörja den gemensamma redovisningen – gr. sunairo, se Matt 18:23-24] med sina tjänare (slavar, livegna – gr. doulon).

20 Den som hade fått fem talenter kom och lämnade fram fem till och sa: ’Herre, du anförtrodde fem talenter åt mig. Här är fem till som jag har tjänat.’

21 Hans herre sa till honom: ’Bra gjort, du är en god (ärlig) och trofast (trogen) tjänare [en tjänare som har tro]. Du har varit trogen i det lilla (med små belopp), jag ska sätta dig över mycket. Gå in i din herres glädje.’

22 Den som hade fått två talenter kom fram och sa: ’Herre, du anförtrodde två talenter åt mig. Här är två till som jag har tjänat.’

23 Hans herre sa till honom: ’Bra gjort, du är en god (ärlig) och trofast (trogen) tjänare [en tjänare som har tro]. Du har varit trogen i det lilla (med små belopp), jag ska sätta dig över mycket. Gå in i din herres glädje.’

24 Den som hade fått en talent kom fram och sa: ’Herre, jag har lärt känna dig som en hård (grym, oresonlig) man, som skördar där du inte sått, och samlar in där du inte strött ut. 25 Jag var rädd och gick och gömde (hemlighöll) din talent i jorden.’

26 Då svarade hans herre honom: ’Du onde och late tjänare. Om du visste att jag skördar där jag inte sått, och samlar in där jag inte strött ut, 27 då skulle du satt in mina pengar på en bank [vågat lämna ifrån dig dem, inte försökt behålla dem själv, i alla fall gjort det minsta som krävs], så att jag fått igen det som är mitt med ränta när jag kom hem. [Räntan i det dåtida Mellanöstern var hög, upp till 50 %. På Jesu tid fanns det en övre gräns på 12 % i Romarriket.]

28 Ta därför ifrån honom talenten och ge den åt den som har de tio talenterna [som har den bästa förmågan att förvalta den].

29 För till var och en som har ska ges mer, och han ska ha i överflöd, men den som inte har, även det han har ska tas ifrån honom. 30 Kasta ut den odugliga tjänaren i mörkret här utanför.’ Där ska man gråta ljudligt och skära tänder (där råder ångest, hat och ondska, ordagrant att rent fysiskt skaka av skräck).”

Den slutgiltiga domen

[Jesus sitter på Olivberget och fortsätter besvara lärjungarnas frågor om Jesu andra tillkommelse och tidsålderns slut, se Matt 24:3.]

31 ”När Människosonen kommer i sin härlighet (ära, majestät), och alla heliga änglar med honom, då ska han sätta sig på sin härlighets tron. 32 Alla folk ska samlas inför honom och han ska skilja mellan dem, på samma sätt som en herde skiljer fåren (gr. probaton) [neutrum] från ungbockarna (gr. eriphos) [maskulin]. 33 Fåren (gr. probaton) [neutrum] ska han ställa på sin högra sida [den mest ärofyllda platsen, se Matt 22:44; 26:64], och getterna (gr. eriphion) [neutrum – både getter och bockar] på den vänstra.

[Liknelsen är hämtad från vardagen. Herdarna lät ofta får och getter beta tillsammans och på avstånd ser de ganska lika ut. För att skilja dem åt vallades flocken till en grind, där de separerades en och en till höger eller vänster. Se även Hes 34:17-19. I Mellanöstern är får vanligare än getter, anledningen är att får är mer lydiga än getter, som ofta hoppar ur inhägnader osv. Ordet för får (gr. probaton) är i neutrum som inkluderar både tackor och baggar. Samma ord används både i vers 32 och 33. Ordet för get skiljer sig däremot mellan verserna. Anledningen kan vara att urvalskriteriet förstärks av att ordet för unga bockar, som stångar och ”bråkar runt”, är de som skiljs bort i vers 32. Det är sedan både bockar och getter (som agerat som unga stångande bockar) som ställs på den vänstra sidan.]

34 Sedan ska Kungen [Människosonen – Jesus när han ska döma alla människor] säga till dem som står på hans högra sida [fåren, se vers 33]: ’Kom, ni som är välsignade av min Fader, ärv (ta emot som ert eget) det kungarike som är förberett för er sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades]. 35 [Här är anledningen, motiveringen till mitt beslut:]

Jag var hungrig, och ni gav mig att äta.

Jag var törstig och ni gav mig att dricka.

Jag var en främling (okänd, ny i ett sammanhang)

och ni bjöd in mig (var gästfria mot mig, bjöd in mig att bli en del i ert sociala umgänge).

36 jag var naken (iklädd bara underkläder) och ni klädde mig.

Jag var sjuk (svag, sängliggande) och ni besökte (brydde er om, hjälpte) mig.

Jag satt i fängelse, och ni kom och besökte mig.’

37 Då ska de rättfärdiga svara honom: ’Herre, när såg vi dig hungrig och gav dig mat, eller törstig och gav dig något att dricka? 38 När såg vi dig som en främling och bjöd in dig, eller naken och klädde dig? 39 När såg vi dig sjuk eller i fängelse och besökte dig?’

40 När Kungen då svarar ska han säga till dem: ’Jag säger er sanningen: eftersom (i den mån) ni gjorde det för en av dessa mina minsta bröder (syskon), gjorde ni det för mig.’

41 Sedan ska han också säga till dem som står på hans vänstra sida [getterna, se vers 33]: ’Ni som står under en förbannelse, gå bort ifrån mig till den eviga elden som är förberedd åt djävulen och hans änglar. 42 [Här är anledningen, motiveringen till mitt beslut:]

Jag var hungrig och ni gav mig inget att äta.

Jag var törstig och ni gav mig inget att dricka.

43 Jag var en främling och ni välkomnade mig inte.

Jag var naken och ni klädde mig inte.

Jag var sjuk och i fängelse och ni besökte mig inte.’

44 Då ska de svara: ’Herre, när såg vi dig hungrig eller törstig, eller som en främling, naken eller sjuk eller i fängelse och tog inte hand om dig?’

45 Då ska han svara och säga till dem: ’Jag säger er sanningen: eftersom (i den mån) ni inte gjorde det för någon av dessa minsta, gjorde ni inte det för mig.’ 46 Dessa ska då gå bort till evigt straff, men de som är rättfärdiga till evigt liv (Guds överflödande liv).”

26

Förberedelser för Jesu död

(Mark 14:1-2; Luk 22:1-2; Joh 11:45-53)

1 När Jesus hade avslutat sitt tal [svarat på frågorna om den sista tiden, se Matt 24:4-25:46] sa han till sina lärjungar [där de satt på Olivberget på tisdagseftermiddagen]: 2 ”Ni vet att om två dagar är det påsk (pesach), då ska Människosonen utlämnas för att korsfästas.”

[Ordet påsk är en försvenskning av det hebreiska ordet pesach, se 2 Mos 12:11-13. Påsken firas till minne av uttåget ur Egypten, och hur dödsängeln passerade förbi de hus vars dörrposter strukits med blod från ett lammoffer. Den började efter solnedgången den 14:e dagen i den första månaden nisan, vilket antagligen är torsdag kväll enligt den då vanligaste judiska kalendern.]

De religiösa ledarna planerar att döda Jesus

[Parallellt med Jesu förberedelser för sin död, planerar det religiösa ledarskapet hur de ska döda honom. Matteus ordval ”sedan” kan antingen vara kronologiskt eller tematiskt där han redogör för alla de olika förberedelserna som pågår på olika håll.]

3 Sedan samlades översteprästerna och folkets äldste [som utgjorde Sanhedrin] i den öppna gården [i mitten av huset] hos översteprästen, som hette Kaifas. 4 De planerade (rådgjorde tillsammans om olika alternativ för) hur de skulle kunna gripa Jesus i hemlighet och döda honom. 5 Men de sa: ”Inte under högtiden så att det uppstår oro bland folket.”

[Många judar vallfärdade till Jerusalem, åtminstone en gång per år. Under påskhögtiden var staden full av pilgrimer. Många av dem såg Jesus som en profet och ledarskapet ville inte skapa oro, dock ändrade man sig senare, se vers 14-15. Kaifas var överstepräst 18-36 e.Kr. Hans svärfar Hannas som tidigare varit överstepräst från 6-15 e.Kr. fortsatte att vara inofficiell överstepräst bland judarna, se Joh 18:13-24.]

Jesus förbereds inför sin begravning

(Mark 14:3-9; Joh 12:1-8)

[Matteus anger inte exakt vilken dag Jesus smörjs. Det kan vara två dagar före påsken, se vers 2, eller före intåget till Jerusalem, se Joh 12:1-8. Det kan vara en frukost, tidig lunch eller kvällsmat, se Matt 22:4; Luk 14:12. Oavsett när så hör händelsen tematiskt hemma här för att beskriva hur Jesus förbereds för korset. Festen är hemma hos en man som hade lidit av spetälska, som var en svår hudsjukdom. Det är uppenbart att han inte längre var sjuk, för i så fall skulle inte någon jude ha kunnat vara i samma rum utan att bli ceremoniellt oren. Det är troligt att det var Jesus som helat honom. Simon var ett mycket vanligt namn på Jesu tid och denne Simon omnämns inte någon annanstans i Bibeln. I Betania bodde också syskonen Marta, Maria och Lasarus.]

6 Sedan var Jesus i Betania, i Simon den spetälskes hus. 7 Där kom en kvinna [Martas syster Maria, se Joh 12:3] fram till honom med en alabasterflaska med mycket dyrbar nardusbalsam [exklusiv parfym från norra Indien], och hon hällde ut den över hans huvud, där han låg till bords. 8 När lärjungarna såg detta blev de förargade (kände ilska på grund av att de upplevde att något orätt skedde). De sa [initiativtagaren till klagomålet var Judas, se Joh 12:4-6]: ”Vilket slöseri! 9 Den parfymen hade kunnat säljas för en stor summa [pengar, en årslön för en arbetare, se Joh 12:5], som man kunnat ge åt de fattiga.”

10 Men Jesus visste [vad lärjungarna hade sagt till varandra och direkt till kvinnan] och sa till dem: ”Varför besvärar (trakasserar, skuldbelägger) ni kvinnan? Hon har gjort en god (ärofull, vacker) gärning mot mig. 11 De fattiga har ni alltid hos er, men mig har ni inte alltid. 12 När hon hällde denna balsam över min kropp förberedde hon min begravning. 13 Jag säger er sanningen (amen), överallt i världen där evangeliet förkunnas ska man också berätta vad hon gjorde och komma ihåg henne.”

Judas förbereder förräderiet mot Jesus

(Mark 14:10-11; Luk 22:3-6)

[Till skillnad från Marias generösa gåva till Jesus i ren kärlek, värd en årslön, följer Judas förräderi där han är villig att sälja Jesus för trettio silvermynt. Ordet för silvermynt är ett generellt ord. Det är dock troligt att det syftar på det feniciska silvermyntet tetradrakma, den enda godkända valutan i templet. Myntet som även kallades shekel motsvarade fyra denarer, där en denar var en dagslön. Judas pris på Jesus var alltså fyra månadslöner, en tredjedel av värdet av Marias olja. Trettio shekel var också priset för en slav, se 2 Mos 21:32.]

14 Då gick en av de tolv [apostlarna], Judas Iskariot, till översteprästerna. 15 Han sa: ”Vad är ni villiga att ge mig om jag förråder honom (utlämnar honom åt er)?” Då vägde de upp och betalade honom trettio silvermynt [shekel]. 16 Från den stunden sökte han efter ett lämpligt tillfälle att utlämna (förråda) honom.

Påskmåltiden förbereds

(Mark 14:12-21; Luk 22:7-13)

17 Nu, före (den första) [högtidsdagen i] det osyrade brödets högtid [då man bakade bröd utan jäst för att påminna om uttåget ur Egypten], kom lärjungarna till Jesus och frågade: ”Var vill du att vi ska förbereda så att du kan äta påskmåltiden (pesach)?”

18 Han svarade: ”Gå in i staden och säg till en man där: ’Läraren säger: Min tid är nära, jag vill hålla påskmåltiden (pesach) i ditt hus med mina lärjungar.’ ”

19 Lärjungarna gjorde som Jesus hade befallt och förberedde påskmåltiden.

[Det finns olika syn på om detta är en traditionell judisk sedermåltid som åts kvällen den 15:e nisan, eller en måltid kvällen före. Johannes skriver att det sker ”före”, se Joh 13:1. Lärjungarna tror också att Judas ska gå ut och handla något inför högtiden, se Joh 13:29. Matteus använder det grekiska ordet protos i vers 17 som kan betyda ”före” högtiden eller på ”den första” dagen i högtiden. Se även 1 Kor 5:7 där Jesus ”är påskalammet”.]

Den sista måltiden

20 När det nu blivit kväll, lade han sig till bords med de tolv. 21 Medan de åt sa han: ”Jag säger er sanningen, en av er ska utlämna (förråda) mig.”

22 Då blev de djupt sårade (ledsna) och började fråga honom en efter en: ”Det är väl inte jag, Herre?”

23 Då svarade han: ”Den som tillsammans med mig har doppat sin hand i skålen [doppat bröd i fatet med sås av dadlar, russin och vinäger], han kommer att utlämna (förråda) mig. [Uttrycket ’doppat sin hand i skålen’ behöver inte vara ett tecken som pekar ut Judas, utan kan också mer generellt betyda ’att dela måltiden och gemenskapen’.] 24 Människosonen ska gå bort, exakt som det står skrivet om honom, men ve [uttryck för intensiv förtvivlan] över den människa som det sker genom! Det hade varit bättre för honom att han inte hade blivit född.”

25 Judas, som skulle utlämna (förråda och överlämna) honom, sa: ”Rabbi, det är väl inte jag?” Jesus svarade: ”Du har själv sagt det.”

[I Johannes mer detaljerade beskrivning gestikulerar Petrus till Johannes, som sitter närmast Jesus, och ber honom fråga vem det är. Jesus doppar då ett bröd och ger det till Judas. Trots det verkar inte Johannes och Petrus förstå vem det är, se Joh 13:18-30.]

Brödet och vinet – nattvarden

(Mark 14:22-26; Luk 22:14-23; 1 Kor 11:23-26)

26 Medan de åt, tog Jesus ett bröd och när han hade välsignat det, bröt han det och gav det till lärjungarna och sa: ”Ta emot, ät, detta är min kropp!”

27 När han hade tagit en bägare och tackat [Gud] för den sa han medan han gav dem: ”Drick av detta vin, var och en av er, 28 för detta är mitt blod, förbundsblodet, som blir utgjutet för många till syndernas förlåtelse (befrielse från synder). 29 Jag säger er: Jag ska inte dricka av vinstockens frukt, förrän den dag då jag dricker det på nytt (i bättre kvalitet) i min Faders kungarike.”

30 [Måltiden som varade i flera timmar var nu klar.] När de sjungit en lovsång (hymn), gick de ut till Olivberget.

[Under påskmåltiden sjöng man först Ps 113 och Ps 114, efter måltiden sjöng man Ps 115-118.]

Jesus förutsäger Petrus förnekelse

(Mark 14:27-31; Luk 22:31-34; Joh 13:36-38)

31 Då [medan de vandrade ut från Jerusalem via Kidrondalen mot Getsemane] sa Jesus till dem: ”Denna natt ska ni alla komma på fall (ta anstöt, överge mig) för min skull, för det står skrivet:

Jag ska slå (dräpa) herden,

och fåren i hjorden ska skingras.

[Jesus citerar fritt från Sak 13:7.]

32 Men efter min uppståndelse ska jag gå före er till Galileen.”

33 [Lärjungarna och Petrus som deras talesman, se vers 35, går emot Jesu ord.] Petrus svarade honom: ”Även om alla andra kommer på fall (tar anstöt, överger) för din skull, så ska då jag aldrig komma på fall.”

34 Jesus sa till honom: ”Jag säger sanningen till dig, i natt innan en [enda] tupp har galt kommer du att ha förnekat mig tre gånger.”

35 Petrus [som bara var några timmar från att förneka Jesus] svarade honom: ”Om jag så måste dö med dig, ska jag aldrig förneka dig.” Samma sak sa också alla de andra lärjungarna.

I Getsemane

(Mark 14:32-42; Luk 22:39-46)

[Getsemane, som ordagrant betyder olivpress, var en muromgärdad olivodling vid foten av Olivberget. Platsen, med en eller flera olivpressar, var välkänd för Jesus och hans lärjungar. Kanske kände de även ägaren. Det är ingen tillfällighet att det är på just denna plats – där oliver pressas och krossas – som Jesus prövas och pressas till det yttersta.]

36 Sedan gick Jesus med dem till ett ställe som heter Getsemane. Han sa till [åtta av] sina lärjungar: ”Sitt kvar här [vid ingången till trädgården], medan jag går dit bort och ber.” 37 Han tog med sig Petrus och Sebedeus båda söner [Jakob och Johannes]. Jesus började känna sorg (bedrövelse) och en enorm tyngd kom över honom (det starkaste grekiska ordet för psykisk press). 38 Sedan sa han till dem: ”Min själ är djupt bedrövad, ända till döds [jag förgås av själslig ångest]. Stanna här och vaka [håll er vakna och be] med mig!”

Jesus ber första gången

39 Han gick lite längre bort, kastade sig till marken och bad: ”Min Fader, om det är möjligt, låt denna bägare [lidande och straffet för mänsklighetens synd, se Matt 20:22-23] gå förbi mig. Men inte som jag vill, utan som du vill.” 40 När han kom tillbaka till lärjungarna [Petrus, Jakob och Johannes] och fann dem sovande, sa han till Petrus: ”Så ni orkade inte ens hålla er vakna en timme med mig? 41 Ni måste vaka (vara vakna, alerta), och be, så att ni inte kommer i frestelse! Anden är villig, men köttet är svagt [den syndfulla naturen kan lätt bli frestad].”

Jesus ber andra gången

42 Han gick bort på nytt och bad för andra gången: ”Fader, om denna bägare inte kan gå förbi mig utan jag måste dricka den, så låt din vilja ske.” [Frågan bekräftar oundvikligheten i Jesu död som det redan profeterats om, se Jes 53:9.] 43 När Jesus kom tillbaka fann han dem sovande igen. Deras ögon var så tyngda av sömn.

Jesus ber tredje gången

44 Så han lämnade dem och gick bort och bad för tredje gången med samma ord. 45 Sedan kom han tillbaka till lärjungarna och sa till dem: ”Ja, ni sover fortfarande och vilar er. Men nu är stunden här då Människosonen ska överlämnas i syndares händer. 46 Stå upp, låt oss gå! Han som ska utlämna (förråda) mig är nära.” [Jesus såg troligen nu fackelljusen av den stora folkskaran som närmade sig.]

Med svärd och påkar

(Mark 14:43-52; Luk 22:47-53; Joh 18:1-11)

47 Medan han ännu talade kom Judas, en av de tolv. Med honom var en stor folkskara [romerska soldater, se Joh 18:3, och tempelvakter, se Luk 22:52] beväpnade med svärd och påkar, utsänd av översteprästerna och folkets äldste. 48 Förrädaren hade kommit överens med dem om ett tecken, och sagt: ”Den som jag hälsar genom att kyssa är det, grip honom.” 49 På en gång gick Judas fram till Jesus, och sa: ”Var hälsad (med glädje), rabbi (min lärare)”, och kysste honom intensivt.

50 Jesus sa till honom: ”Min kamrat, du är här av en anledning ...”

[Meningen är inte fullständig, det är en ”aposiopesis”. I stället för att skriva ”du är här av en anledning – gör vad du ska göra” eller ”gör det inte” förstärks bilden för läsaren. Det kan också vara ett sätt att visa på att samtalet avbryts och man kommer fram för att gripa Jesus.

Här används inte heller det vanliga ordet för vän och ömsesidig vänskap, gr. philos, utan hetairos som kan översättas med kamrat eller kompanjon. Ordet användes också inom judendomen för någon som var kvalificerad att vara en religiös lärare, men ännu inte var officiellt ordinerad. Att Jesus använder detta ord här kan visa på en utsträckt hand, Jesus vill vara vän, men vänskapen behöver bekräftas. De två andra gångerna ordet används i Nya testamentet är Matt 20:13 och Matt 22:12. I båda dessa verser visar det sig att den andra parten har onda intentioner.]

Då gick de fram och grep Jesus och höll fast honom. 51 En av dem som var med Jesus lyfte handen och drog sitt svärd. Han gjorde ett utfall mot översteprästens tjänare och högg av honom örat.

[Det var Petrus som utdelade hugget mot tjänaren som hette Malkus, se Joh 18:10. Petrus siktade troligen inte på örat utan på halsen, men Malkus duckar så att bara örat träffas. Läkaren Lukas beskriver också hur han helas av Jesus, se Luk 22:51. Att det bara är Johannes som nämner namnen på de inblandade, kan bero på att han skriver sitt evangelium när Petrus redan är död. De övriga evangelieförfattarna måste vara försiktigare. De vill inte utlämna Petrus namn eftersom det kunde få juridiska följder för honom.]

52 Då sa Jesus till honom: ”Lägg tillbaka ditt svärd. Alla som drar svärd ska dödas med svärd. 53 Tror du inte att om jag bad min Fader skulle han genast skicka mer än tolv legioner änglar till min hjälp? [En legion var den romerska militärens högsta enhet på omkring 6 000 soldater. Tolv legioner motsvarar alltså ett antal på minst 72 000 änglar, se Apg 10.] 54 Men hur skulle då Skrifterna kunna uppfyllas som säger att detta måste hända?” [Jes 53; Dan 9:26; Sak 12-13]

55 I samma stund sa Jesus till folkskaran: ”Som mot en brottsling (rövare som rånade och överföll människor) har ni gått ut med svärd och påkar för att fängsla mig. Dag efter dag satt jag i templet och undervisade utan att ni grep mig. 56 Men allt detta har hänt för att profeternas skrifter skulle uppfyllas.” Då övergav alla lärjungarna honom och flydde.

Falska anklagelser

(Mark 14:53-65; Luk 22:54-55; 22:63-71; Joh 18:12-14; 18:19-24)

[Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna med 71 medlemmar från fariséerna och saddukéerna, var helt eller delvis samlat hemma hos översteprästen och väntade på att Jesus skulle föras dit, se vers 3. Rådet kunde aldrig på eget initiativ lägga fram en anklagelse, bara om vittnen kom och begärde att få sin sak prövad togs frågan upp. Det var därför någon var tvungen att ange honom och man behövde även vittnesmål mot Jesus.]

57 De som hade gripit Jesus förde honom till översteprästen Kaifas, där de skriftlärda och de äldste hade samlats. 58 Petrus följde efter på avstånd, ända till översteprästens innergård. Där satte han sig bland tjänarna [både husets tjänare och tempelvakter som nyss varit med och gripit Jesus] för att se slutet.

[Även Johannes var i Kaifas hus. Det var han som hade talat med tjänsteflickan som vaktade porten som då släppt in Petrus, se Joh 18:15-27.]

59 Översteprästerna och hela rådet [Sanhedrin] sökte få fram något falskt vittnesmål mot Jesus så att de kunde döma honom till döden, 60 men de lyckades inte trots att många falska vittnen trädde fram. Till sist trädde två män fram 61 som sa: ”Han har sagt att han kan riva ner Guds tempel och bygga upp det igen på tre dagar.”

62 Då reste sig översteprästen och frågade: ”Ska du inte svara? Vad är det dessa män anklagar dig för?” 63 Men Jesus var tyst [Jes 53:7]. Översteprästen sa: ”Jag uppmanar dig under ed inför den levande Gudens namn, säg oss om du är den Smorde (Messias), Guds Son.”

64 Jesus svarade: ”Du har själv sagt det. Men jag säger er: efter detta ska ni få se Människosonen sitta på Maktens högra sida och komma på himlens skyar.”

65 Då slet översteprästen sönder sina kläder.

[Att slita sönder sina kläder var det judiska uttrycket för att visa häftig sorg eller fasa, se 1 Mos 37:29, 34; 2 Kung 18:37; 19:1; Jer 41:5; Apg 14:14. Här används det generella grekiska ordet för kläder, himation. I pluralformen beskriver det ofta både de innersta kläderna, tunikan, och manteln som var ytterplagget. Utifrån Mark 14:63 förstår vi att det här syftar på de två tunikorna som välbärgade personer bar, se Mark 6:9. Ordet ”slita sönder” förstärker att det var en dramatisk scen. Översteprästen tog tag i halslinningen med sina händer och rev upp sina båda tunikor någon decimeter. Torah förbjöd översteprästen att riva sönder sina kläder för privat sorg, se 3 Mos 10:6; 21:10. Dock verkar detta vara tillåtet då han agerade som en domare och uttryckte sin förskräckelse över en hädelse som yttrats i hans närvaro.]

Han sa: ”Han har hädat. Vad behöver vi nu ha fler vittnen till? Ni har nu själva hört hädelsen. 66 Vad säger ni?”

De [översteprästerna som var samlade i Stora rådet] svarade: ”Han förtjänar döden.” 67 Sedan spottade de honom i ansiktet [ett uttryck för det största förakt] och slog honom, och några gav honom örfilar 68 och sa: ”Profetera för oss, den Smorde (Messias, Kristus)! Vem var det som slog dig?”

Petrus förnekar Jesus

(Mark 14:66-72; Luk 22:54-62; Joh 18:15-18; 18:25-27)

[Matteus målar upp två händelser som sker parallellt. Samtidigt som Jesus förhörs inne i ett av rummen av de högsta judiska ledarna och bekänner sig som Guds Son, får Petrus några enkla frågor av en ringa tjänsteflicka, och han förnekar Jesus.]

69 Petrus satt ute på gården [och värmde sig vid en eld tillsammans med husets tjänare och tempelvakter, se Joh 18:18]. En av tjänsteflickorna kom fram till honom och sa: ”Du var också med Jesus från Galileen.” 70 Men han förnekade detta inför dem alla och sa: ”Jag förstår inte vad du menar.”

71 Han gick ut mot porten [huvudingången till Kaifas hus]. Där såg en annan kvinna honom, och hon sa till dem som stod där i närheten: ”Han där var tillsammans med Jesus från Nasaret.” 72 Han förnekade det på nytt och svor en ed [vilket innebar att han inför Guds namn lovade att det han nu sa var sanning]: ”Jag känner inte den mannen.”

73 En stund senare [en timme, se Luk 22:59] kom de som stod där [vid porten] fram till Petrus och sa: ”Visst är du också en av dem. Det hörs på dialekten (talet).” [Uppe i Galileen pratade man en bredare lantligare dialekt som inte gick att dölja.] 74 Då började han förbanna [önska sig själv förbannad av Gud, om det han sa inte var sant] och svor på nytt en ed [vid Guds namn och sa sedan]: ”Jag känner inte den mannen.” I samma ögonblick gol en tupp. 75 Då kom Petrus ihåg vad Jesus hade sagt [i vers 34]: ”Innan en [enda] tupp gal ska du ha förnekat mig tre gånger”, och han gick ut och grät bittert.

27

Jesus inför Pilatus

(Mark 15:1; Luk 23:1; Joh 18:28)

1 Tidigt på morgonen beslöt alla översteprästerna och folkets äldste att de skulle döda Jesus. [För en dödsdom krävdes två rättegångar med en dags mellanrum, så detta var ett kort men nödvändigt möte.] 2 De lät binda honom, förde bort honom och överlämnade honom åt Pilatus, [den romerska] ståthållaren.

[Pontius Pilatus ansvarade inför den romerske kejsaren för regionerna Judeen och Samarien, och han bodde i Caesarea vid Medelhavskusten. Eftersom Jerusalem ingick i hans område var han stationerad där under de judiska högtiderna för att snabbt kunna avstyra eventuella oroligheter och uppror bland judarna. Antagligen bodde han och hans hustru i Antoniaborgen som ligger i anslutning till tempelområdet i det nordvästra hörnet. Under högtiden fanns även den romerske ståthållaren Herodes Antipas i Jerusalem. Han ansvarade för Galileen och Pereen.]

Judas död

(Apg 1:16-20)

3 Men när Judas – förrädaren (den som har för vana att förråda/utlämna) – såg att Jesus var dömd, ångrade han sig (kände sig illa till mods – gr. metamelomai) och lämnade tillbaka de trettio silvermynten till översteprästerna och de äldste.

[Ordet för ”ångrade sig” som används här är inte det vanliga ordet metanoia som används för omvändelse och sinnesändring (Matt 3:8). Judas kände djup sorg och ånger, men det i sig betyder inte att det var en verklig omvändelse. Petrus sorg ledde till upprättelse, Judas sorg till självmord.]

4 Han sa: ”Jag har syndat och förrått oskyldigt blod.”

De svarade: ”Vad angår det oss? Det är din sak.”

5 Då kastade han in pengarna i templet [antagligen in på den inre förgården dit bara prästerna hade tillträde] och gav sig av därifrån och gick bort och hängde sig.

6 Översteprästerna tog pengarna och sa: ” [Vad ska vi göra?] Det är inte tillåtet att lägga dem i [den heliga] offerkistan, eftersom det är blodspengar.” 7 Sedan de överlagt tillsammans köpte de Krukmakaråkern till att bli en begravningsplats för främlingar (icke-judar). 8 Därför heter denna åker ännu i dag Blodsåkern.

[De trettio silvermynten hade ursprungligen kommit från offrade medel i templet. Trots att det var de religiösa ledarna som gett pengarna till Judas för att förråda en oskyldig man, var de helt blinda för sin egen synd och upptagna av detaljer när det gällde hanteringen av de återlämnade blodspengarna, se 5 Mos 23:18. Eftersom pengarna inte kunde användas för religiösa syften, och skulle lämnas tillbaka till ägaren, köpte de det fält där Judas hängt sig och lät platsen bli en begravningsplats för främlingar. Rent juridiskt sett var det Judas som köpt fältet, vilket stämmer överens med Apg 1:18.]

9 Då uppfylldes det som sagts av profeten Jeremia:

”De tog de trettio silvermynten,

det pris som var satt på honom,

det pris som några israeliter hade värderat honom till,

10 och gav dem i betalning för Krukmakaråkern,

så som Herren hade befallt mig.”

[Matteus som är noga med att visa hur Jesus uppfyller Gamla testamentets profetior, citerar fritt från Jer 19:1-13 som omnämner Hinnomdalen söder om Jerusalem. Han tar även med delar från Sak 11:12-13 där trettio silvermynt kastas in i templet åt Herren, som liknas vid krukmakaren. Matteus nämner endast den större profeten, Jeremia, som huvudkälla.]

Förhöret hos Pontius Pilatus

(Mark 15:2-5; Luk 23:2-5; Joh 18:29-38)

[Matteus återvänder nu i sin berättelse till Jesus som står inför Pontius Pilatus i Antoniaborgen precis norr om tempelområdet. Hans huvudsakliga mål med förhöret är att se om Jesus har brutit mot romersk lag, dvs. om han försökt erövra makten från kejsaren.]

11 Jesus ställdes nu inför ståthållaren [Pontius Pilatus]. Ståthållaren frågade honom: ”Du är alltså judarnas kung?” Jesus svarade: ”Du själv säger det (det är dina ord, inte mina).” 12 Men när han anklagades av översteprästerna och de äldste [som var där och antagligen läste upp en lång lista med anklagelser hur han brutit mot både judisk och romersk lag, att han var en farlig förrädare mot romerska riket, en rebell, falsk messiasfigur osv.] svarade han inte. 13 Då sa Pilatus till honom: ”Hör du inte hur mycket (vilka allvarliga anklagelser) de beskyller dig för?” 14 Men han svarade honom inte, han sa inte ett ord. Detta gjorde ståthållaren [Pontius Pilatus] mycket förvånad. [I normala fall brukade den anklagade försvara sig med österländsk iver.]

[Under förhöret med Pontius Pilatus framkommer det att Jesus är från Galileen. Pilatus skickar då Jesus till Herodes Antipas, eftersom Jesus hade varit mest aktiv på hans territorium. Där förhörs Jesus och skickas sedan igen tillbaka till Pontius Pilatus, se Luk 23:1-12.]

Pilatus dömer Jesus till döden

(Mark 15:6-15; Luk 23:13-25; Joh 18:39-40)

15 Under högtiden [påsken] hade ståthållaren för vana att frige en fånge efter folkets önskan. 16 Det fanns vid den tiden en ökänd (beryktad) fånge som hette Jesus Barabbas [som var en mördare och upprorsmakare mot romerska staten, se Mark 15:7]. 17 När folket nu var samlat frågade Pilatus: ”Vem vill ni att jag ska frige, Jesus Barabbas eller Jesus som kallas den Smorde (Messias, Kristus)?” 18 Pilatus visste att det var på grund av avundsjuka mot Jesus som man hade utlämnat honom.

[Pilatus hade genomskådat fariséernas motiv som var avundsjuka och försöker nu lösa problemet genom att ta hjälp av folkets vilja för att frige Jesus. Namnet Barabbas betyder ordagrant ”en faders son”. Hans fullständiga namn var troligen Jesus Barabbas. Vissa manuskript har det längre namnet, medan andra bara har Barabbas. Folket får nu välja mellan Jesus Barabbas, en faders son som var en falsk messias och Jesus Messias, Guds Son som var den äkta Messias. Här finns även en typologi med de två bockarna på försoningsdagen (jom kippur). Genom lottkastning sattes den ena fri och den andra blev syndabocken, se 3 Mos 23:27-32; Heb 9:7-12.]

19 Medan han satt på domarsätet fick han detta bud från sin hustru: ”Låt ingenting orätt ske mellan dig och denna rättfärdiga (oskyldiga) man! Jag har lidit mycket (haft en obehaglig upplevelse) i en dröm i dag [på morgonen, eller tidigare under natten] på grund av honom.” [Det är värt att notera att den enda som för Jesu talan under hela rättegången är en hednisk kvinna. Enligt tradition hette hon Claudia Procula.]

20 Men översteprästerna och de äldste övertalade folket att begära Barabbas fri och få Jesus dödad. 21 Ståthållaren sa nu till dem: ”Vilken av de båda vill ni att jag ska frige?” De svarade: ”Barabbas!” 22 Pilatus frågade dem: ”Vad ska jag då göra med den Jesus som kallas den Smorde (Messias)?” Alla svarade: ”Korsfäst honom!” 23 Han frågade: ”Vad har han gjort för ont?” Men de ropade ännu högre: ”Korsfäst honom!”

24 När Pilatus såg att ingenting hjälpte utan att oron bara blev värre, tog han vatten och sköljde (tvättade av) sina händer inför folket och sa: ”Jag är oskyldig till den här mannens blod. Detta får bli er sak.” 25 Men hela folket ropade: ”Hans blod må komma över oss och våra barn.” 26 Då frigav han Barabbas, men Jesus lät han prygla och utlämnade honom sedan till att korsfästas.

De romerska soldaterna hånar Jesus

(Mark 15:16-20; Joh 19:2-3)

27 Då förde ståthållarens soldater Jesus till residenset (pretoriet) och samlade hela bataljonen [en romersk kohort som bestod av 600 soldater, se Apg 10] omkring honom.

[Pretoriet var det romerska namnet på officersbostaden och kasernen med kaserngården. Det fanns två romerska residens i Jerusalem, Antoniaborgen och Herodes palats. Pontius Pilatus bodde under sina besök i Antoniaborgen intill tempelområdet, och Herodes Antipas bodde i sitt palats i västra delen av staden under sina besök. Jesus blev förhörd av båda dessa som var fiender, men blev vänner denna dag, se Luk 23:12. Här syftas troligen på Antoniaborgen där Pontius Pilatus befann sig.]

28 De tog av honom kläderna och hängde på honom en röd soldatkappa 29 och vred (flätade) ihop en krans (krona) av törne och satte den på hans huvud och stack en käpp (stav) i högra handen på honom. Sedan föll de på knä för honom och hånade honom och sa: ”Leve judarnas konung!” 30 De spottade på honom och tog käppen och slog honom i huvudet. 31 När de hade hånat honom tog de av honom kappan och satte på honom hans egna kläder och förde bort honom för att korsfästa honom.

Korsfästelsen

(Mark 15:21-32; Luk 23:26-43; Joh 19:17-27)

32 På vägen ut [till Golgata] råkade de träffa på en man från Kyrene som hette Simon, honom tvingade de att bära Jesu kors.

[Den lodräta stolpen var permanent fastsatt vid avrättningsplatsen, som ofta låg på en höjd strax utanför staden. Den dömde fick själv bära tvärslån som vägde 40-50 kg dit. Enligt romersk lag kunde statsanställda tvinga vem som helst att bära deras bagage och utrustning en romersk mil (1,5 km), se Matt 5:41. Simon var född i staden Kyrene i Nordafrika. Eftersom han namnges (och även hans söner Alexander och Rufus, se Mark 15:21; Rom 16:13) var han antagligen en Jesu efterföljare när evangelierna skrevs.]

33 När de kommit till en plats som kallades Golgata, vilket betyder Skalleplatsen (som kallas en plats av en huvudskalle/dödskalle) [gr. kranion, se Luk 23:33], 34 gav de honom vin blandat med galla [myrra, se Mark 15:23], men när han smakat det ville han inte dricka det.

[Enligt Talmud ska en person som leds ut för att bli dödad ges vin blandat med myrra för att lindra smärtan (Ords 31:6). Jesus nekar detta erbjudande som skulle ha minskat smärtan. Matteus nämner att i denna dryck fanns även galla (gr. chole), troligtvis i form av bitar av någon giftig ört, se Ps 69:22. Det motsvarande hebreiska ordet (rosh) används även för ormgift. Senare erbjuds Jesus vanligt surt vin som han däremot tar emot (Mark 15:36; Luk 23:36; Joh 19:30). Detta andra vin gör att han är vid medvetande längre, och lidandet förlängs.]

35 När de korsfäst honom delade de hans kläder mellan sig genom att kasta lott om dem [som det profeterades om i Ps 22:19]. 36 Sedan satte de sig ner och vaktade honom. 37 Ovanför hans huvud satte man upp hans anklagelse (orsaken till hans dödsdom), den löd:

”Detta är Jesus [från Nasaret],

judarnas konung.”

[De fyra evangelieförfattarna nämner alla att det stod ”judarnas konung” på skylten. De väljer dock att ta med olika delar av de inledande orden. Detta är ingen motsägelse, i stället ger de tillsammans den fulla bilden. Troligtvis hade skylten följande text: ”Detta är Jesus från Nasaret, judarnas konung”, vilket är summan av Mark 15:26, Luk 23:38 och Joh 19:19.]

38 Samtidigt med honom korsfästes också två brottslingar (rövare som rånade och överföll människor), den ene till höger och den andre till vänster om honom [Jes 53:9].

39 De som passerade hånade honom och skakade huvudet 40 och sa: ”Du som bryter ner templet på tre dagar och bygger upp det igen, hjälp dig själv nu. Om du är Guds Son, stig ner från korset!”

41 Översteprästerna gjorde likadant tillsammans med de skriftlärda och de äldste, de hånade (talade nedvärderande om) honom och sa: 42 ”Andra har han frälst (hjälpt, räddat, befriat från döden), men sig själv kan han inte frälsa. Är det Israels kung [som agerar så]? Om han kommer ner från korset nu så ska vi tro på honom! 43 Han förtröstar (litar) på Gud, låt Gud rädda honom om han bryr sig om honom [Ps 22:9], han har ju sagt att han är Guds Son.”

44 Även rånarna som var korsfästa med honom talade på samma sätt och förolämpade honom (använde grova ord mot honom, anklagade honom).

Jesus dör

(Mark 15:33-41; Luk 23:44-49; Joh 19:28-30)

45 Vid sjätte timmen (klockan tolv) kom ett mörker över hela landet som varade ända till nionde timmen (klockan tre på eftermiddagen). [Detta profeterades i Amos 8:9.] 46 Omkring nionde timmen (klockan tre) ropade Jesus med hög röst: ”Eli, Eli, lema sabaktani?” Det betyder: ”Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig (lämnat mig hjälplös)?”

[Jesus citerade från Ps 22:2 på sitt modersmål, arameiska. Upprepning av ”Min Gud, min Gud” beskriver ett starkt känslomässigt engagemang. Eftersom denna strof är psalmens första mening så fungerar den även som en titel för hela psalmen. När Jesus uttalar dessa ord så bär detta associationer till hela innehållet. Inte bara ångesten i början av psalmen utan även vändpunkten i Ps 22:22 ”Du bönhör mig” och Guds ingripande i den sista delen med den avslutande raden i Ps 22:32 ”han har gjort det” som harmoniserar med Jesu sista ord på korset ”det är fullbordat”, se Joh 19:30.]

47 Några av dem som stod där hörde det och sa: ”Den här mannen kallar på Elia.” [Mal 4:5] 48 På en gång sprang en av dem [kanske den romerska officeren som nämns i vers 54] och tog en svamp, och dränkte den med surt vin och satte den på en stav och erbjöd honom att dricka. 49 Men de andra sa: ”Låt honom vara, låt oss se om Elia kommer och räddar (frälser, befriar) honom!”

50 Men Jesus ropade än en gång med hög röst och gav upp andan [överlämnade sin ande]. 51 Och se – då brast templets förhänge itu [förlåten i templet rämnade och delades i två delar], uppifrån och ända ner. Jorden [marken] skakade och klipporna rämnade (brast, delades). 52 Gravarna öppnades och många kroppar av de heliga som insomnat väcktes (restes) upp [till liv]. 53 När de sedan gick (kom) ut ur gravarna kom (gick) de efter hans uppståndelse in i den heliga staden [Jerusalem] och visade sig [uppenbarande sig personligen] för många.

[Förhänget, även kallad förlåten, avskilde den allra heligaste delen av templet, se Heb 9:3. Att den revs itu uppifrån visar att det var Gud som öppnade vägen för människan till gemenskap med honom. Förlåten var vävd i ett stycke och broderad med blå och purpurröda färgtoner, se 2 Mos 26:30-33. Den judiska historieskrivaren Josefus beskriver tyget som magnifikt och hur mönstret och färgerna blev som en bild av universum. De exakta dimensionerna på förlåten är inte kända, men den bör ha haft samma mått som Salomos tempel, vars ytterbredd var 10 meter, se 1 Kung 6:2. Herodes den store ökade höjden, så draperiet kan haft en storlek på omkring 9 x 15 meter. Enligt tidig judisk tradition var tjockleken en decimeter. Även om just det måttet troligen är en överdrift, var draperiet enormt och kunde omöjligt ha rivits isär av mänsklig hand. Att förlåten brast måste ha gjort djupt intryck på prästerna i templet. Det är intressant att i den judiska skriften Talmud nämns flera oförklarliga händelser i templet 40 år innan det förstördes 70 e.Kr.]

54 När den romerska officeren (centurionen) och de som höll vakt med honom såg jordbävningen och det som hände, blev de helt skräckslagna och sa: ”Detta var verkligen Guds Son!” [Den militära graden centurion betecknar en officer som har åttio soldater under sig, och det var han som förde befälet vid Golgata.]

55 Många kvinnor som följt Jesus från Galileen och betjänat honom (stött och bidragit ekonomiskt till hans tjänst) var också där och stod på avstånd och såg vad som skedde. 56 Bland dessa var Maria från Magdala och Maria, Jakobs och Joses mor, och modern till Sebedeus söner [lärjungarna Jakobs och Johannes mor Salome].

[I Markus skildring namnges alla tre kvinnorna, följaktligen är Salome namnet på Sebedeus söners mor, se Mark 15:40. Salome är också troligtvis Jesu mor Marias syster, se Joh 19:25.]

Jesus begravs

(Mark 15:42-47; Luk 23:50-56; Joh 19:38-42)

57 På kvällen kom en rik man från Arimatea som hette Josef och som också han hade blivit lärjunge till Jesus.

[Han hade ännu inte öppet bekänt detta, se Joh 19:38, antagligen eftersom han fanns med i Stora rådet, se Mark 15:43. Han var född i Arimatea som betyder ”höjd” på hebreiska och var en judisk stad, se Luk 23:51. Staden identifieras ofta med profeten Samuels födelsestad Ramatajim nordväst om Jerusalem, se 1 Sam 1:1. Ramatajim översätts till grekiska Armathaim, vilket är snarlikt Arimatea. Detaljen ”rik man” bekräftar profetian från Jes 53:9.]

58 Josef gick till Pilatus och bad att få Jesu kropp, och Pilatus gav då order om att den skulle utlämnas. 59 Josef tog kroppen, svepte den i rent linnetyg 60 och lade den i den oanvända grav som han hade låtit hugga ut åt sig själv i berget. Sedan rullade han en stor sten för ingången till graven och gick därifrån. [Han hade också hjälp av Nikodemus, se Joh 19:39-42.] 61 Maria från Magdala och den andra Maria var där och satt mitt emot graven.

Graven plomberas och vaktas

62 Nästa dag, det var dagen efter förberedelsedagen [till veckosabbaten eller någon av påskens högtidsdagar], gick översteprästerna och fariséerna tillsammans till Pilatus 63 och sa: ”Herre, vi har kommit att tänka på att när den där bedragaren ännu var i livet sa han: ’Efter tre dagar ska jag uppstå.’ 64 Ge därför order om att graven bevakas under tre dagar, så att inte hans lärjungar kommer och rövar bort honom och sedan säger till folket att han har uppstått från de döda. Då blir det sista bedrägeriet värre än det första.”

[Genomgående under anklagelserna mot Jesus har Matteus refererat till ”översteprästerna och de äldste”, men här är det ”översteprästerna och fariséerna” som kommer till Pilatus. Fariséerna var med i de båda grupper som begärt ett tecken av Jesus då han hade svarat med löftet om ”Jonas tecken”, se Matt 12:38-40; Matt 16:1-4. Det är antagligen denna grupp som nu tänker tillbaka på denna förutsägelse.

De judiska ledarna kom troligtvis till Pilatus tidigt dagen efter förberedelsedagen, eftersom han hade audiens under morgontimmarna. Förberedelsedagen syftar ofta på fredagen som är en förberedelsedag inför sabbaten som börjar på kvällen vid solnedgången. I så fall är ”dagen efter” någon gång fredag kväll fram till lördag kväll, och då troligtvis morgontimmarna på sabbaten. Dock kan förberedelsedagen också syfta på pesach den 14:e nisan eller den första dagen i det osyrade brödets högtid som är den 15:e nisan.

För att jämföra med något vi känner till så är alltid söndag en röd dag i vår almanacka. Nationaldagen kan infalla vilken veckodag som helst och är också en röd dag. Om den infaller på lördag blir det då två röda dagar på rad, men den kan också infalla en söndag och då sammanfaller högtidsdagarna.]

65 Pilatus svarade: ”Ni har en vaktstyrka. Gå och säkerställ att den bevakas på det sätt ni tycker är bäst.” 66 De gav sig i väg och skyddade graven genom att försegla stenen [med ett romerskt sigill, se Dan 6:17] och vaktstyrkan sattes ut för att hålla vakt.

[Uttrycket ”Ni har en vakt” skulle kunna betyda att de redan hade en vaktstyrka, och syfta på de judiska tempelvakterna som lydde under översteprästerna. Troligare är dock att Pilatus beviljar en romersk vaktstyrka på minst fyra man att stå till deras förfogande, kanske några av de romerska soldater som varit med och avrättat Jesus och som fanns tillgängliga.

En romersk vaktstyrka bestod av minst fyra soldater, eftersom man behövde täcka in nattskiften, från klockan sex på kvällen till sex på morgonen, som var indelade i fyra tretimmarspass. När Petrus fängslas i Apg 12:4 tilldelas sexton soldater för att vakta honom, så det är inte otroligt att av de närmare 600 soldaterna som fanns för att förhindra oroligheter i Jerusalem under den judiska påsken, avsätts fyra, sexton eller fler för att förhindra eventuella upplopp kring Jesu grav.]

28

Jesus är uppstånden!

(Mark 16:1-8; Luk 24:1-12; Joh 20:1-18)

1 Nu efter (i slutet av – gr. opse) sabbaterna [när påskens inledande högtidssabbat och veckosabbaten var över], i gryningen på första dagen i veckan [tidigt på söndagen, vid sextiden] kom Maria från Magdala och den andra Maria [Jakob och Joses mor, se Matt 27:56] för att se (inspektera, undersöka) graven.

2 Plötsligt blev det en stor jordbävning, för en Herrens ängel kom ner från himlen och rullade bort stenen [framför graven där Jesus var begravd] och satte sig på den. [Jordbävningen orsakades av ängeln, men upplevdes troligen som ett efterskalv till den tidigare jordbävningen, se Matt 27:51-52.] 3 Hans utseende (form, yttre) var som ett ljussken (en blixt, en lysande stjärna), och hans kläder vita som snö, 4 och de som vaktade [4-16 vakter, kanske fler, se Matt 27:66] blev så förskräckta av att se honom att de skakade okontrollerat och blev som döda [och blev liggande orörliga på marken].

5 Men ängeln sa till kvinnorna: ”Var inte rädda! Jag vet att ni letar efter Jesus som var korsfäst. 6 Han är inte här, för han är uppstånden precis som han har sagt! [Verbet uppstånden är i passiv form vilket pekar på att Jesus var uppstånden av Gud!] Kom hit (följ med) och se platsen där han låg! 7 Skynda er sedan att gå till lärjungarna och säg detta till dem: ’Jesus har uppstått från de döda, han ska gå före er till Galileen där ni ska få se honom.’ Se, nu har jag berättat för er (nu har jag utfört mitt uppdrag och gett budskapet till er).”

[Varken här eller i något annat av evangelierna beskrivs exakt hur uppståndelsen har gått till. Verbformen i vers 6, ”han är uppstånden” är dock i passiv form vilket pekar på det faktum att Jesus var uppstånden av Gud. Ängeln rullade inte bort stenen för att Jesus skulle kunna komma ut. Anledningen var att hans efterföljare skulle kunna komma in och se att graven var tom!]

8 De lämnade snabbt graven, och fyllda av bävan och stor glädje sprang de för att berätta det för hans lärjungar. [Att kvinnorna springer och visar både bävan och glädje visar att de trodde på ängelns ord om Jesus redan innan de mötte honom som uppstånden. Jämför med lärjungarnas reaktion som inte tog kvinnornas ord på allvar, se Luk 24:1.] 9 Medan de var på väg mötte plötsligt Jesus dem och sa: ”Var glada (var hälsade)!” [En vardaglig hälsningsfras.] De gick fram och grep tag om hans fötter och tillbad honom (böjde sig ner i ödmjukhet, föll på knä).

10 Då sa Jesus till dem: ”Var inte rädda! Gå och säg till mina bröder att de ska gå till Galileen. Där ska de få se mig.”

Vaktstyrkans rapport

11 Medan de var på väg kom några av vakterna till staden och rapporterade för översteprästerna vad som hade hänt. 12 Efter att de samlats tillsammans med de äldste och utformat en plan, gav de en stor summa pengar åt soldaterna, 13 och sa: ”Säg att hans lärjungar kom på natten och förde bort kroppen medan ni sov, 14 och om ståthållaren får höra om det, tar vi hand om det och ser till att ni inte råkar illa ut.” 15 De tog emot pengarna och gjorde som de blivit instruerade, och detta rykte är spritt bland judarna ända till i dag.

[Det var förenat med dödsstraff för en romersk soldat att sova på sitt skift. Det krävdes en stor summa pengar och en säker garanti att inte råka illa ut om vakterna skulle gå med på detta erbjudande.]

AVSLUTNING

Jesus har all makt i himlen och på jorden

(Mark 16:14-18; Luk 24:36-49; Joh 20:19-23; Apg 1:6-8)

16 De elva lärjungarna begav sig till Galileen, till det berg där Jesus hade stämt möte med dem. 17 När de fick se honom [på avstånd], tillbad de honom (böjde de sig ner i ödmjukhet, föll de ned på knä), men några tvivlade (höll på att tappa tron).

[Vissa av lärjungarna hade trott att Jesus skulle återupprätta staten Israel och befria dem från romarnas förtryck, men eftersom det inte skett så tvivlade de på om Jesus verkligen hade makt. Detta ord för tvivla används bara här och i Matt 14:31, där Petrus ser på de yttre omständigheterna i stället för att tro och lita på Jesu ord.]

18 När Jesus kommit fram till dem talade han och sa:

”All auktoritet (all makt att regera) i himlen och på jorden har getts åt mig. 19 När ni sedan har gått ut [reser från plats till plats]:

Gör (träna) lärjungar av alla folk (etniska grupper; folkslag)

när [genom att] ni döper (nedsänker – gr. baptizo) dem

i Faderns och Sonens och den helige Andes

namn [singular]

20 och instruerar (undervisar, lär) dem att hålla (bevara) [noggrant lyssna på] allt som jag har befallt er.

Och se (lägg märke till) [kom ihåg], jag är med er alla dagar till tidens slut (tidsålderns fullbordan).”

[Huvudbudet att ”göra lärjungar” föregås av att först ha gått ut och följs sedan av uppdraget att döpa nya lärjungar och träna de troende. I Jesu uppmaning står alla verb i aktiv form, vilket visar att detta alltid är aktuellt – ända tills Jesus kommer åter.]

[ Vilket år och vilken veckodag dog Jesus?

Evangeliernas berättelser, typologin från GT, almanacka och traditioner kan hjälpa oss att bestämma vilket år och veckodag Jesus dog.

Jesu ord och Bibelns texter är sanna. Det finns dock olika syn på vilken dag den sista måltiden äger rum, och följaktligen vilken nästa veckodag är då Jesus korsfästs. Kärnbibeln lutar sig mot Joh 13:1 och Matt 26:17 som indikerar att måltiden skedde innan högtiden, se dock Mark 14:12; Luk 22:7-8. Det finns fyra vårhögtider som har uppfyllts exakt, det talar för att Jesus var påskalammet, se Kol 2:17. När det kommer till traditioner är det komplicerat. Över tid har kristna traditioner skapats och de judiska justerats, för att skilja den judiska och kristna påsken åt så att de aldrig sammanfaller.

Även almanackan när högtiderna infaller måste stämma med en tom grav den första dagen i veckan. De tre vanligaste förslagen i ett möjligt intervall är år 27, 30 eller 33 e.Kr., alla andra år i denna period infaller 14:e nisan på en måndag eller lördag vilket inte går att få ihop med den tomma graven en söndag.

År 27 och 30 e.Kr. infaller 14:e nisan från onsdag kväll till torsdag eftermiddag och år 33 e.Kr. är det fredag kväll till lördag eftermiddag. Utifrån Matt 2:1; Luk 3:1-2, 23 är år 30 e.Kr. mest troligt. I Kärnbibelns tabell i Mark 11, och rubrikerna i Markus och Lukas evangelium följer dagarna år 30 e.Kr. Jesus åt då den sista måltiden onsdag kväll. Detta år offras påskalammet i templet klockan tre på torsdag eftermiddag, och i så fall samtidigt som Jesus dör på korset, vilket skuggbilderna talar för, se 1 Kor 5:7. Detta möjliggör också för exakt tre dagar – tor, fre och lör – och tre nätter – tor/fre, fre/lör och lör/sön – i graven.

Det finns olika traditioner och synsätt, men det gemensamma och viktigaste är att Jesus är uppstånden och lever idag!]

Markus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Markus

Inledning

Introduktion: Markus är det kortaste evangeliet med sina sexton kapitel. Det är skrivet till romare och har få referenser till Gamla testamentet. Berättelsen rör sig snabbt framåt likt ett actiondrama. Det grekiska ordet euthys som översätts ”på en gång”, ”strax” eller ”genast” används hela 47 gånger och kännetecknar detta evangelium. Ett annat särdrag är att alla episoder hör samman och binds ihop med ordet ”och”. Av alla 678 verser börjar 410 med det grekiska kai som ofta översätts till ”och”, ”nu” eller ”då”.

Struktur:

Det grekiska ordet schizo – ”dela sig” och ”öppnas”, används två gånger. I inledningen vid Jesu dop ”delade sig himlen” och i slutet av evangeliet vid hans död ”delades förlåten” i templet i två delar, se Mark 1:10; 15:38. Frasen ”Guds Son” nämns tre gånger Mark 1:1; 3:11; 15:39. En enkel struktur baserad på geografin skulle kunna vara:

1. Introduktion, 1:1-13.

2. Jesus verkar i Galileen, 1:14-7:23.

3. Jesus verkar i vidare kretsar, 7:24-10:52.

4. I Jerusalem – sista veckan, 11-16.

Genre: Evangelium.

Skrivet: Omkring år 60 e.Kr.

Författare: Enligt tidig tradition Markus. Innehållet är troligen mycket av Petrus ögonvittnesskildring nedskrivet under deras gemensamma vistelse i Rom, se 1 Pet 5:13. Några exempel där Petrus perspektiv framträder tydligt är: Mark 1:35-37; 2:1-5; 11:20-21; 13:1-4. Markus mor hörde också till den första kretsen av kristna och i Markus barndomshem i Jerusalem möttes de troende ofta, se Apg 12:12.

1

Jesu förberedelse

Johannes Döparen banar väg

(Matt 3:1-12; Luk 3:1-20; Joh 1:19-28)

1 Detta är begynnelsen [utgångspunkten för min redogörelse] av evangeliet (det glada budskapet, segerbudskapet) om Jesus den Smorde (Messias, Kristus), Guds Son.

[De fyra evangelierna har alla olika utgångspunkter – begynnelser. Matteus utgår från Jesu släkttavla från Abraham. Johannes går tillbaka till det eviga Ordet som fanns i begynnelsen. Markus och Lukas börjar med Johannes Döparen. Lukas startar med hans födelse medan Markus utgår från hans tjänst.]

2 Så står det skrivet hos profeten Jesaja [om Johannes Döparen, se vers 4]:

Se, jag sänder ut min budbärare framför dig,

han ska bereda vägen för dig. [Mal 3:1]

3 En röst ropar i öknen:

Bana väg för Herren,

gör stigarna raka för honom!

[Det sista citatet kommer från Jes 40:3. Som brukligt var på den här tiden nämns endast den störste profeten Jesaja som huvudkälla, även om också Malaki refereras först.]

4 Johannes kom (trädde fram), han [var den budbärare som profeterna talat om] som döpte i öknen och predikade omvändelsens dop [som var ett yttre reningsdop i vatten som ett tecken på hjärtats omvändelse] till syndernas förlåtelse. 5 Hela Judeen och alla i Jerusalem kom dit ut till honom (i en ständig ström), och de bekände sina synder och döptes av honom i floden Jordan. 6 Johannes var klädd i kamelhår och hade ett läderbälte om livet [vilket ger associationer till tidigare profeter som t.ex. Elia, se 2 Kung 1:8]. Han levde av gräshoppor och vildhonung.

[Johannes Döparens livsstil stod i stark kontrast till många av de religiösa ledarna som levde i lyx. Gräshoppor och vildhonung var vanlig mat i ökenmarken.]

7 Han predikade: ”Efter mig kommer den som är starkare än jag, och jag är inte värdig att böja mig ner och knyta upp hans sandalremmar [som var en slavs syssla]. 8 Jag har döpt er med vatten, han ska döpa er med helig Ande.”

Jesus döps

(Matt 3:13-17; Luk 3:21-22; Joh 1:32-34)

9 Nu, vid den tiden, kom Jesus från Nasaret i Galileen och blev döpt i [floden] Jordan av Johannes. 10 På en gång, medan Jesus steg upp ur vattnet, såg Johannes himlarna dela (öppna) sig och Anden i form av en duva komma ner över honom [och uppfylla honom]. 11 Då kom en röst från himlen: ”Du är min Son – min Älskade, jag har min glädje i dig (du är den utvalde, ende).” [Jes 42:1]

Jesus prövas av Satan

(Matt 4:1-11; Luk 4:1-13)

12 På en gång förde (drev) Anden honom ut i öknen (obebodda trakter). 13 Han var i öknen under fyrtio dagar och prövades (frestades, testades, utvärderades ständigt, gång på gång) av Satan (motståndaren). Han levde bland de vilda djuren [schakaler, vargar, hyenor, leoparder], och änglarna betjänade honom (ständigt, gång på gång).

[Det hebreiska ordet för öken är midbar och det betyder bokstavligt översatt ”ordets plats”. I Matt 4:1-11 och Luk 4:1-13 beskrivs hur Jesus frestas att förvandla stenar till bröd, kasta sig ner från templet och tillbe djävulen. Vid varje tillfälle svarar Jesus med det skrivna ordet.]

Jesus till Galileen

(Matt 4:12-17; Luk 4:14-15)

14 Nu, efter det att Johannes hade blivit fängslad [i fästningen Machaerus på östra sidan av Döda havet av den romerske ståthållaren Herodes Antipas som ansvarade för Galileen och Pereen], kom Jesus till Galileen och predikade evangeliet (de glada nyheterna) om Guds rike 15 och sa:

”Tiden är inne (fylld, fullbordad)! Guds rike är nära!

[En tidsepok är fullbordad. Nu börjar en ny tid då Guds rike är nära.]

Omvänd er (förändra ert sätt att tänka och agera)

och tro (lita på, ha förtröstan på) evangeliet (de glada nyheterna, segerbudskapet)!”

[Ordet evangelium betyder ”glädjebud” eller ”segerbudskap”. Ordet användes i den romerska världen om det glada budskapet kurirerna från fronten kom och läste upp i Rom efter stora segrar.]

Lärjungarna kallas

(Matt 4:18-22; Luk 5:2-11)

16 När han gick utmed Galileiska sjön fick han se Simon [som senare kallas Petrus, se Mark 3:16] och hans bror Andreas stå vid sjön och kasta ut sina kastnät, för de var fiskare.

[Ordet ”kasta sina nät” beskriver hur de i full aktivitet kastar näten först på ena sidan och sedan på andra. I Lukas mer detaljerade skildring beskrivs också hur de fiskat hela natten utan något resultat, se Luk 5:5. Kanske försökte de få någon fångst genom att fiska längs med stranden efter den misslyckade natten.]

17 Jesus sa till dem: ”Kom och följ mig. Jag ska göra er till [lära er att bli] människofiskare!” 18 Genast lämnade de sina nät och följde honom. 19 Lite längre fram fick han se Jakob, Sebedeus son, och hans bror Johannes, som höll på att göra i ordning näten i sin båt. 20 Han kallade på dem, och de lämnade sin far Sebedeus och hans anställda fiskare i båten och följde efter honom.

[Petrus, Jakob och Johannes följde Jesus redan sedan tidigare, se Joh 1:40-42. Nu tog de ett steg till och lämnade sina arbeten för att gå in i heltidstjänst för Jesus. De två brödraparen var kompanjoner. Lukas beskriver också hur Simon lånat ut sin båt till Jesus som fick använda den som en predikstol. På Jesu uppmaning lägger sedan Simon ut näten på djupt vatten, se Luk 5:1-10. Den stora fångsten visar på Jesu omsorg om lärjungarnas familjer som får tid på sig att anställa nya fiskare som kan ersätta sönernas plats.]

Jesus undervisar och helar i synagogan

(Luk 4:31-37)

21 De gick in till Kapernaum, och så fort (ordagrant ”genast när”) det blev sabbat gick Jesus till synagogan och började undervisa. 22 De häpnade (blev helt överväldigade, förvånade) över hans undervisning, för han undervisade med auktoritet (makt) och inte som de skriftlärda [som mestadels bara citerade andra tidigare rabbiner].

23 Just då i synagogan fanns en man som var besatt av en oren ande, och på en gång började han skrika: 24 ”Vad har du med oss att göra, Jesus från Nasaret? Har du kommit för att förgöra oss? Jag vet vem du är – Guds helige!” 25 Men Jesus förbjöd honom (gav en sträng tillsägelse): ”Var tyst! Kom ut ur honom!” 26 Efter att den orena anden våldsamt slitit och ryckt i mannen, for den ut ur honom under ett högt rop.

[Detta är den första av fyra andeutdrivningar som skildras i Markusevangeliet, se Mark 5:1-20; 7:25-30; 9:17-29.]

27 De blev alla förfärade (på gränsen till skräckslagna) och började fråga varandra (begära svar av varandra): ”Vad är detta? En ny undervisning, med makt bakom orden! Till och med de orena andarna befaller han, och de lyder honom.” 28 Ryktet om honom spred sig genast över hela Galileen.

Petrus svärmor och andra sjuka botas

(Matt 8:14-17; Luk 4:38-41)

[I Kapernaum bodde Petrus, hans fru, hans svärmor och hans bror Andreas, se Matt 8:14. Jesus bodde också här under sin verksamma tid i Galileen. Petrus hustru följde med på hans senare resor, se 1 Kor 9:5.]

29 På en gång lämnade Jesus synagogan och gick till Simons och Andreas hus, tillsammans med [bröderna] Jakob och Johannes. [Enligt judisk sed intogs huvudmålet på sabbaten mitt på dagen, direkt efter gudstjänsten.] 30 Simons svärmor hade insjuknat och låg ned i feber [troligtvis malaria, se Luk 4:38], och på en gång berättade de det för Jesus. 31 Han gick fram till henne, tog hennes hand och reste henne upp. Genast lämnade febern henne, och hon började att betjäna dem [servera sabbatsmåltiden som var förberedd sedan dagen innan].

[Veckosabbaten börjar vid solnedgången på fredagen och slutar vid solnedgången på lördagen. Enligt traditionell judisk uppfattning fick inget arbete utföras på sabbaten. Det var inte tillåtet att göra upp eld, att resa eller bära saker utomhus. Ryktet om vad Jesus gjort spred sig snabbt, men det var först när sabbaten var över man kom med de sjuka till Jesus.]

32 På kvällen, efter solnedgången, kom man till honom (i en stadig ström) med alla sjuka och besatta, 33 tills hela staden [Kapernaum] hade samlats utanför dörren. 34 Jesus botade många som led av olika sjukdomar och drev ut många demoner, och han förbjöd demonerna att tala, eftersom de visste vem han var. [Lukas beskriver hur Jesus lägger händerna på var och en av dem, se Luk 4:40.]

Jesus drar sig undan för att be

(Matt 4:23-25; Luk 4:42-44)

[Detta stycke, vers 35-39, är ett av flera där Petrus ögonvittnesskildring lyser igenom i Markus evangelium, se även Mark 2:1-5; 11:20-21; 13:1-4. Vi kan föreställa oss hur Petrus inlevelsefullt har berättat för Markus om hur han letade efter sin vän Jesus, se vers 36. Orden han/honom används hela sju gånger i detta stycke. Som ögonvittne, som själv varit med på plats, så är det ju vanligare i talspråk att man berättar om vad ”han” gjorde, än att berätta om vad ”Jesus” gjorde. Genom att ha kvar denna form visar Markus sina läsare att vi kan ha en nära personlig relation med Jesus!]

35 Tidigt nästa morgon (under den sista nattväkten – mellan klockan tre och sex på söndagsmorgonen), långt innan det blev ljust, steg han [Jesus] upp och gick bort till en enslig plats. Där bad han. [Detta är den första av tre gånger som Markus uppmärksammar hur Jesus drar sig undan för att be tidigt på morgonen, se Mark 6:46; 14:32-41.] 36 Simon och de som var med honom [vaknade senare och] letade efter honom (jagade honom som ett villebråd), 37 och när de hade funnit honom sa de till honom: ”Alla söker efter dig.”

38 Han svarade: ”Låt oss gå åt ett annat håll, till byarna här omkring [på västra sidan av Galileiska sjön], så att jag kan predika där också. Det är därför jag har gått ut.”

[Jesus var sänd av Fadern till alla Israels barn, se Matt 15:24. Att Jesus rör sig i detta område uppfyllde profetian i Jes 9:1-2 där Sebulons och Naftalis land motsvarar övre och nedre Galileen, se Matt 4:12-16.]

39 Han gick och predikade i deras synagogor i hela Galileen och drev ut demonerna.

[Enligt den judiske historikern Josefus (37-100 e.Kr.) fanns det 204 byar och 15 städer i Galileen. Han beskriver även hur invånarna i Galileen ”varit vana vid krig från sin ungdom, och krigen har alltid varit många.” Han beskriver också hur terrängen är varierad med träd och slätter och använder formuleringen: ”Området lockar den mest late att ägna sig åt jordbruk, eftersom det är så lätt att odla!”]

En spetälsk man botas

(Matt 8:1-4; Luk 5:12-16)

40 En spetälsk kom till honom och föll på knä och bad: ”Om du vill, så kan du göra mig ren.” 41 Djupt rörd av medömkan, sträckte Jesus ut handen och rörde vid honom [vilket gjorde Jesus ceremoniellt oren] och sa: ”Jag vill. Bli ren!” 42 På en gång försvann spetälskan, och han blev ren.

43 Jesus förmanade honom, och skickade bort honom på en gång, 44 och sa: ”Säg ingenting till någon, men gå och visa upp dig för prästen [i Jerusalem] och ge det offer för din rening som Mose har bestämt. Det blir ett vittnesbörd för dem.” [3 Mos 14:1-32]

45 Men mannen gick därifrån och började tala vitt och brett om saken, så att Jesus inte längre kunde visa sig i någon stad utan stannade ute i ödemarken. Det fortsatte att komma folk till honom från alla håll.

[Detta är det första av flera tillfällen där Jesus uppmanar den som blivit helad att inte berätta detta, se också Mark 1:34; 3:12; 5:43; 7:36; 8:26, 30; 9:9. Här är troligtvis anledningen att mannen ska följa lagen. En annan orsak är att uppmärksamheten kring undren skulle leda till att folket ville göra honom till kung med våld, se Joh 6:15. Det sker vid flera tillfällen och sensation kring Jesus tvingar honom att dra sig undan till öde platser.]

2

En lam man i Kapernaum blir förlåten och helad

(Matt 9:2-8; Luk 5:17-26)

1 Några dagar senare kom Jesus tillbaka till Kapernaum [där han bodde i Petrus hus]. Ryktet spred sig att han var hemma igen, 2 och det samlades så mycket folk att det inte ens fanns plats utanför dörren [det var trängsel ända ut till gatan]. Mitt under det att han samtalade (förde en konversation) om Ordet med dem, 3 kom de dit med en förlamad man. Det var fyra män som bar honom. 4 När de inte kunde komma nära Jesus på grund av allt folket, började de gräva sig igenom taket ovanför Jesus.

[Hus i Mellanöstern hade oftast platta tak med en trappa på utsidan. På så sätt kunde man komma upp på taket utan att gå in i huset. Takets översta lager bestod av grus och jord som de fyra männen nu först grävde sig igenom.]

När de sedan brutit upp en öppning hissade de ner bädden som den förlamade låg på. 5 När Jesus såg deras tro [den lame mannens och hans vänners tro], sa han till den förlamade: ”Mitt barn (gr. teknon) [med fokus på att han tillhör familjen], dina synder är förlåtna (borttagna).”

6 Nu satt där några skriftlärda, och de tänkte (hade en inre dialog) i sina hjärtan: 7 ”Varför talar denne man [en människa som vi] på det här sättet? Han hädar ju (är respektlös mot Gud). Vem kan förlåta synder utom Gud?”

8 I sin ande visste Jesus på en gång exakt vad de tänkte inom sig, och sa till dem: ”Varför tänker ni allt detta i era hjärtan? 9 Vad är lättast att säga till den förlamade: ’Dina synder är förlåtna (borttagna),’ eller att säga: ’Stå upp, ta din bädd och börja gå’? 10 Men för att ni ska veta (se med egna ögon) att Människosonen har auktoritet (rättighet, makt, kraft) här på jorden att förlåta synder, säger jag dig”, och så sa han till den förlamade: 11 ”Stå upp, ta din bädd och gå hem.” 12 Då reste sig mannen upp på en gång och tog sin bädd (bår) och gick ut mitt framför ögonen på dem alla. Man häpnade (tappade helt fattningen) och prisade (tackade) Gud och sa: ”Vi har aldrig sett något liknande förut!”

En tullindrivare börjar följa Jesus

(Matt 9:9-17; Luk 5:27-39)

13 Jesus gick igen längs med sjön. [Han gick ut från Petrus hus i Kapernaum där han nyligen helat en lam man.] Hela folkskaran samlades på nytt kring honom, och han fortsatte att undervisa dem. 14 Medan han gick förbi [stadsgränsen] såg han Alfeus son Levi [som också kallas Matteus], sitta vid tullbåset [enklare tullstation där alla som skulle sälja varor fick betala försäljningsskatt]. Han sa till honom: ”Följ mig (bli min lärjunge).” Han stod upp och följde honom.

[Det var inte ovanligt med flera namn vid den här tiden. Levi var hans hebreiska namn som betyder ”förenad med”, medan Matteus var hans grekiska namn som betyder ”Guds gåva”. Indrivningen av tullar och skatter från Roms provinser arrenderades ut till privatpersoner. Dessa kallades ”publicanus”. Levi var en sådan publikan som tog upp skatt för Herodes Antipas. Judarna hatade och såg ner på tullindrivarna som allierat sig med ockupationsmakten. På en gång tackade Levi ja till kallelsen, lämnade sitt gamla liv och blev en av Jesu tolv lärjungar. Senare skrev han ner sin ögonvittnesskildring av Jesu liv – Matteusevangeliet.]

15 När sedan Jesus låg till bords i hans hus [antagligen Levis hus i Kapernaum] var det många tullindrivare och syndare som delade måltiden tillsammans med Jesus och hans lärjungar. Många av dem följde honom (var bland den större skara människor som följde honom och kallades hans lärjungar). 16 När de skriftlärda som tillhörde fariséerna såg att han åt med tullindrivare och syndare, sa de till Jesu lärjungar: ”Varför äter och dricker han med tullindrivare och [kända] syndare?”

17 När Jesus hörde detta, sa han till dem: ”Det är inte de friska (starka) som behöver en läkare, utan de sjuka. Jag har inte kommit för att kalla rättfärdiga, utan syndare.”

[På samma sätt som det är självklart att en doktor rör sig bland sjuka patienter, finns Jesus nära människor som insett att de inte är rättfärdiga utan vet om att de är syndare och behöver omvändelse. Lukas återgivning av samma citat klargör att det handlar om att vända sig bort från syndens väg när man tackar ja till Jesu inbjudan och vill bli hans efterföljare, se Luk 5:32.]

18 Johannes lärjungar och fariséerna fastade. [Rättrogna judar fastade två dagar i veckan, måndag och torsdag.] Därför frågade man Jesus: ”Varför fastar Johannes lärjungar och fariséernas lärjungar, men inte dina lärjungar?” 19 Jesus svarade dem:

”Inte kan väl bröllopsgästerna [brudgummens vänner som ansvarar för att ordna festligheterna] fasta, medan brudgummen är med dem, eller hur? Så länge de har brudgummen hos sig kan de inte fasta. 20 Men den dagen ska komma när brudgummen ska tas bort från dem, och då ska de fasta.

21 Ingen syr fast en lapp av okrympt tyg på en gammal mantel (klädesplagg).

I så fall skulle den påsatta lappen riva bort ännu mer från manteln

och revan bli värre [än den var innan].

22 Inte heller slår man i färskt vin i gamla vinsäckar (lädersäckar),

för i så fall skulle vinsäckarna brista och vinet rinna ut,

och vinsäckarna blir förstörda (oanvändbara).

Nej, färskt vin hälls i nya vinsäckar [som är formbara, gr. kainos, fokus är på kvaliteten på säcken snarare än åldern].”

Herre över sabbaten

(Matt 12:1-8; Luk 6:1-5)

23 En sabbat gick Jesus på en väg som gick igenom ett sädesfält, och medan de gick började hans lärjungar att rycka av veteaxen. [Sabbaten varade från fredag kväll till lördag kväll, och denna händelse inträffar troligen på väg till samlingen i synagogan på lördagsmorgonen.] 24 Då sa fariséerna till honom: ”Titta [på dina lärjungar], varför gör de sådant som man inte får göra på sabbaten?”

[Enligt 5 Mos 23:25 är det inte olovligt att plocka ax på någon annans åker för att äta. Dock skedde detta på sabbaten. Enligt den rabbinska tolkningen både skördade och tillredde lärjungarna mat, vilket inte var tillåtet på vilodagen.]

25 Han svarade: ”Har ni aldrig läst [1 Sam 21:1-6] vad David gjorde när han och de som var med honom kom i nöd och var hungriga? 26 Hur han då, på den tiden när Abjatar var överstepräst, gick in i Guds hus och åt skådebröden. [Tolv limpor, vardera på 3,5 liter mjöl, som bakades en gång i veckan. De symboliserade Herrens närvaro i templet.] Även om det inte var tillåtet för någon annan än prästerna att äta brödet åt han det, och gav åt dem som följde med honom.” 27 Och han [Jesus] sa till dem: ”Sabbaten blev till för människans skull, inte människan för sabbatens skull (sabbaten kom till på grund av människan, inte människan på grund av sabbaten). [1 Mos 2:1-3] 28 Därför är Människosonen Herre även över sabbaten.”

3

En man med förlamad hand helas

(Matt 12:9-14; Luk 6:6-11)

[Jesus är Herre över sabbaten och låter sig inte skrämmas av fariséerna, se föregående vers.]

1 Igen [antagligen nästa vecka] gick Jesus in i synagogan. Där fanns en man som hade en förlamad (förtvinad) hand. [Verbformen antyder att förlamningen inte var medfödd utan hade uppkommit senare i livet genom någon sjukdom eller olycka.] 2 De [fariséerna] vaktade noga på Jesus för att se om han skulle hela honom på sabbaten, så de fick något att anklaga honom för. 3 Jesus sa till mannen med den förlamade handen: ”Stå upp, och kom fram till mitten [av synagogan så alla kan se].”

4 Sedan sa han till dem [alla samlade där, men främst fariséerna]:

”Är det tillåtet (och det rätta) att på sabbaten [enligt undervisning i Moseböckerna, se Mark 2:24] –

göra gott eller ont,

att rädda liv eller utsläcka liv?”

[I parallellstället i Matt 12:11-12 och i Lukas, vid två andra tillfällen när frågan om helande på sabbaten togs upp (Luk 13:15; 14:5), argumenterar Jesus utifrån den princip som fariséerna accepterade att det är tillåtet att lindra djurs lidande, inom vissa gränser, på sabbaten; hur mycket mer då mänskligt lidande? Se även 5 Mos 30:15, 19-20; Mark 2:27-28.]

Men de [svarade inte, utan] var tysta. 5 Efter att i vrede ha sett på dem (fört blicken från ena sidan till den andra sidan), bedrövad (sorgsen) över deras hjärtans hårdhet, sa Jesus till mannen: ”Räck ut din hand.” Han räckte ut den och hans hand blev helt återställd.

[Jesus var heligt vred över de andliga ledarnas okänslighet för mannens lidande och hela det judiska lärosystemet där den bokstavliga tolkningen var viktigare än hjärtat och andemeningen bakom budorden. Ordet ”bedrövad” har verbformen particip, vilket lyfter fram Jesu kontinuerliga sorg över det andliga läget, medan vreden i Jesu blick är i formen aorist vilket betonar att den är tillfällig. Orden ”hjärtans hårdhet” beskriver processen hur deras hjärtan blev mer och mer hårda under det att Jesus tittade på dem.]

6 Fariséerna gick ut och började genast göra upp planer tillsammans med herodianerna [som sympatiserade med och stödde Herodes Antipas och det romerska styret], hur de skulle kunna döda Jesus.

[De var fyllda av mörker och mordlust. På en gång efter att Jesus hade frågat om det var rätt att rädda liv eller utsläcka liv, se vers 4, går de i väg och planerar hur de ska döda Jesus.]

Jesu tjänst utvidgas i Galileen

(Matt 4:23-25; 12:15-16; Luk 6:17-19)

7 Då [på grund av fariséernas planer på att döda honom] drog Jesus sig undan tillsammans med sina lärjungar mot [Galileiska] sjön. En stor skara människor från [de närmsta städerna och byarna i] Galileen följde honom. Också från [de södra regionerna] Judeen, 8 Jerusalem, Iduméen [längst söderut] och från landet på andra sidan [östra sidan av] Jordan [regionerna Pereen, Dekapolis och Gaulanitis, nuvarande Golan] och från trakterna omkring [kuststäderna] Tyros och Sidon [den nordvästra regionen Fenikien] kom människor i stora skaror till honom när de hörde talas om allt han gjorde.

9 Han sa till sina lärjungar att alltid ha en liten båt i beredskap för honom på grund av folket, så att han inte skulle bli trängd (nedtrampad) av folkmassan. 10 Anledningen var att han hade helat så många att alla som var plågade (sjuka, led av besvärliga kroppsliga åkommor) pressade på (bokstavligen föll över) honom.

11 Varje gång de orena andarna såg honom, föll de ned inför honom och ropade upprepade gånger: ”Du är Guds Son.” 12 Men han förbjöd dem strängt att offentliggöra vem han var.

[Jesus ville inte få uppmärksamhet från demoner. Senare tillät Jesus detta erkännande från människor, men nu ville folket göra honom till kung med våld, se Joh 6:15.]

De tolv apostlarna

(Matt 10:1-4; Luk 6:12-16; Apg 1:13)

13 Han gick upp på berget [för att be och bad hela natten, se Luk 6:12-13]. Sedan kallade han till sig dem som han själv hade utvalt, och de kom till honom. 14 Han utsåg (ordagrant ”gjorde”) de tolv som skulle följa (ständigt vara med) honom, dem som han skulle skicka ut att predika (vara apostlar, speciella budbärare), 15 och att ha auktoritet (makt) att bota de sjuka, och att driva ut demoner.

[De tolv lärjungarna var:]

16 Simon, som han gav namnet Petrus,

17 Jakob, Sebedeus son,

Johannes, Jakobs bror – Jesus gav dem [Jakob och Johannes, det hebreiska] namnet Boanerges, som betyder åskans (tumultets) söner [kanske p.g.a. deras heta temperament, se Luk 9:54] –

18 Andreas,

Filippus[grekiskt ord som betyder ”en som älskar hästar”],

Bartolomeus [även kallad Natanael],

Matteus,

Tomas [hebreiskt ord som betyder ”tvilling”, se Joh 11:16; 20:24-29],

Jakob, Alfeus son,

Taddeus [grekiskt ord som betyder ”en som har ett varmt hjärta” eller ”älskat barn”. Han kallades även Judas, Jakobs son; antagligen ändrade han namn för att undvika att bli förknippad med Judas Iskariot],

Simon ”den hängivne” (fanatikern, ivraren, nationalisten, seloten) [ordagrant ”Simon kananaios”, den arameiska motsvarigheten till den grekiska termen ”seloten”, båda orden betyder ”den hängivne, ivrige, fanatiske”, kan även antyda att han var med i den judiska motståndsrörelsen mot Romarriket innan han blev en Jesu lärjunge],

19 Judas Iskariot, han som förrådde honom.

[Tre grupper framträder när apostlarna räknas upp. Simon, Filippus och Jakob nämns alltid som första namn i varsin grupp, se Matt 10:1-4; Luk 6:13-16; Apg 1:13.]

Jesus anklagas för att vara demonbesatt

(Matt 12:22-30; Luk 11:14-23; 12:10)

20 Sedan gick han till ett hus [antagligen Petrus hus i Kapernaum] och folket samlades på nytt, så att han och lärjungarna inte ens kom åt att äta. 21 När hans närmaste [hans familj, se vers 31-32] fick höra detta, gick de ut för att föra med sig honom med våld (gripa, arrestera honom) [och föra honom tillbaka till Nasaret]. De sa (gång på gång, deras huvudsakliga samtalsämne var) att han var från vettet (från sina sinnen).

22 De skriftlärda som hade kommit ner från Jerusalem [till Galileen] sa att han var besatt av Beelsebul, och att det var genom de onda andarnas furste som han kastade ut demonerna. 23 Han kallade till sig dem [fariséerna från Jerusalem tillsammans med de lokala judiska ledarna i Kapernaum] och talade till dem i liknelser (illustrationer och jämförelser för att förklara):

”Hur kan Satan driva ut Satan?

[Jesus förklarar orimligheten i detta påstående med två liknelser som alla kan hålla med om:]

24 Om ett rike är splittrat (strider mot sig självt),

kan det inte bestå.

25 Om en familj är splittrad (strider mot sig själv),

kan den inte [heller] bestå.

[Om detta stämmer för nationer och familjer, då gäller det också Satan:]

26 Om Satan reser sig upp (gör uppror) mot sig själv och splittras, kan han inte bestå och det är ute med honom. 27 Ingen kan gå in och plundra en stark man på vad han äger, om han inte först binder den starke. Sedan kan han plundra hans hus. [Jesus liknar sig vid den som är starkare än Satan och har bundit honom.]

28 Sannerligen, människorna ska få förlåtelse för allt, för sina synder och för sina hädelser, hur de än hädar. 29 Men den som hädar den helige Ande får aldrig någonsin förlåtelse utan är skyldig till evig synd.”

[Den som tror sig ha begått denna synd har med största sannolikhet inte gjort det. Detta uttalande var riktat till fariséerna som sa att Guds godhet var djävulens verk, och var på väg att falla i denna grova synd. Vers 28 med ett fantastiskt löfte glöms lätt bort – ”människorna ska få förlåtelse för allt”!]

30 De hade ju sagt att han hade en oren ande.

Jesu familj

(Matt 12:46-50; Luk 8:19-21)

31 Nu kom Jesu bröder [Jakob, Joses, Judas och Simon, se Mark 6:3] och hans mor. De stannade utanför [Petrus hus där Jesus undervisade] och skickade bud efter honom. 32 En stor mängd människor satt i en cirkel runt Jesus, och de sa till honom: ”Se, din mor och dina bröder står här utanför och frågar efter dig.” [Jesu familj hade beslutat sig för att hämta och föra med sig honom med våld eftersom de ansåg att han blivit galen, se Mark 3:21.]

33 Då svarade han dem: ”Vem är min mor och mina bröder?” 34 När han hade fört blicken runt dem som satt omkring honom sa han: ”Se, här är min mor och mina bröder. 35 Den som gör Guds vilja är min bror och min syster och min mor.”

4

Jesus talar i liknelser

1 (av 4) Liknelsen om jordmånerna – hjärtats inställning

(Matt 13:1-9; Luk 8:4-8)

1 Sedan började han undervisa vid sjön igen. [Jesus hade undervisat där tidigare, se Mark 3:7-9.] En stor skara samlades kring honom, därför steg han i båten [som de hade redo, se Mark 3:9] och satt i den ute på vattnet medan folket stod på stranden. 2 Han undervisade dem i många liknelser (jämförelser).

[Ordet liknelse är ordagrant ”att kasta vid sidan om”. Jesu liknelser använder ofta praktiska exempel från vardagen för att belysa och förklara andliga sanningar.]

När han undervisade dem sa han:

3 ”Lyssna!

[Jesus både börjar och avslutar den första liknelsen med uppmaningen att ”lyssna”, se vers 9. Det inbjuder de samlade att vara delaktiga, avsluta pågående samtal och lyssna på följande budskap som är viktigt.]

En såningsman gick ut för att så. 4 När han sådde föll en del vid vägen,

och fåglarna kom och åt upp det.

5 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll på stenig mark,

där de inte hade mycket jord,

och de sköt upp på en gång eftersom jorden var tunn.

6 Men när solen steg upp förbrändes de,

och eftersom de inte hade någon rot torkade de bort.

7 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll bland törnen,

och törnena växte upp och kvävde dem,

och det bar ingen frukt.

8 Andra (exakt likadana sädeskorn, med samma förutsättningar) föll i god jord och gav (gång på gång, kontinuerligt) frukt,

en del upp till trettio gånger (mer än vad som var sått),

andra upp till sextio gånger mer,

och några upp till hundra gånger mer.”

9 Han sa: ”Den som har öron att höra med, han ska lyssna (ta till sig och förstå min undervisning).”

[Jesus förklarar liknelsen i vers 13-20. Israel har ett subtropiskt klimat. Man sår under höstens regnperiod och skördar på våren före den torra heta sommaren. Bilden för den här liknelsen är en åker där en väl upptrampad stig passerar rakt igenom den. I ytterkanterna mot berget är jordlagret tunnare och mot dikeskanterna växer törne. En såningsman sprider för hand ut frön. De olika jordmånerna syns inte för blotta ögat eftersom hela åkern nyligen är plöjd. Liknelsen säger inget om proportionerna mellan god och dålig jord, men generellt sett består en åker till största delen av god jord.]

Varför Jesus berättar liknelser

(Matt 13:10-17; Luk 8:9-10)

10 Så fort han var ensam, började de som var omkring honom tillsammans med de tolv att fråga honom om liknelserna. 11 Han sa till dem: ”Till er har Guds rikes mysterium (hemlighet, dolda plan) blivit given (ni har fått gåvan att förstå), men för dessa som står utanför är allt bara liknelser. 12 Detta för att [profetian i Jes 6:9-10 skulle gå i uppfyllelse]:

de ska se med sina ögon

utan att uppfatta

och höra med sina öron

utan att förstå,

så att de inte vänder om (återvänder)

och får förlåtelse.”

Förklaringen av liknelsen med jordmånerna

(Matt 13:18-23; Luk 8:11-15)

[Liknelsen om såningsmannen och detta citat från Jesaja gjorde lärjungarna konfunderade. Ville Jesus dölja sanningen medvetet för vissa genom att bara tala i liknelser?]

13 Sedan sa han till dem: ”Om ni inte förstår denna liknelse, hur kan ni då tyda (kunna vara i en process av att förstå) några andra liknelser? 14 Såningsmannen sår Ordet. [Ordet kan syfta på budskapet som Jesus predikade eller på Jesus själv. Liknelsen handlar om hur människor gensvarar på budskapet och Jesus.]

15 De längs med vägen är de som får ordet sått [i sina hjärtan], men när de hör det kommer genast Satan och tar bort ordet som såtts i dem. [Ordet ”väg” kan också betyda invanda tankebanor, tankemönster, dvs. förutfattade meningar och missuppfattningar av Guds ord som blir till en hård yta som hindrar säden från att tränga ner i myllan.]

16 På samma sätt är det med dem [de människor som liknas vid det utsäde] som såddes på stenig mark, det är de som hör ordet och genast tar emot det med glädje, 17 men inte har något rotfäste inom sig. De står fast en tid, men så fort lidande (problem, hård press) och förföljelse (förtryck) kommer för ordets skull faller de genast bort (tar de anstöt, ordet blir till en stötesten).

18 De som har blivit sådda bland törnen är de som hör ordet, 19 men världsliga bekymmer, rikedomens lockelser och alla möjliga begär tränger in och kväver ordet, så att det inte ger någon skörd. [Grundordet för ”törne” är extremer. Det finns en koppling till läror som ensidigt betonar en enda sanning, se Matt 7:15-17.]

20 De som såtts i den goda jorden är de som hör ordet och tar det till sig och bär frukt trettio gånger det som såtts, sextio gånger och hundra gånger så mycket.”

2 (av 4) Liknelsen med oljelampan – budskapet ska inte förbli dolt

(Luk 8:16-18)

[Jesus är världens ljus. Hans undervisning ska inte döljas av Jesu lärjungar, utan förmedlas vidare till andra. Jesus illustrerar detta med några vanliga föremål som fanns i varje hem. Oljelampan användes för att lysa upp hemmet och sädesmåttet (gr. modius) på cirka åtta liter användes för att mäta upp mjöl, men kunde också ställas upp och ner och fungera som ett lampställ.]

21 Han sa till dem: ”Inte tas väl en lampa fram för att bli ställd under sädesmåttet eller under bädden? Nej, man placerar den på hållaren! [Högt och centralt så det ger ljus i huset.] 22 För inget är fördolt som inte ska uppenbaras, och inget är gömt som inte ska komma i ljuset. [Även om liknelserna nu var dolda för många skulle Guds rike snart bli synligt.] 23 Om någon har öron för att höra med, då ska han höra (lyssna uppmärksamt, ta till sig och förstå min undervisning).”

24 Han sa till dem: ”Var uppmärksamma på vad ni hör. Det mått ni ger [av energi och studier till den sanning ni hör], ska bli det mått [av kunskap] som kommer tillbaka till er, och ännu mer [förutom det] ska ges till er som lyssnar. 25 För den som har [förståelse] ska få mer, och från den som inte har någonting [inget intresse av liknelserna och Jesu undervisning], ska även det han har tas bort.”

[Utifrån sammanhanget syftar ”den som har” på en önskan och vilja att förstå Jesu undervisning, se vers 11.]

3 (av 4) Liknelsen om den växande sådden – Guds rike växer

26 Han [Jesus] sa också: ”Guds kungarike skulle kunna liknas vid en man som har sått säd i jorden. [Säden är Guds ord, se vers 14.] 27 Han sover på natten och går upp på dagen, och under tiden gror säden och växer till i längd. Hur [och varför växer säden]? Det vet han inte. 28 Jorden bär frukt av sig själv (spontant, gr. automatos):

först bladet (strået),

sedan axet (som skyddar vetekornen),

sedan det fullt utvecklade vetet i axet.

29 När skörden är mogen (ordagrant ”när frukten tillåter det”), då låter han genast skäran gå [sänder han in skördearbetarna], för då är det skördetid.”

4 (av 4) Liknelsen om senapsfröet – Guds rike börjar litet

(Matt 13:31-32; Luk 13:18-19)

30 Jesus sa: ”Vad ska vi jämföra (likna) Guds rike med? Vilken liknelse (bild) ska vi använda för att illustrera (förklara) det? [Jesus involverar sina åhörare i sin predikan.] 31 Det är som ett senapsfrö. När man sår det är det minst av alla frön på jorden [bland kryddväxterna], 32 men när det har såtts skjuter det upp och blir större än alla örter och får så stora grenar att himlens fåglar kan bygga bo i dess skugga.”

[Huvudpoängen är den ringa begynnelsen av Guds rike och dess enorma växtkraft.]

Jesus förklarar liknelserna

33 Med många sådana liknelser förkunnade han ordet för dem, på ett sätt som de kunde förstå. [Sista delen kan också översättas ”så långt de kunde förstå”.] 34 Han talade bara i liknelser till dem, men när han hade blivit ensam med lärjungarna förklarade han allt (ordagrant ”lösgjorde”, gav mer information och förklaringar så att de andliga sanningarna i liknelserna blev tydliga).

[Vid det här tillfället använde Jesus bara liknelser när han talade med folket, senare använde han också andra undervisningsstilar, se t.ex. Matt 15:3-9; 19:3-12. Dock betonar Markus vikten av att förstå Jesu undervisning, och för den som är likgiltig eller inte vill förstå förblir allt vad Jesus säger obegripliga liknelser.]

Jesu makt

Jesus stillar stormen

(Matt 8:23-27; Luk 8:22-25)

[Jesus har undervisat om Guds rike, han sitter kvar i samma båt han klev i tidigare samma dag, se Mark 4:1. Markus nämner fyra liknelser, och fortsätter nu att beskriva fyra stora mirakler där Jesus på ett konkret sätt bekräftar sin undervisning, se Mark 4:35-5:43. Galileiska sjön ligger 200 meter under havsytan, omgiven av berg. Vid rätt omständigheter i lufttemperaturer kan kraftiga orkanbyar snabbt uppstå när varm luft drar in från öknen. Detta är ett känt fenomen. 1992 slog 3 meter höga vågor in mot kuststaden Tiberias i en liknande storm.]

35 Samma dag [som han gett liknelserna om Guds rike, se vers 1-34], när det blivit kväll, sa han [Jesus] till dem: ”Låt oss fara över till andra sidan.” [Till den östra sidan av sjön.] 36 De lät folket gå och tog med sig honom i den stora båten som han redan satt i, och andra små båtar följde med honom. 37 Då utvecklades en kraftig stormby (virvelvind, cyklon). Vågorna slog in i båten, så att den höll på att fyllas, 38 men han [Jesus] låg i aktern och sov på en dyna. Då väckte de honom och sa: ”Lärare, bryr du dig inte om att vi går under?”

39 Han vaknade och tillrättavisade skarpt vinden och sa till sjön: ”Tyst! Var stilla!” Vinden lade sig och det blev alldeles lugnt (kom ett stort lugn).

[Det finns en fin poetisk parallellism i denna vers. Vinden och sjön tilltalas separat. Resultatet av båda dessa tilltal beskrivs också separat: stillad vind och lugn sjö.]

40 Han sa till dem [lärjungarna]: ”Varför är ni [så] rädda (uppskrämda, tysta, fega)? Har ni ingen tro (tillit, förtröstan) ännu?” 41 Då greps de av stor fruktan och sa till varandra: ”Vem är han? Till och med vinden och sjön lyder honom.”

5

Den besatte och svinhjorden

(Matt 8:28-9:1; Luk 8:26-39)

1 De [Jesus och de tolv lärjungarna] kom över till gerasenernas område på andra sidan sjön. 2 Genast när han [Jesus] steg ur båten kom en man emot honom från gravarna. Han hade en oren ande i sig [var under den onda andens inflytande, se Matt 8:28]. 3 Mannen höll till (bodde) bland gravarna och ingen kunde längre binda honom, inte ens med kedjor. 4 Han hade ofta bundits med fotbojor och kedjor men han hade slitit av kedjorna och brutit sönder bojorna. Ingen kunde rå på honom. 5 Ständigt, natt och dag, höll han till bland gravarna och uppe i bergen och skrek och skar sig med stenar.

[Markus beskriver med flest detaljer hur djupt plågad den här mannen är av de onda andarna, och hur brutalt han har behandlats av omgivningen. Mannens personlighet har blivit förvriden, men när han ser Jesus ser han den som kan befria honom. Markus och Lukas nämner bara en man, medan Matteus skriver att de var två, se Matt 8:28; Luk 8:27. Evangelierna är ögonvittnesskildringar och denna typ av skillnader är inte ovanliga eller konstiga. Troligtvis är det två eller flera män som bor här bland gravarna. En av dem är mer framträdande och den som för konversationen.]

6 [Även om mannen är under demoners inflytande som har nästlat sig in i hans personlighet, har han en fri vilja. Han ser att hos Jesus finns hans befrielse.] När han på långt håll fick se Jesus sprang han fram och föll ner för honom (i tillbedjan) 7 och vrålade (skrek) med hög röst: ”Vad har du med mig att göra, Jesus, den högste Gudens Son? [Frasen som ordagrant är ’vad har jag med dig att göra’ kan betyda ’lämna mig ifred’ eller ’bry dig inte om mig’.] Har du kommit hit för att plåga oss i förtid?” 8 För han [Jesus] hade just befallt honom: ”Kom ut ur mannen, du orene ande!”

9 Han [Jesus] frågade honom: ”Vad är ditt namn?”

Mannen svarade: ”Mitt namn är Legion, för vi är många.” [Legion betyder tusental och är ett latinskt låneord för en stor armé. En romersk legion bestod av omkring 6 000 män. Termen antyder både att mannen hade ett stort antal demoner och att deras natur var våldsam och krigisk.] 10 Han bad enträget många gånger att Jesus inte skulle driva bort dem från området [gerasenernas område, se vers 1].

11 En stor svinhjord [på omkring 2 000 svin, se vers 13] betade där vid berget. [Svinet var ett orent djur för judarna.] 12 Alla de orena andarna bad honom: ”Sänd oss in i svinen, låt oss fara in i dem!” 13 Han gav dem tillåtelse. Då for de orena andarna ut ur mannen och in i svinen, och hjorden störtade utför branten ner i sjön. Det var omkring 2 000 svin som drunknade.

14 De som vaktade dem flydde och berättade detta i staden och ute på landsbygden. Folket där kom då ut för att se vad som hade hänt. 15 När de kom till Jesus och såg (betraktade noggrant) den besatte som haft legionen i sig sitta där, klädd och vid sina sinnen, blev de rädda. 16 De som var ögonvittnen berättade i detalj för folket vad som hade hänt med den besatte och hur det hade gått med svinen. 17 Då bad man att Jesus skulle lämna deras område.

[Det ekonomiska värdet på svinen var någonstans kring sju årslöner. Ägarna brydde sig mer om den ekonomiska förlusten än att en plågad människa blivit helad.]

18 Medan Jesus steg i båten, bad mannen som hade varit besatt att han skulle få följa med honom. 19 Men Jesus tillät det inte utan sa: ”Gå hem till de dina [din familj, dina släktingar och dina landsmän] och berätta för dem allt vad Herren har gjort med dig och hur han förbarmade sig över dig.” 20 Mannen gick då och ropade ut över hela Dekapolis (området med de tio städerna) allt vad Jesus hade gjort med honom, och alla blev förundrade (förvånade, chockade).

[Den tidigare demoniserade mannen blir nu den första hedniska evangelisten som Markus omnämner. Dekapolis var en region bestående av tio löst sammansatta städer öster om Jordanfloden och Galileiska sjön. De hade blivit fria från judiskt styre 63 f.Kr. när den romerska generalen Pompejus intog området. Svin användes ibland som offerdjur i hedniska tempel. Det värsta exemplet i den judiska historien var när Epifanes vanhelgade templet i Jerusalem och offrade svin på ett altare till Zeus 167 f.Kr.]

Jesus uppväcker Jairus dotter och botar en sjuk kvinna

(Matt 9:18-26; Luk 8:41-56)

21 När Jesus hade farit tillbaka med båten till andra sidan sjön [antagligen tillbaka till Kapernaum], samlades en stor folkskara hos honom, där han var vid sjön. 22 Då kom en av synagogföreståndarna som hette Jairus dit. När han fick se Jesus föll han ner vid hans fötter 23 och bad honom enträget: ”Min lilla dotter [tolv år, se vers 42] ligger för döden. Kom och lägg händerna på henne, så hon blir räddad och får leva.”

24 Jesus gick med honom [Jesus är på väg hem till synagogföreståndaren Jairus, vars dotter låg för döden], och en stor mängd människor följde med Jesus och trängde på från alla håll (folkskaran pressar på). 25 Där fanns en kvinna som hade haft blödningar i tolv år. [Hon var ceremoniellt oren och ställd utanför samhället, se 3 Mos 15:25-27.] 26 Hon hade fått utstå mycket lidande [under operationer och behandlingar] hos många läkare. Det hade kostat henne allt hon ägde och ingenting hade hjälpt, i stället hade hon blivit sämre. 27 Hon hade fått höra om Jesus och närmade sig honom bakifrån i folkmassan och rörde vid hans kläder. [Hon rörde vid hans hörntofs, se Matt 9:20; Luk 8:44.] 28 Hon sa gång på gång [antingen till sig själv eller högt i folkskaran]: ”Om jag bara får röra vid hans kläder så blir jag frälst (helad, räddad).” 29 På en gång slutade blödningen (blödningen stoppades från källan), och hon kände (visste) i sin kropp att hon var helad från sin plåga.

30 På samma gång som detta skedde visste Jesus att kraft hade gått ut ifrån honom, så han vände sig om mot folkmassan och frågade: ”Vem rörde vid mina kläder?”

31 Hans lärjungar sa upprepade gånger till honom: ”Du ser väl hur folkmassan tränger på från alla håll, och ändå frågar du: Vem rörde vid mig?” 32 Men Jesus [väntade och] fortsatte att titta sig omkring (från ena sidan till den andra sidan) för att se vem som hade gjort detta. 33 Kvinnan visste vad som hade hänt med henne, och hon kom [till sist, se Luk 8:47] fram under fruktan och bävan och föll ned inför honom och berättade hela sanningen.

34 Då sa han till henne: ”Min dotter [beskriver ett barnaskap, och att hon tillhör Guds familj], din tro har frälst (helat, räddat) dig! Gå i frid, och var helt helad (befriad för all framtid) från din plåga!” [Ordagrant, ”gå in i frid”, en dörr hade öppnats för kvinnan där hon kunde få leva i Guds frid.]

35 Medan Jesus fortfarande talade kom några från synagogföreståndarens hus och sa: ”Din dotter har dött. Varför fortsätter du besvära Läraren?” 36 Men när Jesus hörde deras ord sa han till synagogföreståndaren: ”Var inte rädd (sluta att känna fruktan och oro), fortsätt att tro (tro bara)!” [Jesus uppmanar Jairus att ha kvar samma tro som han hade från början när han kom till Jesus, se vers 23.]

37 Jesus lät ingen mer än Petrus, Jakob och hans bror Johannes följa med honom. 38 När de kom till synagogföreståndarens hus studerade han tumultet där (den förvirring som rådde utanför huset, människor som sprang fram och tillbaka) och de som grät högljutt och klagade.

[De som grät och klagade var troligtvis anställda gråterskor. Rabbi Juda, som levde ett århundrade efter Jesus, skriver att även den fattigaste i Israel bör anlita minst två flöjtspelare och en gråterska. Uttalandet gällde en makes ansvar vid hans hustrus begravning, men vi kan anta att liknande sed fanns när barn dog. I Matteus beskrivning nämns uttryckligen flöjtspelare, se Matt 9:23. Som synagogföreståndare var Jairus en känd och högt aktad person i samhället. Eftersom det var känt att dottern låg för döden, Mark 5:23, och begravningen skulle ske snabbt före solnedgången, är det troligt att gråterskorna och flöjtspelarna redan fanns på plats och var beredda att börja sin klagan direkt när flickan dog.]

39 När han gått in sa han till dem: ”Varför denna uppståndelse och gråt? Den lilla flickan har inte dött, hon sover.” 40 Då började de hånskratta åt honom (driva med honom).

När han väl hade kört ut alla, tog han (under sin ledning) med sig barnets far och mor och sina lärjungar [Petrus, Jakob och Johannes] och gick in där barnet låg. 41 Han tog ett stadigt grepp om hennes hand och sa till henne [på arameiska, det språk som Jesus och lärjungarna talade]: ”Talitha koum!” Det betyder: ”Lilla flicka, jag säger dig, res dig upp!” 42 På en gång reste sig flickan upp och började gå omkring, hon var 12 år. Föräldrarna tappade genast fattningen (var helt utom sig; ”i extas” – gr. ekstasis). 43 Men han förbjöd dem strängt att låta någon få veta vad som hänt. Sedan bad han dem att ge henne något att äta.

6

Tillbaka till Nasaret där Jesus växt upp

(Matt 13:53-58; Luk 4:16-30)

1 Jesus gick bort därifrån [troligtvis Kapernaum] och kom till sin hemstad [Nasaret, se Matt 2:23; Luk 2:39]. Hans lärjungar följde honom. 2 När det blev sabbat undervisade han i synagogan. [Jesus var känd och synagogföreståndaren inbjöd honom att tala på huvudgudstjänsten på lördagsmorgonen i Nasaret.] Många som hörde honom häpnade (blev helt överväldigade och förvånade) och sa:

”Var har han fått detta (dessa idéer) ifrån?

Vad är det för visdom han har fått [utan att ha blivit lärd under någon rabbin]?

Hur kan han utföra sådana mäktiga gärningar med sina händer?

3 Är det inte hantverkaren, Marias son och bror till Jakob och Joses och Judas och Simon? [Det grekiska ordet tekton som ofta översätts snickare kan också betyda stenarbetare.]

Bor inte hans systrar här hos oss?”

De tog anstöt av honom (avvisade hans auktoritet, han blev en stötesten). 4 Då sa Jesus till dem: ”En profet är inte föraktad (utan ära, respekt), förutom i sin hemstad och i sin egen familj (sitt eget hus).” 5 Han kunde inte göra någon kraftgärning där, förutom att lägga händerna på några sjuka (svaga) och hela dem. 6 Han förundrades över deras otro. [Jesu mänskliga sida är synlig här där han blir förvånad och överraskad över deras brist på tro på honom.]

Han gick vidare till byarna (runt Nasaret i Galileen, som i en cirkel) och undervisade.

Jesu tjänst i Galileen (6:7-7:23)

De tolv apostlarna sänds ut

(Matt 10:1; 10:5-15; Luk 9:1-6)

7 Han kallade till sig de tolv [apostlarna] och började sända ut dem två och två [som sina sändebud] och gav dem auktoritet (makt) över de orena andarna. [Matteus gör en parvis uppräkning av de tolv, se Matt 10:1-4.] 8 Han befallde dem att inte ta med något på vägen förutom en vandringsstav – inget bröd, ingen lädersäck [med proviant och packning, som också användes för att samla in gåvor], inga kopparmynt [den lägsta valören] i era bälten [som ofta var en tyggördel med veck där man förvarade sina pengar]. 9 Ta [ett par] sandaler på era fötter, men inte dubbla tunikor (skjortliknande långt underklädesplagg). [Välbärgade personer bar två tunikor närmast kroppen.] 10 Han sa till dem: ”När ni kommit in i ett hus, stanna där tills ni lämnar platsen [till skillnad från andra kringvandrande som gick runt och tiggde från varje hus]. 11 Om man inte tar emot er eller lyssnar på er, så gå ifrån den platsen och skaka av dammet från era fötter. Det blir ett vittnesbörd mot dem.”

[Judarna ansåg att hedniska områden var befläckade och även marken orenad. Ortodoxa judar skakade därför demonstrativt av dammet från sina kläder och sandaler när de återvände till det heliga landet från en resa till icke-judiska områden. Jesus använder nu samma symbolik och jämställer en judisk stad i Galileen, som inte ville veta av lärjungarna, med en hednisk stad. Denna uppmaning från Jesus verkar praktiseras även senare, se Apg 13:51; 18:6.]

12 De gav sig i väg [två och två, i sex par] och predikade för folket att de skulle omvända sig (förändra sitt sätt att tänka och agera). [Samma budskap som både Johannes Döparen och Jesus hade predikat, se Matt 3:2; Mark 1:15.] 13 De drev ut många demoner och smorde många sjuka med olja och botade dem.

Johannes Döparens död

(Matt 14:1-12; Luk 9:7-9)

14 Kung Herodes [Antipas] fick höra om Jesus, för hans namn hade blivit vida känt.

[Ryktet om Jesu verksamhet, och nu också de tolv som predikade och gjorde under i Jesu namn, hade nått Herodes Antipas, son till Herodes den store. Herodes Antipas regerade över Galileen och Pereen och han bodde i Tiberias som han låtit bygga 20 e.Kr. Herodes Antipas var formellt inte kung utan landsfurste eller ”tetrark” som ursprungligen betecknade en furste över fjärdedelen av ett rike. Markus som skriver för den romerska världen, antagligen i Rom, använder ordet kung som är den mer informella titeln på regenterna i den östra delen av Romarriket.]

Man sa [hans tjänstemän förde fram den allmänna uppfattningen]: ”Det är Johannes Döparen som har uppstått från de döda, det är därför dessa krafter verkar i honom [som gör att människor blir helade och tecken sker].” 15 En del sa att han var [den stora profeten] Elia [som förväntades komma tillbaka i den sista tiden, se Mal 4:5]. Andra sa att han var en profet, lik någon av profeterna.

16 När Herodes hörde detta sa han: ”Det är Johannes, han som jag lät halshugga, som har uppstått från de döda.” 17 Herodes hade nämligen låtit gripa och binda Johannes och sätta honom i fängelse för Herodias skull, hustru till hans bror Filippus. Henne hade Herodes gift sig med. 18 Anledningen var att Johannes hade sagt till honom: ”Det är inte tillåtet för dig att ha din brors hustru.”

[Herodias var Herodes Antipas olovliga fru. Hon var ett barnbarn till Herodes den store. Som ung blev hon bortgift med sin farbror Herodes Filippus i Rom. Han ska inte förväxlas med tetrarken Filippus som regerade norr om Galileen, se Luk 3:1. Herodias och hennes första make Filippus fick en dotter, Salome. Under ett besök i Rom blev Herodes Antipas förtjust i Herodias. Hon skilde sig, flyttade från Rom och gifte sig med Herodes Antipas. Han skilde sig också från sin fru, dottern till Aretas kung i Arabien, vilket skapade en politisk oro i området som ledde till öppet krig 36 e.Kr. Johannes Döparen hade fördömt deras agerande, eftersom de bröt mot budet i 3 Mos 18:16.]

19 Herodias hatade (höll fast vid vreden mot) Johannes Döparen [för hans officiella fördömande av hennes och Herodes Antipas förhållande] och ville döda honom, men hon kunde inte, 20 eftersom Herodes hade respekt för (fruktade) Johannes. Han visste att Johannes var en rättfärdig och helig man och skyddade honom [från Herodias]. När han hörde Johannes [tala] blev han många gånger förvånad (förbryllad), men lyssnade [trots det] gärna på honom [när han var på besök i fästningen Machaerus där Johannes antagligen satt fängslad].

21 Men så kom ett lämpligt tillfälle [för Herodias att genomföra sina onda planer], då Herodes på sin födelsedag anordnade en festmåltid för sina stormän [hans högsta civila anställda] och överstarna [de högsta romerska militärerna] och de främsta i Galileen [andra förnäma män som inte stod i hans tjänst]. 22 Då [framåt kvällen då gästerna börjat bli berusade] kom Herodias dotter [Salome] in. Hon dansade och fascinerade (behagade, trollband) Herodes och [de övriga manliga] gästerna [med sin sensuella dans] och kungen sa till flickan:

”Be mig nu på en gång om vad du vill, så ska du få det.” 23 Han lovade och svor under en ed: ”Vad du än ber mig om ska jag ge dig, om det så vore halva mitt rike.”

24 [Männen var i en egen festsal och kvinnorna i en annan.] Då gick hon ut och frågade sin mor: ”Vad ska jag begära?” Hon svarade: ”Johannes Döparens huvud.”

25 På en gång skyndade hon tillbaka in till kungen och bad honom: ”Jag vill att du genast ger mig Johannes Döparens huvud på ett fat.” 26 Kungen blev djupt bedrövad, men för edens och gästernas skull ville han inte säga nej till henne 27 utan skickade på en gång en livvakt [en av hans personliga soldater] med befallning att hämta Johannes huvud. Soldaten gick och halshögg honom i fängelset 28 och kom sedan med hans huvud på ett fat och gav det åt flickan, och flickan gav det vidare till sin mor.

29 När Johannes lärjungar fick höra detta kom de dit och hämtade hans döda kropp och lade den i en grav.

Mat till 5 000

(Matt 14:13-21; Luk 9:10-17; Joh 6:1-14)

30 Apostlarna [som ordagrant betyder ”de utsända missionärerna”] samlades hos Jesus [antagligen i Kapernaum] och berättade för honom om allt de hade gjort [hur de drivit ut orena andar och botat sjuka] och allt de undervisat om [vilka ämnen de tagit upp].

[Jesus hade för första gången sänt ut de tolv lärjungarna på egen hand. Två och två hade de gått runt i byarna och städerna i Galileen, se vers 7-13.]

31 Han sa till dem: ”Följ med mig till en obebodd plats, ni behöver vara för er själva och vila lite!” Det var så många som kom och gick [i huset där de var] att de inte ens fick tid att äta. 32 Så de gav sig av i skeppet (en större båt) till en obebyggd plats där de kunde vara för sig själva. [De ror norrut längs med kusten för att stanna någonstans utanför staden Betsaida, se Luk 9:10.] 33 Många såg dem fara i väg, och förstod [vart de var på väg], och från alla städer [längs med vägen från Kapernaum till Betsaida] sprang man tillsammans [landvägen] och kom fram före dem. 34 När Jesus gick i land [på en plats som i normala fall skulle varit relativt öde] såg han att en stor skara väntade på honom. Han blev djupt rörd av medömkan, för de var som får utan herde. [Senare på dagen var de 5 000 män plus kvinnor och barn, se vers 44, så redan nu är kanske flera tusen samlade där.]

Han började undervisa dem om många saker (många olika ämnen och områden). 35 När dagen redan var långt gången [efter tre på eftermiddagen], kom hans lärjungar till honom och sa: ”Den här platsen är obebyggd, och klockan är redan mycket. 36 Bryt upp och skicka i väg dem så att de kan köpa sig något att äta på landsbygden och i städerna.”

37 Men han svarade: ”Ni kan ge dem något att äta!”

De svarade: ”Ska vi gå bort och köpa bröd för 200 denarer [dagslöner] och ge dem att äta?”

[En denar var en vanlig arbetares dagslön, se Matt 20:2. Tvåhundra denarer motsvarade åtta månadslöner. På en gång började lärjungarna kalkylera hur mycket det skulle kosta att köpa mat till folket. Antagligen skulle maten kosta så mycket, och det är inte otroligt att de hade den summan i kassan. Det är vanskligt att jämföra med dagens priser, men om en dagslön är 1 000 kr så motsvarar tvåhundra dagslöner att det blev 40 kr per familj, om det var 5 000 familjer samlade där.]

38 Han sa till dem: ”Hur många bröd har ni? Gå och se efter!”

När de hade tagit reda på det svarade de: ”Fem bröd och två fiskar.”

39 Sedan befallde han att alla skulle sätta sig ner i matlag [för att underlätta utdelningen] i det gröna gräset. 40 De satte sig ner i grupper om hundra eller femtio.

[I det annars bergiga området väljer Jesus ut den här bekväma platsen att sitta ner på. Påsken är nära så det är vår och gräset är grönt, se Joh 6:4. Ordet ”grupper” är ordagrant ”trädgårdsrabatter” och ger en bild av en färgsprakande syn med människor med mantlar och huvudbonader i olika kulörer som sitter i välordnade grupper.]

41 Jesus tog de fem brödstyckena och de två fiskarna och såg upp mot himlen och välsignade dem. [Jesus bad antagligen den judiska välsignelsen Hamotzi: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som frambringar bröd från jorden.”] Sedan bröt han bröden och gav dem [oupphörligen, verbformen beskriver ett kontinuerligt givande] åt lärjungarna, för att de skulle dela ut dem åt folket. [Undret skedde i Jesu händer.] Han fördelade också de två fiskarna åt alla, 42 och alla åt och blev mätta. 43 Sedan samlade de upp tolv flätade korgar med överblivna brödstycken och fiskar.

[Detta var en mindre korg som bands fast vid midjan för packning och proviant under en resa. Det var antagligen lärjungarnas korgar som användes under matutdelningen. Nu fick man med sig mat för sin fortsatta resa.]

44 Det var 5 000 män [förutom kvinnor och barn, se Matt 14:21] som hade ätit av bröden [och fiskarna den dagen när Jesus mättade den hungriga folkskaran.]

Jesus går på vattnet

(Matt 14:22-33; Joh 6:16-21)

45 Omedelbart därefter sa Jesus bestämt åt sina lärjungar att stiga i båten och i förväg fara över till Betsaida på andra sidan, medan han sände i väg folket. [Betsaida var Filippus, Andreas och Petrus hemstad, se Joh 1:44.] 46 När han hade tagit avsked från dem [folket] gick han upp på berget för att be. 47 Det blev kväll och båten var mitt ute på sjön, och han var ensam kvar på land. 48 När han såg hur de slet vid årorna, för vinden var emot dem, kom han gående på sjön till dem strax före gryningen (under den fjärde nattväkten – någon gång mellan klockan tre och sex). Han ville komma till deras sida [för att hjälpa dem]. 49 När de fick se honom gå på vattnet trodde de att det var en vålnad (något magiskt fenomen), och de skrek till, 50 för alla såg honom och blev förskräckta. Men han talade genast till dem och sa: ”Ta det lugnt (var vid gott mod)! Jag Är (det är jag), var inte rädda!” [2 Mos 3:14; Job 9:8] 51 Sedan steg han upp till dem i båten, och vinden lade sig. De blev utom sig av häpnad, 52 för de hade inte förstått något av detta med bröden, utan de var förstockade (hade ingen förmåga att förstå).

Sjuka bärs fram till Jesus

(Matt 14:34-36)

53 När de hade farit över sjön kom de till Gennesarets landområde [som var en bördig slätt söder om Kapernaum]. De kastade ankar en bit ut. 54 När de steg ur båten kände folket på en gång igen honom [som den som helar människor]. 55 De sprang runt till de sjuka i hela trakten och bar ut dem på deras bäddar dit där de hörde att han var. 56 Och varthelst han kom, till byar, städer eller landsbygd, lade man de sjuka på torgen [de öppna marknadsplatserna i städerna och byarna] och bad honom att de åtminstone skulle få röra vid hörntofsen på hans mantel [som kvinnan med blödningar hade gjort, se Mark 5:25-27]. Och alla som rörde vid honom blev botade.

7

Guds bud och människors regler

(Matt 15:1-20)

1 Fariséerna och några skriftlärda som hade kommit från Jerusalem samlades kring Jesus. 2 De såg att några av hans lärjungar åt bröden [antagligen från det som blivit över i lärjungarnas tolv korgar dagen innan, se Mark 6:43] med [rituellt] orena händer, det vill säga utan att tvätta sig.

[Markus är noga med att förklara de judiska sederna med religiösa rituella ceremonier för sina romerska läsare. Nu följer två verser med bakgrunden.] 3 Fariséerna och alla andra judar håller fast vid fädernas regler (stadgar, förordningar) och äter aldrig utan att ha tvättat sig om händerna. 4 När de kommer från torget (marknadsplatsen) äter de inte utan att ha badat sig rena. Det finns också många andra traditioner [muntliga rabbinska tolkningar av Skrifterna som förmedlats från släkte till släkte] som de håller fast vid, som att skölja bägare, träkannor och kopparskålar.

5 Fariséerna och de skriftlärda frågade honom: ”Varför lever inte dina lärjungar efter fädernas tradition utan äter brödet med orena händer?” [Kritiken riktades mot lärjungarnas beteende, men gällde Jesus. Vem trodde han sig vara när han struntade i århundraden av judiska traditioner?] 6 Han svarade: ”Jesaja profeterade rätt om er när han sa [Jes 29:13]:

Detta folk närmar sig mig med sina läppar (de säger rätt saker),

men deras hjärtan är långt borta från mig.

7 Deras tillbedjan är helt meningslös (fåfäng),

för de undervisar mänskliga läror (doktriner).

8 Ni har lämnat (avsagt er) Guds bud (instruktioner) men håller ett hårt grepp om mänskliga traditioner.”

9 Han sa också till dem: ”På ett elegant sätt upphäver ni fullkomligt Guds bud så ni kan hålla fast vid era egna stadgar! 10 Mose har ju sagt [i ett av de tio budorden, se 2 Mos 20:12; 5 Mos 5:16]:

’Hedra (värdesätt, respektera) din far och din mor’

och [där överträdelsen av detta bud beskrivs i 2 Mos 21:17]:

’Den som smädar (förbannar) sin far eller mor ska döden dö.’

11 Men ni säger att om en man säger till sin far eller sin mor: ’Det som jag hade kunnat hjälpa dig med, det är i stället korban’.

[På samma sätt som i vers 3-4 förklarar Markus de judiska begreppen för sina läsare.] Korban är [det hebreiska ordet för] en tempelgåva. [Detta var en typ av löftesoffer där givaren förband sig att ge en gåva vid ett senare tillfälle, men förvaltade pengarna fram tills löftet infriades.] 12 På det här sättet behöver han inte visa aktning för sin far eller mor. Så sätter ni Guds ord ur kraft på grund av er tradition. [Enligt fariséernas regler friskrevs givaren från ansvaret att försörja sina föräldrar, vilket helt klart bröt mot budet att ära sina föräldrar (2 Mos 20:12). Fariséerna var väl medvetna om att dessa system missbrukades, men så länge det genererade inkomst till templet såg de mellan fingrarna.]

13 Ni avskaffar auktoriteten i Guds ord genom de traditioner (förordningar) som ni har ärvt och för vidare. Det här är bara ett av många exempel på hur ni ständigt gör så här.”

Vad är rent och vad är orent?

[Folket hade dragit sig tillbaka när fariséerna och de skriftlärda kom, se vers 1. Kanske gjorde man det självmant i respekt och vördnad för sina ledare, eller så trängde sig besökarna från Jerusalem fram och tog över scenen.]

14 När Jesus hade kallat till sig folket igen sa han till dem:

”Lyssna på mig och förstå [vad jag säger]!

15 Inget som går in i människan utifrån [mat som ätits utan ceremoniellt rena händer] kan göra henne oren.

Nej, det är bara det som går ut från människan som gör henne oren.”

17 När han hade lämnat folket och gått in i huset [antagligen Petrus hus i Kapernaum], frågade hans lärjungar honom om liknelsen [det var Petrus som förde fram frågan, se Matt 15:15].

18 Han svarade: ”Är ni också helt utan förstånd (oförmögna att fatta)? Inser ni inte att det som utifrån går in i människan inte kan göra henne oren, 19 eftersom det inte går in i hennes hjärta utan ner i magen och ner i latrinen?”

Därmed förklarade han all mat för ren. [Detta är en förklaring och slutsats som Markus lägger till när han skriver evangeliet. Det skulle dröja flera år innan Petrus förstod detta uttalande av Jesus, se Apg 10:15.]

20 Jesus sa: ”Det är det som går ut ur människan som gör henne oren. 21 För inifrån, från människors hjärtan, utgår:

[Jesus hade förklarat den första delen av påståendet i vers 15 – att det inte är mat som kommer in i människan som orenar henne, se vers 18-19. Nu förklarar han vad den andra halvan av påståendet betyder, vad det är som orenar. Det är ondskan som kommer ut ur människans hjärta och sinne som orenar. Det är en lista med tretton punkter. De första sju punkterna är alla i plural, vilket antyder att det är upprepade handlingar. De sista sex är i singular.]

onda tankar,

olovlig sex (otukt) [plural],

[Det grekiska ordet porneia används här och grundordet betyder ”att sälja sig till slaveri”. Vårt ord ”pornografi” är ett sammansatt ord av just detta ord porneia och grafo, som betyder ”något skrivet eller tecknat”, dvs. en beskrivning antingen i text eller grafiskt av någon som säljer sig sexuellt. Ordet porneia översätts ofta med otukt och är ett generellt ord för all sexuell orenhet. När ordet otukt och äktenskapsbrott nämns i samma uppräkning, syftar otukt på en ogift person som har sexuella relationer med andra, medan äktenskapsbrott handlar om en redan gift som är otrogen i sitt äktenskap.]

stöld [plural],

mord [plural],

22 äktenskapsbrott [plural] (en gift person som är otrogen i sitt äktenskap),

begär [plural] (girighet efter mer och mer materiell rikedom),

ondska [plural] (alla sorters destruktiv ondska som vill sin egen och andras undergång),

svek (bedrägeri),

lösaktighet (lättsinnighet på alla områden i livet),

avund (ordagrant ”ont öga”, beskriver någon som i missunnsamhet aktivt söker efter tillfälle att orsaka problem för andra),

hädelse (smädande, hårt föraktfullt tal),

stolthet (högmod mot Gud och andra människor)

och dårskap (oförstånd, dumdristighet).

23 All denna ondska kommer inifrån och den gör människan oren.”

Jesus till hedniska områden (7:24-8:10)

En kvinna blir befriad

(Matt 15:21-28)

24 Han begav sig bort därifrån och gick in i Tyros område. Han tog in i ett hus och ville inte att någon skulle få veta det, men det gick inte att hålla det hemligt. 25 En kvinna, vars dotter hade en oren ande, fick höra talas om honom och kom och kastade sig ned vid hans fötter. [Att kasta sig ned vid någons fötter visar på både sorg och vördnad. Tidigare hade en synagogföreståndare gjort på samma sätt, se Mark 5:22.] 26 Det var en grekisk kvinna [hedning, icke-jude] av syrisk-fenicisk härkomst [hon var från nuvarande Libanon]. Hon bad (gång på gång) att Jesus skulle driva ut den onde anden ur hennes dotter.

27 Han sa: ”Låt barnen äta sig mätta först. Det är inte rätt att ta brödet från barnen och kasta det åt tamhundarna (de små hundarna).”

28 ”Nej, herre”, svarade hon, ”men även tamhundarna [valparna] under bordet äter de små smulorna som de små barnen lämnar kvar.”

29 Då sa han till henne: ”För de ordens skull säger jag dig: Gå hem, demonen har farit ut ur din dotter.” 30 Hon gick hem och fann flickan liggande på sin säng, fri från demonen.

[Judar använde ofta uttrycket ”hundar” för icke-judar. Här används dock inte det vanliga ordet för en vildhund, gr. kyon, se Matt 7:6, utan en diminutiv form kynarion, som beskriver en mindre, tam familjehund. Se Matt 15:28 för mer info.]

En döv man helas

(Matt 15:29-31)

31 Jesus gick tillbaka från området kring Tyros och Sidon till Galileiska sjön. På vägen passerade han genom området kring Dekapolis [ordagrant ”De tio städerna”, ett område, öster om Galileiska sjön, som från början bestod av tio städer]. 32 De förde en man till honom som var döv och hade talsvårigheter, och bad honom lägga sin hand på honom. 33 Då tog Jesus honom avsides bort från folkmassan, och satte sina fingrar i mannens öron, och efter att ha spottat rörde Jesus vid hans tunga. 34 Sedan såg han upp mot himlen, andades djupt och sa till honom: ”Effata!” – [ett arameiskt ord] som betyder öppna dig (var fri)! 35 På en gång öppnades hans öron, och det som band hans tunga löstes och han började tala tydligt (utan att sluddra).

36 Jesus förbjöd dem att berätta detta för någon, men ju mer han förbjöd dem, desto ivrigare spred de nyheten. 37 Människorna var helt överväldigade (häpna) och sa (gr. lego): ”Allt han har gjort är bra (gott, ärofyllt), han får till och med de döva att höra och de stumma att tala (tala med en hörbar röst – gr. laleo).”

[Detta var inte första gången Jesus inte ville att den som blivit helad skulle berätta detta, se Mark 1:34; 1:44; 3:12; 5:43; 7:36; 8:26, 30; 9:9. Ibland gjorde uppståndelsen kring helanden att Jesus inte längre kunde vara i städerna, se Mark 1:40-45. Efter det första matundret ville man med våld göra honom till kung, se Joh 6:15; Mark 6:30-44. Det finns också exempel där Jesus uppmanar den helade att berätta. En befriad man uppmanas berätta om sin befrielse i Dekapolisområdet, se Mark 5:19-20. Jesus var konsekvent; vid de tillfällen då han visste att ryktesspridningen om undren skulle motverka hans syfte, bad han den helade att inte sprida det vidare. Vid andra tillfällen uppmanade han människor att sprida budskapet om honom.

Jesus visste att hans primära uppdrag här på jorden var korset. Ett fysiskt helande är temporärt. Vad hjälper det en människa att hon vinner hela världen men förlorar sitt liv, se Mark 8:36. Samtidigt känner Jesus alltid medlidande med enskilda människor och kan inte annat än gripa in, se Matt 14:14. Vi vet att Jesus var ledd av den helige Ande och gjorde gott och befriade alla som var bundna, se Apg 10:38. Undren bekräftade vem han var, se Apg 2:22, och efter att ha helat på en sabbat säger Jesus att han bara gör sin Faders vilja, se Joh 5:19.]

8

Mat åt 4 000

(Matt 15:32-39)

[Detta är det andra brödundret. Tidigare på våren hade Jesus gjort ett brödunder för 5 000 judar på västra sidan av Galileiska sjön, se Mark 6:30-44. Även om Markus inte anger var det andra matundret sker är det troligt att Jesus är någonstans på östra sidan av Galileiska sjön. Formuleringen ”vid den tiden” kopplar ihop händelsen till Jesu vandring utanför de judiska områdena till Tyros och Sidon och sedan tillbaka via Dekapolis, se Mark 7:31.]

1 Vid den tiden [då de var på östra sidan av Galileiska sjön] hade det återigen samlats mycket folk, och de hade inte något att äta. Då kallade Jesus till sig lärjungarna och sa till dem: 2 ”Jag känner medlidande med folket (från djupet av mitt hjärta), de har nu varit med mig tre dagar och har ingenting [kvar] att äta. 3 Om jag skickar hem dem utan mat så blir de alldeles uttröttade [och kollapsar] på vägen hem. Somliga har ju kommit långväga ifrån.”

[Många hade kommit ut från städer och byar. Det var den tredje dagen. Man hade kanske med sig lite mat för en dag eller så, men var mer upptagna med att bli botade och höra Jesu undervisning än att tänka på sitt behov av mat. Det har gått några veckor sedan det förra brödundret som skedde vid påsktiden då gräset var grönt efter regnen, se Joh 6:10. Vid den här tiden är det mesta gräset bortbränt och temperaturen en bit över trettio grader på dagen. Jesus bryr sig om människornas välbefinnande så de orkar vandringen hem i värmen.]

4 Lärjungarna sa till honom: ”Var kan vi hitta så mycket bröd här i ödemarken [i dessa obebodda trakter] att alla dessa människor kan äta sig mätta?”

5 Han frågade: ”Hur många bröd har ni?”

”Sju”, svarade de.

6 Han befallde folket att slå sig ner på marken. Efter att ha tagit de sju bröden och tackat Gud, bröt han dem och gav dem åt lärjungarna (givandet fortsatte kontinuerligt) så att de kunde dela ut dem, och de delade ut dem åt folket. 7 De hade också några små fiskar. När han hade bett Guds välsignelse över dem sa han att de också skulle delas ut. 8 Alla åt och blev mätta, och man samlade ihop sju stora korgar med överblivna bitar. [Här används ett annat ord för korg än i matundret med 5 000 män. Dessa sju korgar var stora korgar, ordet används t.ex. i Apg 9:25, och kunde rymma en människa.] 9 Det var omkring 4 000 som ätit [förutom kvinnor och barn, se Matt 15:38]. Sedan skickade han hem dem, 10 och steg genast i båten tillsammans med lärjungarna och for till trakten av Dalmanuta. [Vid västra sidan av Gennesarets sjö, strax norr om Tiberias. Området kring staden Magdala, se Matt 15:39.]

Tillbaka i Galileen

Krav på tecken

(Matt 16:1-4)

11 Fariséerna kom ut och började diskutera med honom. För att pröva (fresta och fälla) honom begärde de ett tecken från himlen [något spektakulärt mirakel som bevisade att han var sänd av Gud]. 12 Jesus suckade djupt i sin ande [över deras otro och förhärdelse] och sa: ”Varför söker detta släkte ett tecken? Jag säger sanningen till er, detta släkte ska inte få något tecken.” 13 Så lämnade han dem [hastigt] och steg i båten igen och for över till andra [antagligen den norra] stranden.

Jesus varnar för falska läror

(Matt 16:5-12)

14 De [lärjungarna] hade glömt att ta med bröd [antagligen på grund av det hastiga uppbrottet]. De hade inte mer än ett bröd med sig i båten. 15 Jesus varnade dem (gav dem följande uttryckliga befallning upprepade gånger): ”Håll ständigt ett vakande öga (urskilj, analysera) och akta er för fariséernas surdeg [förvridna teologi] och Herodes surdeg [världsliga lättja och ondskefulla politik]!”

[Surdeg, eller jäst i dagligt tal, används genomgående i Bibeln för ondska och falska läror. Surdegen sprider sig långsamt och tyst, och påverkar allt den kommer i kontakt med. I parallellstället i Matt 16:12 är det uppenbart att det är fariséernas och saddukéernas förvridna lära (bl.a. fariséernas hyckleri och saddukéernas skepticism till det andliga, se Matt 23:3-5; Apg 23:8) som Jesus syftar på. I 1 Kor 5:6-8 jämförs ondskan och elakheten med surdeg i kontrast till renhet och sanning. Herodes surdeg syftar på Herodes Antipas förmätenhet och omoral som bl.a. lett till Johannes Döparens död.]

16 [Lärjungarna förstod inte att Jesus talade i bildspråk.] De diskuterade med varandra om att de inte hade tagit med bröd. 17 Jesus, väl medveten om detta, sa till dem: ”Varför diskuterar ni om det var på grund av att ni inte hade med er bröd? Har ni ännu inte fattat och förstått någonting? Är era hjärtan så hårda (fastlåsta i en sådan förstockelse)? 18 Kan ni inte se fast ni har ögon och inte höra fast ni har öron? [Jer 5:21; Hes 12:2] Kommer ni inte ihåg 19 hur jag bröt de fem bröden åt de 5 000? Hur många mindre korgar [som man hade för sin resa] plockade ni då fulla med rester?”

”Tolv”, svarade de.

20 [Jesus fortsätter:] ”Och efter de sju bröden till de 4 000, hur många stora korgar fulla med rester fick ni då?”

”Sju”, svarade de.

21 Han sa: ”Förstår ni ännu inte?”

[Jesus hade inte talat om vanligt bröd utan syftade på fariséernas förvridna lära och Herodes ondska, se vers 15. Varför oroa sig för bröd när de hade himlarnas och jordens Skapare i båten – han som redan flera gånger visat att han mirakulöst kunde försörja dem!]

En blind man utanför Betsaida botas

22 Jesus kom till Betsaida [vid norra delen av Galileiska sjön]. Man förde en blind man till honom och bad att han skulle röra vid honom. 23 Jesus tog den blinde mannen vid handen och ledde honom ut ur byn. [Betsaida var en av de platser Jesus fördömde för dess otro, se Luk 10:13, så det är möjligt att Jesus behöver ta ut den blinde mannen ut från den miljön.] Efter att Jesus hade spottat på hans ögon (upprepade gånger) frågade han honom: ”Ser du något nu?”

24 Han såg upp och svarade: ”Jag ser människor, men de ser ut som träd som går omkring.” 25 På nytt lade Jesus sina händer på hans ögon, och nu såg mannen klart (kunde fixera sin blick) och synen blev återställd och han kunde se allt tydligt [på avstånd]. 26 Jesus skickade i väg mannen till hans hem och sa: ”Gå inte ens in i byn!” [Det verkar som om Betsaida inte var mannens hem, utan han bodde på landsbygden eller i någon närliggande by.]

Petrus bekännelse

(Matt 16:13-20; Luk 9:18-21)

27 Jesus gick med sina lärjungar till byarna i trakten av Caesarea Filippi [ett hedniskt område drygt fyra mil norr om Gennesarets sjö]. På vägen dit frågade han sina lärjungar: ”Vem säger folket att jag är?”

28 De svarade: ”Johannes Döparen; men andra säger [den stora profeten] Elia [som förväntades komma tillbaka i den sista tiden, se Mal 4:5], och andra en av profeterna.”

29 Han frågade dem: ”Och ni, vem säger ni att jag är?”

Då svarade Petrus: ”Du är den Smorde (Messias, Kristus).” 30 Men han förbjöd dem att säga det till någon.

Jesus förutsäger sin död och uppståndelse

(Matt 16:21-23; Luk 9:22)

31 Därefter började han undervisa dem [för första gången] om att Människosonen måste lida mycket (det är helt nödvändigt) och förkastas av de äldste och översteprästerna och de skriftlärda och att han måste dödas och uppstå efter tre dagar. 32 Rakt på sak (öppet, så det inte kunde missförstås) talade han om detta. Då tog Petrus honom avsides och började tillrättavisa honom strängt. 33 Men Jesus vände sig om [och vände Petrus ryggen], och såg på sina lärjungar och tillrättavisade Petrus och sa: ”Gå bort ifrån mig, Satan! Det du tänker är inte Guds tankar utan människotankar.”

Vad innebär det att följa Jesus

(Matt 16:24-28; Luk 9:23-27)

34 När han sedan kallat till sig folkskaran, tillsammans med sina lärjungar, sa han till dem:

”Om någon vill följa (gå bakom) mig

ska han förneka (helt tillbakavisa; säga nej till; avstå från) sig själv [sin egen agenda]

och ta upp sitt kors

och följa mig (vara/gå med mig på vägen) [bli min lärjunge].

[En Jesu lärjunge måste lämna sitt eget, vandra i Mästarens fotspår och följa hans exempel i allt – ja, även vara beredd att lida och dö för hans skull.]

35 För den som vill rädda (skulle vilja bevara) sitt liv,

ska mista (förlora; totalt förstöra/ruinera) det,

men den som mister (nu ändå skulle mista) sitt liv för min och evangeliets (det glada budskapets) skull,

han ska rädda (han är den som kommer att bevara) det.

[Gr. psuche betyder både liv och själ och används i båda betydelserna här i vers 35-37, se även Joh 12:25. Att ’förneka sig själv’ i vers 34 handlar inte om brist på självaktning och självkänsla. Jesu efterföljare har skäl till en bättre självbild än någon annan. Den faderskärlek Gud känner för sina barn är enorm och bygger inte på gärningar utan på barnaskap, se Gal 3:26, osv. Jesus hade tidigare i saligprisningarna predikat om den himmelska lönen och vad det innebär att vinna livet, se Luk 6:20-26. Utifrån ”att vinna hela världen” i vers 36, handlar självförnekelsen om att sätta Gud och hans rike främst.]

36 För vad hjälper det en människa att vinna hela världen

och [samtidigt] förlora (förverka) sitt liv (sin själ)?

37 Vad skulle en människa ge i utbyte mot sitt liv (till lösen för sin själ)?

38 För den som skäms [skulle känna personlig skam] för mig och mina ord i detta trolösa och syndiga släkte,

för honom ska också Människosonen skämmas,

när han kommer [vid den tid då det är dags att han ska komma] i sin Faders härlighet med de heliga änglarna [för att upprätta tusenårsriket, se Upp 19:14].”

9

1 Jesus sa till dem: ”Jag säger er sanningen, några av dem som står här ska inte smaka (möta) döden förrän de har sett att Guds kungarike kommit i [dess] kraft.”

[Möjliga förklaringar på denna vers är att det syftar på pingstdagen, då den helige Ande blev utgjuten. Troligast är dock att det är en förutsägelse av nästa händelse en vecka senare, då tre av lärjungarna får se en glimt av Jesus i hans härlighet i hans rike, se Mark 9:2-8. Det kan knappast vara en förutsägelse av Jesu andra tillkommelse, eftersom Jesus aldrig gjorde anspråk på att veta tiden för detta, se Matt 24:36. Vid himmelsfärden pressade lärjungarna honom på svar när han skulle upprätta riket, men Jesus bad dem att hellre fokusera på att vara använda här och nu, se Apg 1:6-8.]

Jesus förvandlas

(Matt 17:1-13; Luk 9:28-36; 2 Pet 1:16-18)

2 Sex dagar efter detta tog Jesus med sig Petrus, Jakob och Johannes och förde dem upp på ett högt berg, ensamma i avskildhet.

[Bibeln anger inte på vilket berg detta sker. De har nyligen varit i Caesarea Filippi i norr, se Mark 8:27, och efteråt nämns det att de är i Galileen, se Mark 9:30. De två vanligaste alternativen som bibelforskare föreslår är det höga berget Hermon i norr, inte långt från Caesarea Filippi, eller berget Tabor i södra Galileen som man kan nå på fyra dagar från Caesarea Filippi.]

Hans yttre förvandlades inför dem, 3 och hans kläder blev skinande (bländande, gnistrande) vita som snö, så vita som ingen valkare i världen kan bleka dem. [En valkare var en person som rengjorde eller blekte tyg som skulle färgas, se även 2 Kung 18:17; Jes 7:3; 36:2; Mark 9:3.] 4 Sedan visade sig Elia för dem tillsammans med Mose, och de samtalade med Jesus.

[Sex dagar efter Petrus ord att Jesus är Messias, se Mark 8:29, får tre av hans lärjungar se hur Jesu mänskliga natur förbleknar och Jesu gudomlighet skiner igenom. Mose och Elia representerar Gamla testamentet. Tillsammans bekräftar de att Jesus är den som uppfyller undervisningen (Torah) och profeternas löften.]

5 Petrus svarade [trots att ingen frågat honom, han avbröt deras konversation] och sa till Jesus: ”Mästare, det är gott (underbart) för oss att vara här. Låt oss göra tre hyddor [han syftade antagligen på de hyddor som man byggde under firandet av lövhyddohögtiden], en för dig, en för Mose och en för Elia.” 6 Han visste inte vad han skulle säga, så förskräckta [över vad de såg] var lärjungarna.

[Även om denna händelse förmodligen äger rum på våren gör Petrus kopplingar till lövhyddohögtiden, sukkot, som firas på hösten. Man bygger då hyddor med tak av löv under bar himmel för att minnas israeliternas ökenvandring efter deras uttåg/exodus ur Egypten. Enligt judisk tro och tradition förknippas högtiden också med både den messianska ankomsten och inträdandet av den messianska tidsåldern, se Apg 3:21. Dessa kopplingar till den messianska förväntan är tydlig då Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se t.ex. Joh 7:2, 27, 31, 40-42.]

7 Då kom ett moln och sänkte sig över dem (överskuggade dem), och ur molnet kom en röst: ”Detta är min Son – min Älskade. Lyssna ständigt på honom (hör och lär hela tiden från honom)!” [Molnskyn är en bild på Guds närvaro. I Gamla testamentet övertäckte den tabernaklet, se 2 Mos 40:34-35, och vilade över templet i Jerusalem, se 1 Kung 8:10.] 8 Plötsligt när de tittade sig omkring såg de inte längre någon förutom Jesus.

9 På väg ned från berget instruerade (förbjöd, varnade) han dem att inte berätta för någon vad de sett förrän Människosonen uppstått från de döda. [Petrus skriver drygt 35 år senare om denna upplevelse på berget, se 2 Pet 1:16-18.] 10 De behöll detta för sig själva, och diskuterade med varandra vad som kunde menas med att uppstå från de döda. 11 De frågade honom: ”Varför säger de skriftlärda att det är nödvändigt att Elia kommer först?”

12 Han svarade: ”Det är sant att Elia kommer först [före Messias] och återupprättar allt [som det berättas i Mal 4:5-6]. Varför står det att Människosonen måste lida mycket och bli föraktad (bli behandlad utan respekt)? 13 Jag säger er att Elia redan har kommit, och de gjorde vad de ville med honom, precis som det står skrivet om honom.” [Jesus syftar på Johannes Döparen som Herodes Antipas lät fängsla och döda, se Mark 6:14-29.]

En pojke befrias

(Matt 17:14-21; Luk 9:37-42)

[Det har gått en dag sedan Jesus tog med sig tre lärjungar upp på berget, se Luk 9:37.]

14 När de [Jesus, Petrus, Jakob och Johannes] kom till [de nio andra] lärjungarna [nedanför berget] såg de en stor mängd människor samlade runt dem, och skriftlärda som ifrågasatte (debatterade med) dem. 15 Så fort allt folket fick se Jesus blev de förvånade (greps de av bävan) [hans ansikte och person glänste fortfarande] och sprang fram och välkomnade honom.

16 Han frågade de skriftlärda: ”Vad är det ni diskuterar med dem (vad är det ni argumenterar om och ifrågasätter)?” 17 En man ur folkhopen svarade honom: ”Lärare, jag tog med min son till dig, för han har en stum ande (en demon som gör att han inte kan tala). 18 När den tar över honom (blir hans herre), kastar den ner honom och han tuggar fradga och skär tänder och blir stel (får kramper). Jag bad dina lärjungar att driva ut den, men de kunde inte (hade inte kraft).”

19 Jesus svarade dem: ”Ni släkte utan tro (en generation som inte vill tro)! Hur länge måste jag vara med er? Hur länge ska jag tolerera (acceptera, härda ut med) er? För honom till mig!”

20 Så förde de honom till Jesus. På en gång när anden (demonen) såg Jesus, började den slita och rycka i pojken, och han föll ner på marken och rullade runt gång på gång och tuggade fradga. 21 Jesus frågade hans far: ”Hur länge har detta pågått?” Han svarade: ”Ända sedan han var liten. 22 Demonen har ofta kastat honom både i eld och i vatten för att försöka döda honom. Men om du kan (har kraft och möjlighet) [att göra någonting], så förbarma dig över oss [mig och min son] och hjälp oss (kom snabbt, vi ropar på hjälp att bli botade)!”

23 Jesus sa till honom: ”Om du kan (har kraft och möjlighet) [att göra någonting, säger du]? Allt är möjligt för (alla saker förmår) den som tror.”

24 Genast ropade pojkens far (med sprucken röst, okontrollerat) under tårar: ”Herre, jag tror (litar, förtröstar på dig)! Hjälp min otro (rusa till min hjälp och bota min otro, varje gång jag är svag i tron)!”

25 Nu när Jesus såg att en stor skara människor kom springande dit, talade han strängt till den orena anden (demonen) och sa till den: ”Du stumme och döve ande (demon), jag befaller dig att lämna honom och aldrig mer komma in i honom!” 26 Demonen skrek och slet och ryckte våldsamt i pojken och kom ut. Pojken låg [stilla och livlös] som ett lik, och många sa att han var död. 27 Men Jesus tog ett starkt tag om hans hand och började lyfta upp honom, och han reste sig upp.

28 När Jesus hade kommit inomhus (gått in i ett hus) och lärjungarna var ensamma med honom frågade de: ”Varför kunde inte vi driva ut den?”

29 Han svarade: ”Den här sorten [den familjen av demoner] kan inte drivas ut på annat sätt än genom bön och fasta.”

[Sista delen ”och fasta” saknas i några senare manuskript. Brist på bön (och även fasta) gör att umgänget med Gud minskar. Det leder till att fokus skiftar från tron på Guds kraft till ens egen begränsade förmåga. Lärjungarna hade ju fått auktoritet att driva ut demoner redan i Mark 3:15.]

Jesus talar på nytt om sin död och uppståndelse

(Matt 17:22-23; Luk 9:43-45)

30 De gick ut därifrån och vandrade genom Galileen [utan att passera igenom städerna]. Han ville undvika all uppmärksamhet (ville inte att någon skulle få veta det), 31 för han undervisade sina lärjungar [och var mitt uppe i ett viktigt ämne]. Han sa till dem: ”Människosonen överlämnas i människors händer [presens; det är något som redan har börjat ske], och de kommer att döda honom, men när han är dödad ska han uppstå igen efter tre dagar.” 32 Men de förstod inte vad han sa och var rädda att fråga honom [om vad det betydde].

Jesus undervisar lärjungarna

Var ödmjuka – betjäna varandra

(Matt 18:1-5; Luk 9:46-48)

33 De kom [hem] till Kapernaum. När han var inne i huset igen frågade han dem: ”Vad var det ni diskuterade på vägen?” 34 Men de förblev tysta [och skämdes], för på vägen hade de diskuterat (grälat) om vem av dem som var den störste. [Tystnaden visar att lärjungarna skämdes över att de hade grälat om inbördes rang, direkt efter att Jesus talat om sin död, se vers 31.]

35 Han satte sig ner [som en lärare brukade göra då han skulle undervisa], kallade på de tolv och sa: ”Om någon vill vara den förste måste han bli den siste (ringaste av alla) och allas tjänare.”

36 Så tog han ett barn och ställde det i mitten framför dem, tog det i sina armar och sa: 37 ”Den som tar emot ett sådant barn i mitt namn tar emot mig, och den som tar emot mig tar inte [bara] emot mig utan [också] honom som har sänt mig.”

[Här används det grekiska ordet paidion som beskriver ett mindre barn upp till skolåldern. Jesus befinner sig i Petrus hus i Kapernaum, se vers 33, så det är inte otroligt att det är Petrus barn som Jesus tar fram för att på ett illustrativt sätt undervisa om ödmjukhet. Det är intressant att notera att på arameiska, det språk som Jesus antagligen talade, används samma ord för både barn och tjänare. Frasen ”tog i sina armar” beskriver hur Jesus omfamnar och välkomnar barnet. Ordet används bara här och i Mark 10:16.]

Var inkluderande – den som inte är emot oss är för oss

(Matt 10:40-42; Luk 9:49-50)

[Johannes, den yngste lärjungen, kommer ihåg ett tillfälle då de försökt stoppa en man som inte gjorde saker på exakt samma sätt som de. Nu frågar han Jesus om de varit för kritiska när de fördömt honom.]

38 Johannes sa till honom: ”Lärare, vi såg en man som inte följer oss driva ut demoner i ditt namn, och vi hindrade (förbjöd) honom gång på gång eftersom han inte var med oss (en av dina lärjungar).” 39 Men Jesus sa: ”Hindra (förbjud) honom inte! Ingen som utför ett mirakel (kraftgärning, mäktigt under) i mitt namn kan direkt efteråt tala illa om mig. 40 Den som inte är emot oss är för oss. 41 Den som ger er ett glas vatten i mitt namn därför att ni tillhör den Smorde (Messias, Kristus), han ska verkligen inte förlora sin lön.

[Mitt i Jesu undervisning om ödmjukhet, se vers 33-37, och varningen att förleda någon av dessa små, se vers 42, kommer denna händelse där lärjungarna hade försökt stoppa någon som verkade för Jesus. En liknande händelse hade hänt århundraden tidigare när Mose kallat sjuttio äldste och de fick profetisk gåva. Eldad och Medad var inte bland dem, men profeterade ändå. Josua försökte få Mose att stoppa Eldad och Medad, men Mose svarade: ”Är du avundsjuk för min skull? Jag önskar att allt Herrens folk var profeter och att Herren kunde sända sin Ande över dem alla!”, se 4 Mos 11:29.]

Vaka över ert liv så ni inte förleder någon

(Matt 18:6-9; Luk 17:1-2)

42 Men den som förleder (bringar på fall) en av dessa små som tror (förtröstar; litar) på mig, för honom vore det bättre om en tung kvarnsten hängts om halsen och han blivit kastad i havet.

[Uttrycket ”dessa små” är samma personer som kallas ”barn” i vers 36-37. Förutom barn och andra i beroendeställning syftar det här på nyfrälsta och omogna kristna som ännu inte hunnit växa i sin tro. Mannen i vers 38 som lärjungarna ville hindra, skulle snarare ha uppmuntrats i sin tro än att försökt stoppas med hård kritik. Jesus visar på allvaret i att förleda någon av dessa små så de tappar tron. Att dränkas med en kvarnsten beskriver en snabb död utan begravning. Kvarnstenen som refereras till är den större modellen som drevs av en åsna och inte den mindre handdrivna, se Luk 17:35. Detta varnande exempel måste varit extra levande för lärjungarna eftersom de befann sig i Kapernaum intill Galileiska sjön, se vers 33. Den judiske historieskrivaren Josefus beskriver hur anhängare till Herodes hade dränkts här under ett judiskt uppror omkring 60 år tidigare.]

43 Om din hand förleder dig till synd, så hugg av den!

Det är bättre för dig att gå in i livet stympad

än att ha båda händerna i behåll och komma till Gehenna (helvetet).

45 Om din fot förleder dig till synd, så hugg av den!

Det är bättre för dig att gå in i livet halt

än att ha båda fötterna i behåll och kastas i Gehenna (helvetet).

47 Om ditt öga förleder dig till synd, så riv ut det!

Det är bättre för dig att gå in i Guds rike med ett öga

än att med båda ögonen i behåll kastas i Gehenna (helvetet),

48 ’där deras mask [likmask som äter dem] inte dör och elden inte släcks.’ [Citat från Jes 66:24 – sista versen i Jesaja i ett stycke som talar om ”nya himlar och en ny jord”, se Jes 66:22-23.]

[Jesus lär inte ut självstympning, för även en blind man, eller en människa utan armar och ben kan synda. Poängen är att med alla medel motverka synden, att inte utsättas för frestande situationer, att kasta bort sådant som förleder. Det är vår brist på självbehärskning som är problemet. Jesus säger ”det är din hand, din fot, ditt öga” – ta ansvar.]

49 För var och en ska saltas med eld.

[Denna vers där både salt och eld används bildligt måste tolkas. Troligt är att Jesus syftar på saltets förmåga att bevara något så det inte förändras. Eld kan syfta på helvetets eld (som omnämns i föregående vers) och då blir betydelsen att var och en som är där har ett evigt öde. Eld kan också vara en prövningens eld som renar den troende, se 1 Pet 4:12. Då är ”att saltas med eld” något gott och hör ihop med nästa vers där saltets egenskaper beskrivs som goda.]

50 Salt är något bra [det bevarar mat och ger en god smak], men om saltet förlorar sin sälta, hur ska ni då få det salt igen? Ha salt i er [var salt och ljus i en mörk värld, se Matt 5:13-16] och lev i harmoni (håll fred) med varandra!”

[Jesus knyter ihop undervisningen som han började med i vers 33 om ödmjukhet och tjänande, inte positioner. Kärleken mellan de troende gör att saltet behåller sin sälta.]

10

Jesus beger sig till Judéen och Pereen

(Matt 19:1)

1 Sedan begav han sig därifrån [från Kapernaum i Galileen] och gick till Judeens område och landet på andra sidan Jordan. Folk samlades ständigt i skaror omkring honom på nytt, och han undervisade dem som han brukade.

[En liknande öppningsfras används i Mark 7:24 och beskriver en större resa. Jesus korsar Jordanfloden och beger sig nu österut och antagligen också ner till Pereen, området öster om Jordanfloden och Döda havet.]

Äktenskap och skilsmässa

(Matt 19:2-9)

2 Några fariséer som ville sätta honom på prov (fresta och fälla honom) kom fram till honom och frågade: ”Är det tillåtet för en man att skilja sig från sin hustru?” 3 Han svarade: ”Vad har Mose befallt er?” 4 De svarade: ”Mose tillät en man att skriva ett skilsmässobrev och skilja sig från henne.” [5 Mos 24:1-4] 5 Men Jesus [började inte argumentera, som deras rabbiner gjorde, om under vilka omständigheter skilsmässa var tillåten, utan] sa till dem:

”Därför att era hjärtan är så hårda gav han er den föreskriften.

6 I skapelsens början

’skapade Gud dem till man och kvinna.’

[1 Mos 1:27]

[Jesus för diskussionen till ett högre plan. Äktenskapet inrättades långt innan Mose fick alla bud och instruktioner på Sinai berg. Guds ursprungliga tanke med äktenskapet framgår av skapelsen.]

7 ’Därför ska en man lämna [sitt känslomässiga och finansiella beroende av] sin far och mor

och hålla sig till (vara förenad med) sin hustru,

8 och de två ska vara ett kött.’ [1 Mos 2:24]

Så är de inte längre två, utan ett kött.

9 Vad Gud har fogat samman,

ska människan inte skilja åt.”

10 När de hade kommit in i huset [där de bodde någonstans i Judeen eller Pereen] frågade lärjungarna honom om detta igen [tog de på nytt upp ämnet].

[Flera gånger tidigare har Jesus gett djupare undervisning för lärjungarna i ett hus. Frasen ”i huset” som används här och i Mark 7:17; 9:28, 33, blir en symbol för andlig uppenbarelse. Markus och hans läsare/hörare måste otvivelaktigt ha tänkt på sina egna hem där församlingen möttes.]

11 Han svarade: ”Den som skiljer sig från sin hustru och gifter sig med en annan kvinna, han begår äktenskapsbrott mot henne. 12 Om hon skiljer sig från sin man och gifter om sig, begår hon äktenskapsbrott.”

[Guds originalplan var att människor inte skulle skiljas, och därför är tanken att inte heller de som blir pånyttfödda – Jesu efterföljare – ska skilja sig. Äktenskapet gäller ”tills döden skiljer dem åt”, se Rom 7:1-3; 1 Kor 7:39. På samma sätt som i Bergspredikan sätter Jesus en högre standard än Mose. Det enda skälet till skilsmässa för troende par är otrohet. Paulus tar även upp ett fall då någon blir frälst och den andre vill skilja sig. Då kan man inte hindra det, se 1 Kor 7:15. Gud hatar skilsmässa, se Mal 2:16, för han vet personligen vilken djup smärta det medför, se Jer 3:8. Det är intressant att i nästa stycke lyfter Jesus fram och välsignar barnen, de som ofta far illa vid en skilsmässa.]

Jesus och små barn

(Matt 19:13-15; Luk 18:15-17)

13 Man bar fram små barn (2-11 år) till honom för att han kanske skulle röra vid dem, men lärjungarna tillrättavisade dem (gång på gång) utan resultat. 14 När Jesus såg detta [inifrån huset där han befann sig, se Mark 10:10] blev han upprörd (kände en djup smärta och ilska därför att något orätt skedde), och sa till dem: ”Hindra inte barnen att komma till mig, för Guds kungarike tillhör sådana som de. 15 Jag säger er sanningen: Den som inte tar emot (välkomnar, accepterar) Guds kungarike som ett barn [som helt och fullt litar på och är beroende av sina föräldrar], kommer aldrig någonsin dit.” 16 Han tog upp dem (en efter en) i famnen och välsignade dem passionerat (innerligt, ömt) genom att lägga sina händer på dem.

[Föräldrarna hade nog inte tänkt något så stort som att Jesus skulle välsigna dem utan bara ett hastigt vidrörande som vers 13 antyder, men Jesus går längre och tar upp dem en efter en i sin famn och välsignar dem innerligt.]

Den rike mannen

(Matt 19:16-30; Luk 18:18-30)

17 När han [lämnade huset han gått in i, se Mark 10:10, och] gick ut på gatan, sprang en man fram och föll ner på knä för honom och frågade: ”Gode lärare, vad ska jag göra för att få evigt liv?” 18 Jesus svarade honom:

”Varför kallar du mig god?

Det finns ingen god utom en,

och det är Gud!

19 Du känner till buden (instruktionerna):

Du ska inte mörda.

Du ska inte begå äktenskapsbrott.

Du ska inte stjäla.

Du ska inte vittna falskt (tala osanning).

Du ska inte lura (fuska) till dig något genom oärlighet.

Hedra (värdesätt, respektera) din far och din mor.”

[Jesus citerar buden från den andra stentavlan, som har att göra med våra relationer med våra medmänniskor, se 2 Mos 20:12-16; 5 Mos 5:16-20. Två bud ges extra uppmärksamhet. I stället för att börja med budordet ”att hedra sin far och mor”, väljer Jesus att lägga detta sist. Budet att ”inte ha begär till något som tillhör vår nästa” finns inte med; i stället nämns bedrägeri, fusk och oärlighet, som tydligt syftar på detta bud. Kanske ville Jesus lyfta fram dessa två bud och hjälpa den unge mannen att rannsaka sitt liv. Hur hade han behandlat sina föräldrar? Hade han varit helt ärlig i sina affärer?]

20 Då svarade han honom: ”Lärare, allt detta har jag helhjärtat hållit (vaktat över) sedan jag var ung.”

[Han trodde han hållit buden ända sedan han blivit moraliskt myndig, vilket var vid tretton års ålder. I dagens judendom sker detta vid bar mitsvah som betyder att man blir en ”budets son”. Att Sakarias och Elisabet följde Herrens bud och föreskrifter, benämns som något positivt i Luk 1:6. I Matt 19:20 framkommer också att mannen känner att han saknar något. Frågan som han verkar ställa är varför han ännu inte fått frid i hjärtat, trots att han har försökt hålla alla buden.]

21 Medan Jesus såg på honom, kände han innerlig kärlek (som var osjälvisk, utgivande) för honom och sa: ”Ett fattas dig (en sak återstår; gör att du inte når målet – gr. hustereo), gå och sälj allt du äger och ge pengarna till de fattiga, och du ska få en skatt (rikedom) i himlen. Kom sedan och följ mig (vandra samma väg som jag går)!” 22 Vid de orden förmörkades mannens uppsyn [grekisk metafor för när ett oväder drar in, grundordet är också att känna hat], och han gick därifrån bedrövad, för han ägde mycket. [Ordet för ”ägde mycket” användes ofta för att äga mark och fastigheter.]

23 Jesus såg sig omkring och sa till sina lärjungar: ”Hur svårt är det inte för de rika (de som är förmögna) att komma in i Guds kungarike!” 24 Lärjungarna blev helt förvånade (förbryllade) över hans ord [rikedom var ju ett tecken på Guds favör enligt judisk tradition]. Jesus sa till dem igen: ”Mina barn (familjemedlemmar), hur svårt är det inte att komma in i Guds kungarike [oavsett om man är rik eller inte]. 25 Det är lättare för en kamel att gå igenom ett nålsöga på en synål, än för en rik att komma in i Guds kungarike.”

[Jämförelsen mellan det största vanliga djuret i Mellanöstern i kontrast till den minsta öppningen i ett vanligt förekommande föremål, illustrerar att det är omöjligt mänskligt sett för en rik att ta sig in i Guds rike, om inte Gud griper in, se vers 27. Kamelen används även i liknelsen med att sila mygg och svälja kameler, se Matt 23:24. Under medeltiden uppstod en sägen att en låg och smal port i Jerusalems mur kallades ”nålsögat”, men det finns inga historiska eller arkeologiska belägg för att någon sådan port fanns i bruk under Jesu tid.]

26 De blev ännu mer förvånade (förbryllade, tappade helt hakan) och sa till varandra: ”Vem kan då bli frälst (räddad, bevarad, få evigt liv)?” 27 Jesus tittade runt på dem och sa: ”Mänskligt sett är det omöjligt, men tillsammans med (bredvid, i närvaro av) Gud kan det ske, för allt är möjligt tillsammans med Gud.”

28 Då började Petrus tala: ”Men vi då, vi har lämnat allt [gett upp arbete och karriärer] och följt dig?” 29 Jesus svarade:

”Jag säger er sanningen (sannerligen, amen):

Var och en som för min och evangeliets skull har lämnat

hus [plural], bröder, systrar, mor, far, barn eller landområden

30 ska få hundrafalt igen.

Redan nu i den här tiden ska han få

hus [plural], bröder, systrar, mödrar, barn och landområden

mitt under förföljelse,

och evigt liv i den kommande tidsåldern.

[I uppräkningen nämns allt i plural, även mödrar. Däremot nämns inte fäder vilket troligen pekar på att det finns bara en Fader som är i himlen, se Matt 23:9.]

31 Många som [nu] är först ska [då] bli sist,

och många som [nu] är sist ska [då] bli först.”

På väg mot Jerusalem

Tredje förutsägelsen om Jesu död

(Matt 20:17-19; Luk 18:31-33)

32 Nu var de på väg upp till Jerusalem. [De befinner sig troligtvis på östra sidan av Jordanfloden på vägen mot Jeriko, se vers 46.] Jesus gick före dem [målmedvetet mot korset] och de var förfärade (på gränsen till skräckslagna) och följde efter fyllda av fruktan. Då tog han de tolv till sig igen, och började berätta för dem vad som skulle hända honom: 33 ”Se, vi är nu på väg upp till Jerusalem, och Människosonen ska bli överlämnad till översteprästerna och de skriftlärda. De ska döma honom till döden och överlämna honom till hedningarna. 34 De ska håna honom, prygla honom hårt, spotta på honom, och döda honom. Men efter tre dagar ska han uppstå igen.”

[Tre typer av straff utfärdades av romarna, i ökad grad av grymhet: slag, piskning och hård prygling. Det sistnämnda var det straff Jesus utsattes för och bestod av fyrtio piskslag. I piskan var ben och metallbitar fastbundna som rev upp huden ända in till benen. Det var inte ovanligt att offret dog.]

De mest ärofyllda platserna

(Matt 20:20-28; Luk 22:24-27)

35 Då gick Jakob och Johannes, Sebedeus söner [tillsammans med sin mor Salome, se Matt 20:20], fram till honom och sa: ”Lärare, vi vill att du ger oss vad vi än ber dig om.”

36 Han frågade dem: ”Vad vill ni att jag gör för er?”

37 De svarade honom: ”Ordna så att en av oss får sitta på din högra sida i din härlighet och den andra på din vänstra.”

38 Men Jesus sa till dem: ”Ni vet inte vad ni ber om. Kan ni dricka den bägare som jag dricker, eller bli döpta i det dop [av lidande och död] som jag kommer att döpas med?”

39 De svarade honom: ”Det kan vi.”

Då sa Jesus till dem: ”Den bägare jag dricker ska ni dricka, och med det dop jag blir döpt med ska ni döpas. 40 Men vem som ska sitta vid min högra eller vänstra sida, är inte min sak att avgöra. De platserna ska tillfalla dem som de är bestämda för.”

[Efter det första tillfället Jesus berättat om sin död och uppståndelse i Mark 8:31 blev Petrus tillrättavisad för att ha talat djävulens ord. Efter det andra i Mark 9:31 diskuterade lärjungarna vem som var störst. Den tredje gången i Mark 10:33 begär Jakob och Johannes att få positioner och inflytande. De hade ännu inte förstått Gudsriket.]

41 När de tio andra hörde detta, blev de mycket upprörda på Jakob och Johannes (de kände en djup smärta och ilska därför att något orätt hade skett).

42 Jesus kallade till sig dem [alla tolv] och sa: ”Ni har sett hur de som anses vara folkets ledare uppträder som herrar över dem, och de i höga positioner använder sin auktoritet över folket. 43 Men så ska det inte vara hos er. I stället måste den som vill vara störst bland er vara de andras tjänare. 44 Den som vill vara främst (vara högst i rang) måste vara allas slav. 45 Även Människosonen kom [hit till jorden], inte för att bli betjänad, utan för att tjäna, och ge sitt liv som lösensumma för många.”

Jesus botar den blinde Bartimaios i Jeriko

(Matt 20:29-34; Luk 18:35-43)

46 De kom till [den gamla staden] Jeriko. När Jesus tillsammans med lärjungarna och en stor folkhop lämnade staden satt där vid vägen en blind tiggare, Bartimaios, son till Timaios.

[Markus och Matteus beskriver hur Jesus ”lämnar Jeriko”, se Matt 20:29. Lukas däremot skriver att han ”närmar sig Jeriko”, se Luk 18:35. Detta kan först ses som en motsägelse, men utgrävningar har visat att det fanns två Jeriko på Jesu tid. Den gamla staden Jeriko som omnämns i Jos 6:24-26 är den mest kända, men strax söder om den byggde Herodes den store en ny stad som kallades det romerska Jeriko där han tillbringade vintrarna. Här i det romerska Jeriko fanns palats, amfiteater, bassänger osv.

En annan skillnad som inte heller den är en motsägelse är att Matteus skriver att det var två blinda, medan Markus och Lukas skriver att det var en. Av de två männen som fick sin syn väljer Markus att fokusera på den ene blinde som hette Bartimaios.]

47 När Bartimaios hörde att det var Jesus från Nasaret, började han ropa (gång på gång): ”Jesus, Davids son, förbarma dig över mig (visa nåd och medlidande, på en gång)!” 48 Många tillrättavisade honom skarpt (gav honom en tydlig varning) att vara tyst, men han skrek bara ännu mer (ropade okontrollerat): ”Davids son, förbarma dig över mig.”

49 Jesus stannade och sa: ”Kalla hit honom!”

De kallade på den blinde mannen och sa: ”Var vid gott mod (var lugn)! Stå upp! Han kallar på dig!” 50 Han kastade av sig sin yttermantel, hoppade upp och kom till Jesus. [Bartimaios lämnar allt han har, till skillnad från den rike mannen, se Mark 10:21.]

51 Jesus frågade honom: ”Vad vill du att jag ska göra för dig?”

Den blinde mannen svarade honom: ”Rabbouni [arameiskt ord som betyder ’min store Mästare’], låt mig få tillbaka min syn.”

52 Jesus sa till honom: ”Gå [du är fri att gå vart du vill], din tro har helat (räddat, frälst) dig.” Genast fick han sin syn och [gick inte tillbaka utan] följde Jesus på vägen.

11

JESU SISTA VECKA (kap 11-16)

[Sista veckan av Jesu liv upptar en tredjedel av Markusevangeliet. Tre högtider firas i den judiska vårmånaden nisan. Den första är pesach som inleds eftermiddagen den 14:e nisan. Judiska dagar börjar på kvällen, så några timmar senare är det nästa dag, den 15:e nisan och den första dagen i det osyrade brödets högtid. Två eller tre dagar senare firas förstlingsfruktens högtid, bikkurim. År 30 e.Kr. infaller bikkurim söndagen den 17:e nisan vilket är den tredje dagen i det osyrade brödets högtid. En sammanställning utifrån evangeliernas tidsangivelser och hur högtidsdagarna infaller år 30 e.Kr. skulle kunna vara:

8:e nisan Jesus kommer till Betania sex dagar före högtiden, se Joh 12:1

9:e nisan Veckosabbat

10:e nisan Intåget i Jerusalem, se Mark 11:1-11

11:e nisan Nästa dag – fikonträdet förbannas, templet rensas, se Mark 11:12-19

12:e nisan

Morgon – fikonträdet har torkat, se Mark 11:20-25

Förmiddag – undervisning i templet, se Mark 11:27-12:44

Eftermiddag – profetiska ord på Olivberget, se Mark 13

Två dagar kvar till högtiden – planer på att döda Jesus, se Mark 14:1-2

13:e nisan

Kväll eller förmiddag – Jesus smörjs i Betania, se Mark 14:3-11

Eftermiddag – förberedelse för den sista måltiden, se Mark 14:12-16

14:e nisan

Kväll – den sista måltiden, Jesu gripande i Getsemane, se Mark 14:17-52

Natt – inför Stora rådet, se Mark 14:53-72

Gryning – inför Pilatus, se Mark 15:1-24

Tredje timmen – korsfästelsen, se Mark 15:25-32

Nionde timmen – Jesu död, se Mark 15:33-34

Pesach – ett lamm offras i templet, se 3 Mos 23:5; 2 Mos 12:1-29; 1 Kor 5:7

15:e nisan 1:a dagen i det osyrade brödets högtid, höghelig sabbat, se 1 Mos 23:6-8

16:e nisan 2:a dagen i det osyrade brödets högtid, veckosabbat

17:e nisan 3:e dagen i det osyrade brödets högtid, förstlingsfruktens högtid bikkurim

Gryning – graven är tom, se Mark 16:1-8; 3 Mos 23:9-14; 1 Kor 15:20

Det finns olika syn på om den sista måltiden är en traditionell påskmåltid den 15:e nisan, se Mark 14:12; Luk 22:7, eller intas kvällen före påsken den 14:e nisan, se Joh 13:1; Matt 26:17. Rubrikerna i Markus och Lukas följer dagarna 10:e – 17:e nisan.]

10:e nisan (lördag kväll – söndag eftermiddag)

Jesus rider in i Jerusalem på en åsna

(Matt 21:1-11; Luk 19:28-40; Joh 12:12-19)

1 När de närmade sig Jerusalem, och var vid Betfage och Betania vid Olivberget, sände han i väg två av sina lärjungar 2 och sa till dem: ”Gå in i byn där framme. Så fort ni kommer in där hittar ni ett åsneföl som är bundet och som ingen ännu har suttit på. Lös det och för det hit! 3 Om någon frågar er varför ni gör detta så ska ni svara: ’Herren behöver det, och han kommer snart att skicka tillbaka det [när han använt åsnefölet].’ ”

4 De gick i väg och hittade ett åsneföl bundet vid porten, ute vid gathörnet, och de löste det. 5 Några av dem som stod i närheten frågade: ”Vad gör ni, varför löser ni åsnefölet?” 6 De [två lärjungarna] svarade som Jesus hade instruerat dem, och man lät dem gå. 7 De förde åsnefölet till Jesus och lade sina yttermantlar på det, och han satte sig på det.

[På Bibelns tid i Mellanöstern symboliserade hästen krig och åsnan fred. Intåget i Jerusalem blir en markering från Jesus att han är en kung, men inte en politisk eller krigisk kung som många hade tänkt sig. Matteus, som skriver för judiska läsare och ofta kopplar händelserna till profetiska förutsägelser, har även med en referens till Sakarja i sin redogörelse av intåget. ”Se, din Konung kommer till dig på ett ödmjukt sätt, ridande på en åsna, på ett föl, ett lastdjurs föl”, se Sak 9:9; Matt 21:4.]

8 Många bredde ut sina kläder på vägen, och andra strödde ut lövbeklädda kvistar som de skurit av från [träd som växte intill på] fälten.

[Evangelierna använder lite olika ord för kvistar och tillsammans ger dessa ögonvittnesskildringar en bild av vad som hände. I Matt 21:8 står det ”kvistar”, antagligen från olivträd, och i Joh 12:13 ”palmkvistar”.]

9 De som gick före [i följet tillsammans med dem som mötte honom från Jerusalem, se Joh 12:18] och de som följde honom [från Betfage och Betania] ropade [citerade från Ps 118:25-26]:

”Hosianna (Herre rädda oss)!

Välsignad (prisad) är han som kommer i Herrens namn!

10 Välsignat är vår fader Davids rike som kommer nu!

Hosianna i höjden!”

11 Jesus gick in i Jerusalem, in på tempelområdet, och studerade i detalj allt som försiggick där. [Han såg hur man köpte och sålde, använde tempelområdet som en genväg mellan staden och Olivberget, se Mark 11:15-16. Dock väntar han till nästa dag innan han gör något åt saken.] Det var redan sent [och stadsportarna skulle snart stängas] så han gick [tillbaka] ut till Betania tillsammans med de tolv. [Marta, Maria och Lasarus bodde i Betania. Jesus övernattade ofta hos dem när han besökte Jerusalem.]

11:e nisan (söndag kväll – måndag eftermiddag)

Ett fikonträd utan frukt

(Matt 21:18-19)

12 Nästa dag när de kom från Betania [på väg in till Jerusalem] blev han hungrig. [Det var strax innan sextiden på morgonen, se Matt 21:18.] 13 Han fick på långt håll syn på ett fikonträd [täckt] med gröna blad. Han gick dit för att se om han kunde hitta några fikon där [eftersom frukten kommer före löven]. Men när han kom fram hittade han ingenting annat än blad, det var inte rätta tiden för fikon [men det borde ändå ha funnits begynnande frukt]. 14 [Trädet hade inte verbalt talat med Jesus, men likväl kommunicerat ett falskt budskap att det hade fikon, så] Jesus svarade trädet och sa: ”Aldrig någonsin ska någon äta frukt från dig!” Hans lärjungar hörde detta.

[Fikonträdet är skapat att bära frukt innan det producerar löv. Detta fikonträd hade brutit mot hans befallning och hycklade, det utgav sig för att ha något som det inte hade. Fikonträdet är ofta en symbol på nationen Israel. Både denna händelse och nästa då templet renas är två starkt symboliska handlingar.]

Jesus rensar templet

(Matt 21:12-17; Luk 19:45-48; Joh 2:13-22)

15 När de kom till Jerusalem, gick han in på tempelområdet och började driva ut dem som sålde och köpte i tempelområdet. Han välte omkull valutaväxlarnas bord, och bänkarna (stolarna) för dem som sålde duvor.

[Besökare som kom till templet kunde växla till sig den lokala valutan för att betala tempelskatten och köpa offerdjur i butiker utanför själva tempelplatsen, se 5 Mos 14:26. När affärsverksamheten med växelkontor och djur flyttade in i templet störde det rabbinernas undervisning, se Luk 2:46. Eftersom icke-judar inte fick gå innanför skiljemuren, var de hänvisade till att be i den yttre förgården, och försäljningen störde deras böner, se Jes 56:7.]

16 Han tillät inte heller att man bar varor (hushållsvaror) över tempelplatsen. [Många tog genvägen över tempelområdet mellan Jerusalem och Olivberget.] 17 Han undervisade dem och sa:

”Står det inte skrivet [Jes 56:7]:

’Mitt hus ska kallas ett bönens hus för alla folk (nationer).’

Men ni har gjort det till ett ’gömställe för rånare’ [Jer 7:11].”

[Bara Markus har med den sista delen ”för alla folk” i citatet från Jesaja, se Matt 21:13; Luk 19:46. Rensningen av templet visar både symboliskt och praktiskt hur Jesus öppnar upp en plats för alla folk att tillbe Gud. Ordvalet ”rånare” i stället för ”tjuvar” visar att templet hade blivit tillhåll för organiserad brottslighet som helt öppet rånade, till skillnad från en tjuv som stjäl obemärkt.]

18 Översteprästerna och de skriftlärda hörde detta, och de började planera (leta efter ett tillfälle) att röja honom ur vägen. De var rädda för honom, eftersom hela folkskaran häpnade (överväldigades) över hans undervisning. 19 När det blev kväll gick han [Jesus och lärjungarna] ut ur staden [till Betania].

12:e nisan (måndag kväll – tisdag eftermiddag)

Fikonträdet får illustrera andliga sanningar

(Matt 21:20-22; 6:14-15)

20 När de gick förbi fikonträdet på morgonen [nästa dag, tisdag], såg de att det hade torkat nerifrån roten. 21 Petrus kom ihåg vad som skett och sa till honom: ”Rabbi, titta! Fikonträdet som du förbannade är [redan] förtorkat.”

[Trädet hade dött direkt när Jesus talade till det i vers 14, men det tog viss tid för ”bönesvaret” att bli helt manifesterat.]

22 Jesus svarade dem:

”Tro på Gud (håll fast vid Guds trofasthet)!

[Ordagrant: ”ha tro/trofasthet på/från Gud”. Grekiskan är tvetydig, ordet Gud är i genitiv, vilket gör att frasen också kan översättas: ”Ha Guds tro/trofasthet!”]

23 Jag säger sanningen till er, om någon (vem som helst) kommenderar (säger med auktoritet till) detta berg [och Jesus tar Olivberget som de står vid som ett exempel]: ’Upp med dig och kasta dig i havet!’ och inte tvivlar i sitt hjärta, utan tror att det han säger ska hända, då ska det ske (göras för) honom.

[Jesus undervisar nu utifrån det som nyss skett med fikonträdet och betonar vikten av att helhjärtat agera i förtröstan på Gud, se vers 20-23.]

24 Därför [på grund av just detta att det man uttalar i tro sker] säger jag er: Allt vad ni ber om och frågar efter [oavsett hur stort eller hur mycket – bara det är efter Guds vilja, se 1 Joh 5:14-15], tro att ni [faktiskt] har fått [aktivt tog emot] det, så ska det vara ert (kommer det att vara så för er). [Matt 8:13; 19:26] 25 När ni står och ber [den vanliga positionen för en jude att be], [så] förlåt (släpp) [då] om ni har något emot någon, för att också er Fader, som är i himlarna, ska förlåta er [skulle efterskänka skulden för; lösa er från] era överträdelser (felsteg, förbrytelser).”

[Jesus undervisade ofta om bön, se Matt 6:10-15; 18:23-35; Luk 11:1-4; 18:1-14. Guds vilja och förlåtelse är två viktiga förutsättningar för bönesvar.]

Jesu auktoritet ifrågasätts

(Matt 21:23-27; Luk 20:1-8)

27 De kom till Jerusalem igen, och när han gick omkring på tempelområdet [och undervisade, se Matt 21:23] kom översteprästerna och de skriftlärda och de äldste fram till honom. 28 De frågade honom: ”Vad har du för fullmakt (auktoritet) att göra detta? Vem har gett dig den fullmakten?”

[De syftar antagligen på Jesu agerande dagen innan då han drev ut dem som sålde och köpte, men även tidigare händelser som intåget i templet och barnens lovsång till honom. Svaret är förstås att han gör sin Faders vilja, men ett sådant svar skulle göra att han blev anklagad för hädelse. De religiösa ledarnas fråga är ingen oskyldig undran utan en fälla, som Jesus lätt genomskådar.]

29 Jesus svarade: ”Jag har en fråga till er. Svara på den, så ska jag säga vad jag har för fullmakt att göra detta. 30 Dopet Johannes döpte med, var det från himlen eller från människor? Svara mig på det!”

31 De överlade med varandra (diskuterade mellan sig): ”Om vi svarar: ’Från himlen’, säger han: ’Varför trodde ni då inte på honom?’ 32 Men ska vi svara: ’Från människor?’ ...” Det vågade de inte för folket, eftersom alla ansåg att Johannes verkligen var en profet. 33 Därför svarade de: ”Vi vet inte.”

[De judiska ledarna var fast i ett dilemma som de själva skapat. De frågar dock inte ”Vad är sant?” eller ”Vad är rätt?” utan ”Vad är säkrast för oss?” Att inte ta ställning är den väg hycklare och de som bara följer den rådande opinionen ofta tar. Så gjorde varken Jesus eller Johannes, se Mark 12:14; Matt 11:7-10. Jesus vägrar spela med i deras spel.]

Då sa Jesus till dem: ”I så fall säger jag inte heller er vad jag har för fullmakt att göra detta.”

12

Liknelsen om vingården

(Matt 21:33-46; Luk 20:9-19)

1 Han började tala till dem i liknelser: ”En man planterade en vingård, murade en mur kring den [för att skydda från vilda djur], högg ut ett presskar [under vinpressen för att samla upp saften från de pressade druvorna] och byggde ett vakttorn. [Vingården är en välkänd symbol på landet Israel, se t.ex. Jes 5:1-2.] Därefter arrenderade han ut den till vinodlare (vingårdsarbetare) och reste bort. 2 När tiden var inne [för skörd] skickade han en tjänare till vinodlarna för att hämta sin del av skörden. [Detta skedde fem år efter att vingården hade planterats, se 3 Mos 19:23-25.]

3 Då fångade de tjänaren och misshandlade (pryglade) honom svårt och skickade i väg honom tomhänt. [Vingården hade antagligen inte gett någon skörd – på samma sätt som Israel var utan frukt.] 4 Då skickade han en annan tjänare till dem. De kastade stenar mot honom och skadade hans huvud, och förolämpade (hånade) honom grovt. 5 Sedan skickade han ännu en, och honom dödade de. Han skickade också många andra. En del slog de, andra dödade de.

6 Han hade fortfarande en son kvar [att skicka], sin älskade son. Han sände honom som den siste. Han sa: ’Min son kommer de att ha respekt för.’ 7 Men vinodlarna sa till varandra: ’Här är arvtagaren! Kom, låt oss döda honom så blir arvet vårt.’ 8 De tog fast honom, och dödade honom och kastade honom utanför vingården.

9 Vad ska nu vingårdsägaren göra? Jo, han ska komma och avsätta (döma, förgöra) vinodlarna, och ge vingården åt andra. 10 Har ni inte ens läst det i Skriften [Ps 118:22-23]: ’Den sten som byggnadsarbetarna förkastade har blivit en hörnsten [som är den första stenen i bygget och som alla andra stenar riktas efter]. 11 Detta kommer från Herren, och den [hörnstenen, Jesus] är underbar i våra ögon (övergår mänskligt förstånd).’ ”

12 Nu ville de [översteprästerna, de skriftlärda och de äldste i Jerusalem, se Mark 11:27] gripa honom, de förstod att han hade berättat liknelsen mot dem (med hänvisning till dem). Men de var rädda för folket och lämnade honom och gick sin väg.

Fråga 1 (av 4) – Fariséernas fråga om skatt

(Matt 22:15-22; Luk 20:20-26)

13 De [Sanhedrin, det religiösa ledarskapet] sände då några fariséer och herodianer till honom för att snärja honom genom något ord [någon fras han sagt].

[Herodianerna sympatiserade med det romerska politiska styret och hade inte mycket till övers för fariséernas djupa religiösa engagemang, men deras gemensamma hat mot Jesus förde samman dessa bittra fiender.]

14 De kom till honom och sa: ”Lärare, vi vet att du är trovärdig och inte tar parti för någon utan behandlar alla lika. Du ger en rätt undervisning om Guds väg. Är det rätt (i enlighet med Guds bud) att betala [individuell och årlig] skatt till Caesar (kejsaren) eller inte?” [Om Jesus svarade ”ja” skulle det reta upp judarna som hatade den romerska ockupationen, medan ett ”nej” skulle kunna leda till åtal för uppror mot romerska staten.]

15 Men Jesus förstod att de hycklade och sa till dem: ”Varför försöker ni snärja mig (sätter ni mig på prov)? Ge mig ett mynt (en denar) och låt mig se på det!”

[En denar var det vanligaste romerska myntet, värdet motsvarade en dagslön för en arbetare. På ena sidan fanns en bild på den dåvarande kejsaren Tiberius huvud, och längs med kanten en inskrift på latin: Tiberius Caesar Augustus – den gudomlige Augustus son. De romerska mynten ansågs vara en hädelse bland judarna och fick inte användas i templet. Texten och bilden bröt mot både det första och det andra budet – att inte ha några andra gudar och att inte göra några ingraverade bilder.]

16 De hämtade ett. [Eftersom man bara använde judiska mynt i templet skickade de antagligen någon till växlingsborden för att hämta ett romerskt mynt.] Han frågade dem: ”Vems bild och inskrift är detta?”

De svarade: ”Caesars.” [Caesar var både namnet och titeln på den romerska kejsaren.]

17 Då sa Jesus till dem: ”Ge då Caesar vad som tillhör Caesar, och Gud vad som tillhör Gud!” De var helt svarslösa mot honom (de tappade helt fattningen, stod som förstenade och förundrade sig över honom).

[Människan är skapad till Guds avbild, se 1 Mos 1:26-27. På samma sätt som myntet var präglat av kejsaren och tillhörde honom, bär människan Guds bild i sitt innersta och tillhör honom.]

Fråga 2 (av 4) – Finns det någon uppståndelse?

(Matt 22:23-33; Luk 20:27-40)

[Den andra frågan är ställd av saddukéer. Denna grupp som var i majoritet i Sanhedrin trodde bara på de fem Moseböckerna, men inget övernaturligt som änglar och ett liv efter döden, se Apg 23:8.]

18 Samma dag kom det fram några saddukéer – [det som utmärker denna grupp är att] de påstår att det inte finns någon uppståndelse – och de frågade honom: 19 ”Lärare, Mose har sagt:

Om någon dör barnlös ska hans [yngre ogifte] bror gifta sig med änkan

och skaffa efterkommande åt brodern.

[En korrekt sammanfattning av 5 Mos 25:5-10, som garanterar en barnlös änka försörjning i ett samhälle där hon annars skulle tvingats ut i tiggeri. Seden bevarar också den avlidne mannens namn. Dessa äktenskap kallas leviratäktenskap, från det latinska ordet levir, som betyder svåger. Seden fanns redan innan Mose fick Guds bud och instruktioner på Sinai berg, se 1 Mos 38:8.]

20 Det var sju bröder. Den förste tog en hustru, men dog utan att lämna några barn efter sig. 21 Den andre [yngre brodern] gifte sig med henne och dog utan att lämna några barn efter sig, och den tredje gjorde likadant. 22 Ingen av de sju fick några barn. Sist av alla dog också kvinnan. 23 Vid [den nu påstådda] uppståndelsen, när de uppstår, vem av dessa ska hon då vara hustru till? Alla sju var ju gifta med henne.”

[Saddukéerna ville visa på orimligheten med en uppståndelse med hjälp av detta exempel som de troligtvis använt som argument i tidigare diskussioner med fariséerna. Exemplet kan komma från en berättelse från apokryferna, Tobit 3:7-15, där just en kvinna gift sig med sju män utan att ha fått barn. De antog att den uppståndna kroppen skulle vara som den nuvarande mänskliga kroppen, se även Paulus resonemang i samma ämne i 1 Kor 15:12-58.]

24 Jesus svarade dem [saddukéerna, se vers 18]: ”Är det inte här [på följande två punkter] som ni tar fel (vandrar vilse)? [Jo det är det!] Det är för att ni inte förstår (känner till) Skrifterna [som undervisar om uppståndelsen] och inte heller Guds kraft [som kan resa upp de döda]. 25 Vid uppståndelsen [i det uppståndna livet med uppståndelsekroppar] gifter man sig inte och blir inte bortgift, utan man är som änglarna i himlen. [Jesus nämner i förbifarten också änglar som de inte trodde på.] 26 Men när det gäller de dödas uppståndelse, har ni inte läst i Moses bok [2 Mos 3:3-6, som var den del av Bibeln de trodde på] om [den brinnande] törnbusken, hur Gud sa till Mose: ’Jag är Abrahams Gud och Isaks Gud och Jakobs Gud?’ 27 Han är inte de dödas utan de levandes Gud. Ni [saddukéer] är mycket fel ute (har fullständigt vandrat vilse).”

Fråga 3 (av 4) – Vilket är det största budet?

(Matt 22:34-40; Luk 10:25-28)

[De skriftlärda hade identifierat 613 bud. Bland dem var 365 negativa, alltså förbud, medan 248 var positiva, alltså uppmaningar. Man hade också graderat dem i viktiga och mindre viktiga bud. För första gången sedan Jesus kom till Jerusalem möts han nu av en individ, tidigare har det varit olika grupper.]

28 En av de skriftlärda kom och hörde dem diskutera. När han såg hur väl Jesus svarade frågade han honom: ”Vilket är det viktigaste (främsta) budet av alla (över allting)?” 29 Jesus svarade:

”Det främsta (viktigast) är detta:

’Hör, Israel!

Herren – vår Gud – Herren är en (den ende).

30 Du ska älska [osjälviskt och utgivande] Herren din Gud

av hela ditt hjärta,

av hela din själ,

av hela ditt förstånd (intellekt – gr. dianoia)

och av hela din kraft.’

[Citatet är från 5 Mos 6:4-5. Detta är också öppningsfrasen i den judiska trosbekännelsen, shema, som varje from jude ber varje morgon och kväll. Till de tre komponenterna (hjärta, själ och kraft) lägger Jesus till en fjärde – förståndet! Alla fyra fraser börjar med den grekiska prepositionen ex, som inte bara innebär att älska Gud ’med hjärtat’ och ’av hjärtat’ utan också ’från det innersta av hjärtat som utgångspunkt’.]

31 Det andra är detta:

’Du ska älska [osjälviskt och utgivande] din nästa (din medmänniska) som dig själv.’ [3 Mos 19:18]

Det finns inga andra bud som är större än dessa.”

32 Då sa den skriftlärde till Jesus: ”Mycket väl svarat, Lärare! Det är sant som du säger: Han är en (den ende), och det finns ingen annan än han. 33 Att älska honom [osjälviskt och utgivande]

av hela sitt hjärta,

av hela sitt förstånd (sin insikt och förståelse – gr. synesis)

och av hela sin kraft

och att älska sin nästa (sin medmänniska) som sig själv,

det är mer än alla brännoffer och [andra] offer.”

34 När Jesus hörde att mannen svarade förståndigt (klokt, insiktsfullt) sa han: ”Du har inte långt till Guds rike.” Efter detta vågade ingen fråga honom mera.

Fråga 4 (av 4) – Vad anser ni om Messias?

(Matt 22:41-46; Luk 20:41-44)

35 Då Jesus undervisade i templet frågade han: ”Hur kan de skriftlärda säga att den Smorde (Messias, Kristus) är Davids son? 36 David har ju själv sagt, genom [inspirerad av] den helige Ande:

’Herren [Jahveh – Gud Fadern] sa till min herre [Adonai – Guds Son, Messias]:

Sätt dig på min högra sida, tills jag har lagt dina fiender under dina fötter.’

[Citat från Ps 110:1 som är en kröningspsalm, komponerad för att användas då en ny kung bestiger tronen. Den är messiansk och beskriver hur Gud Fadern kröner Jesus. Hebreiskan använder två olika ord för Herre, först Jahveh och sedan Adonai.]

37 David kallar honom alltså herre, hur kan han då vara Davids son?”

Den stora folkmassan lyssnade gärna (med nöje) på honom.

Varning för hyckleri

(Matt 23:1-7; Luk 11:43-46; 20:45-47)

38 Jesus fortsatte sin undervisning och sa: ”Akta er (var ständigt på vakt) för de skriftlärda! [De flesta skriftlärda var fariséer.] De älskar att gå omkring i långa mantlar och bli hälsade med respekt på torget 39 och sitta på de bästa platserna i synagogan [där man kunde blicka ut över församlingen] och ha de främsta platserna [honnörsplatserna närmast värden] på gästabuden [där man låg till bords]. 40 De slukar (rånar, förgör) änkornas egendom (hus) [förleder och exploaterar änkor, som var de mest utsatta i samhället] och ber sedan långa böner för syns skull (för att täcka över och dölja sina fula intentioner). De ska få en hårdare dom.”

Änkans offergåva

(Luk 21:1-4)

41 Jesus satte sig mitt emot tempelkistan [i kvinnornas del av templet där det fanns tretton trumpetformade behållare, alla för olika välgörande ändamål] och såg hur folket lade ner pengar i den. Många rika lade ner stora summor. 42 En fattig änka (så fattig att hon var utlämnad att ta emot gåvor från andra, oförmögen att arbeta) kom och lade ner två lepta [två judiska kopparmynt av den lägsta myntvalören], vilket motsvarar en quadrans [ett romerskt bronsmynt vilket var den minsta myntvalören i västra Romarriket].

[Det judiska kopparmyntet ”lepta” var den minsta valören som användes i den östra delen av Romarriket. Värdet var 1/128 av en denar, som var en arbetares dagslön. Eftersom Markus skriver för läsare i Rom och den västra delen av Romarriket förklarar han att två ”lepta” motsvarade en ”quadrans” (skärv, se Matt 5:26). Detta var den lägsta myntvalören i den delen av Romarriket och värdet var 1/64 av en denar.]

43 Han kallade till sig sina lärjungar och sa till dem: ”Jag säger er sanningen, denna änka, hon som är drabbad av fattigdom [kanske på grund av fariséernas exploatering, se vers 40], lade i mer än alla andra som lade något i tempelkistan. 44 Alla andra gav av sitt överflöd, men hon gav av sin fattigdom, allt hon hade, även det hon skulle leva av (hela hennes livsuppehälle).”

13

Templets förstörelse förutsägs

(Matt 24:1-2; Luk 21:5-6)

1 Medan Jesus var på väg ut från templet sa en av hans lärjungar: ”Lärare, se vilka stenar och vilka byggnader!”

[Jesus lämnade nu templet både fysiskt och symboliskt. Herodes den store hade börjat ombyggnaden som tagit 46 år och snart var klar. De största vita stenblocken var enorma, 12 meter långa, 3,5 meter höga och 5,5 meter breda, det kan ha varit dem som lärjungarna pekade på.]

2 Jesus svarade honom: ”Du ser dessa stora byggnadsverk. Här kommer inte att lämnas sten på sten, utan allt ska brytas ner.”

[Jesus förutsäger templets förstörelse. Uttalar Jesus dessa ord våren 30 e.Kr. är det exakt 40 år innan Titus belägrar Jerusalem några dagar före påsken 70 e.Kr., för att fyra månader senare bränna ner templet på tisha beav, 9:e dagen i den judiska månaden av (infaller i juli/aug).]

Jesus undervisar om den sista tiden

(Matt 24:3; Luk 21:7)

Lärjungarnas frågor

(Matt 24:3; Luk 21:7)

[Jesus går till Olivberget som ligger en och en halv kilometer öster om Jerusalem. Därifrån kunde man se ut över hela Jerusalem och templet som de nyss lämnat.]

3 När Jesus sedan satt på Olivberget mitt emot templet, frågade Petrus, Jakob, Johannes och Andreas honom enskilt:

4 ”När ska detta ske [templets förstörelse, se vers 2]?

Vad ska bli tecknet när allt detta ska ske (fullbordas)?”

Var på er vakt så ni inte blir förledda

(Matt 24:4-14; Luk 21:8-19)

5 Jesus började tala till dem:

”Var ständigt på vakt (var försiktiga)

så att ingen förleder er!

6 Många ska komma i mitt namn och säga:

’Det är jag [som är Messias]’,

och de ska förleda många (föra in många på fel väg).

7 När ni hör om krig och rykten (hot) om krig,

så bli inte skrämda (överraskade, oroade),

för detta måste ske, men det är ännu inte slutet.

8 Folk (etniska folkgrupper) ska resa sig upp mot folk,

och kungarike mot kungarike.

Det ska bli

jordbävningar [havsstormar, tsunamivågor] på olika platser

och hungersnöd (matkris; skördar som slår fel).

Detta är bara förvärkar (de första födslovåndorna före en ny födelse).

9 Var ständigt på vakt (var försiktiga).

Man ska utlämna er åt domstolar och misshandla er i synagogor, och ni kommer att ställas inför ståthållare och kungar för min skull och stå som vittnen inför dem. 10 Men först [före slutet] måste evangeliet (det glada budskapet) predikas för alla folk. 11 När man för bort er [till domstolen] och utlämnar er, så bekymra er inte över vad ni ska tala [till ert försvar]. Säg i stället det som ges er i den stunden, för det är inte ni som då talar, utan den helige Ande. 12 En broder ska skicka en broder i döden, och en far sitt barn. Barn ska resa sig upp mot sina föräldrar och låta döda dem. 13 Ni ska bli hatade (avskydda) av alla för mitt namns skull. Men den som håller ut till slutet ska bli räddad (frälst).”

Vedermödan

(Matt 24:15-28; Luk 21:20-24)

14 ”När ni ser ’det i Guds ögon avskyvärda som ödelägger och skapar förödelse’ [som profeten Daniel, se Matt 14:15, omnämner i Dan 9:27], stå (ställa sig, träda fram) där det inte ska vara [i Jerusalems tempel] – må den som läser detta förstå detta – då ska de som är i Judeen fly till bergen. 15 Den som är på taket ska inte gå ner och [hinna] hämta något inne i huset, 16 och den som är ute på åkern ska inte vända tillbaka och hämta sin mantel. 17 Ve [uttryck för intensiv förtvivlan över] dem som väntar barn eller ammar i den tiden. 18 Be att det inte sker på vintern. 19 För då ska det bli ’en stor vedermöda’ (en stor nöd, lidande och betryck), vars like inte har funnits från den tid då Gud skapade världen till denna dag, och inte heller kommer att förekomma igen. 20 Om inte de dagarna förkortades skulle inget kött (gr. sarx) [ingen människa; inget levande] stå ut och överleva. Men för de utvaldas skull [Guds utvalda folk] har han förkortat de dagarna.

21 Om någon då säger till er: ’Här är den Smorde (Messias, Kristus),’ eller: ’Där är han,’ så tro det inte. 22 För falska messiasgestalter [frälsare] och falska profeter ska träda fram och utföra tecken (mirakel vars syfte är att bekräfta att den som utför dem är sann) och under (som väcker förundran) för att om möjligt vilseleda även de utvalda. 23 Var ständigt på er vakt! Jag har sagt er allt i förväg.”

Människosonens ankomst

(Matt 24:29-31; Luk 21:25-28)

[Jesus går nu tillbaka till den andra frågan om tecknen före hans andra tillkommelse. Den dagen då Jesus kommer tillbaka för att upprätta sitt rike på jorden kommer inte att gå någon obemärkt förbi. Stora tecken ska ske innan Jesus sätter sina fötter på Olivberget öster om Jerusalem, se Sak 14:4.]

24 ”Men i de dagarna, efter denna vedermöda [på en gång efter den, se Matt 24:29]

’ska solen förmörkas

och månen inte längre lysa. [Citat från Jes 13:10; 24:23; Hes 32:7-8; Joel 2:10 m.fl. om Guds dom över världen.]

25 Stjärnorna ska falla från himlen [Jes 34:4; Upp 6:13]

och himlens krafter ska skakas.’

26 Då ska man få se Människosonen komma på himlens moln med stor (kunglig) makt och härlighet (majestät). 27 Han ska då sända ut sina änglar. De ska samla hans utvalda från de fyra väderstrecken, från jordens yttersta (mest avlägsna) gräns till himlens yttersta gräns.” [Upp 14:14-20]

När kommer Jesus tillbaka? – Ni kan veta ungefär

(Matt 24:32-35; Luk 21:29-33)

28 ”Från fikonträdet kan ni lära er följande liknelse (jämförelse): Så fort kvisten på trädet blir mjuk och bladen spricker ut, vet ni att sommaren är nära.

[Runt Medelhavet är de flesta träd gröna året om, förutom fikonträdet som fäller löven på hösten. Under våren stiger saven i grenarna och bladen knoppas. Det betyder att sommaren inte är långt borta.]

29 På samma sätt, när ni ser allt detta hända [alla dessa tecken beskrivna i detta kapitel] kan ni veta att han är nära, att han står precis vid dörrarna [redo att komma]. [Här är dörrar i plural. Det kan syfta på en dubbeldörr eller att hans ankomst är ett skeende i flera steg.] 30 Jag säger er sanningen (sannerligen, amen): Detta släkte (denna generation; detta folk) ska inte förgå (dö) förrän allt detta händer. 31 Himmel och jord ska förgå, men mina ord ska aldrig förgå.”

[Det grekiska ordet för släkte, genea, betyder både ”generation” och ”folk”. Samma ”generation” som hörde Jesus uttala dessa ord skulle också vara med om templets och Jerusalems förstörelse 40 år senare år 70 e.Kr., något som måste ha upplevts som det judiska folkets eller t.o.m. världens undergång. Detta löfte innebär också att det judiska folket ska bevaras som ”folk” fram till Jesu återkomst, se Jer 31:35-37.]

När kommer Jesus tillbaka? – Ingen vet exakt, så var vakna!

(Matt 24:36-44; Luk 21:34-36)

32 ”Men vad gäller den [exakta] dagen eller timmen (stunden) [då Jesus kommer tillbaka för att upprätta riket] så vet ingen, inte ens änglarna i himlen, inte ens Sonen – ingen utom Fadern. 33 Var ständigt på er vakt, vaka (var redo, beredd); för ni vet inte när tiden är inne.

34 Det blir som när en man [redan] har rest bort. Han lämnade sitt hus och gav sina slavar fullmakt, var och en med sin uppgift, och portvakten befallde han att ständigt vaka (vara alert och vaksam). 35 Vaka därför, för ni vet inte när husets herre kommer, om det sker på kvällen eller vid midnatt eller på efternatten eller på morgonen. 36 Annars kan han komma plötsligt och finna att ni sover. 37 Vad jag säger till er säger jag till alla: Vaka (var uppmärksamma, aktiva, alerta)!”

14

Planer på att döda Jesus

(Matt 26:2-5; Luk 22:1-2; Joh 11:45-53)

1 Det var två dagar kvar till påsken (pesach) och det osyrade brödets högtid. Översteprästerna och de skriftlärda sökte efter ett listigt sätt att gripa Jesus och döda honom. 2 De sa: ”Inte under högtiden, för då kan det bli upplopp bland folket.”

[Det svenska ordet påsk är en försvenskning av det hebreiska ordet pesach, se 2 Mos 12:11-13. Påsken firas till minne av uttåget ur Egypten. Pesach inleds eftermiddagen den 14:e nisan. Några timmar senare efter solnedgången är det 15:e nisan och det osyrade brödets högtid (hebr. chag ha-masot) tar vid. Dessa två högtider hör tätt ihop och refereras ofta till som en enhet. Två dagar tidigare är troligtvis sen eftermiddag före solnedgången den 12:e nisan, när Jesus har avslutat sitt tal på Olivberget. År 30 e.Kr. är det tisdag eftermiddag.]

Jesus blir smord i Betania

(Matt 26:6-13; Joh 12:1-8)

[Denna händelse sker troligtvis 13:e nisan, en dag före påsken, se vers 1. År 30 e.Kr. börjar 13:e nisan på tisdagskvällen och sträcker sig fram till onsdag eftermiddag. Måltiden kan ha ägt rum på tisdag kväll eller onsdag morgon och kan ha varit ett kvällsmål eller en frukost, se Matt 22:4; Luk 14:12.]

3 När Jesus var i Betania [som gäst] i Simon den spetälskes hus och låg till bords, kom en kvinna [Maria, se Joh 12:3] som hade med sig en alabasterflaska med parfym (olja för smörjelse) av dyrbar äkta nardus [exklusiv parfym från norra Indien]. Hon bröt sönder flaskan och hällde ut den över hans huvud. 4 Några av dem som var där blev arga (kände ilska på grund av att de upplevde att något orätt skedde). [Judas var en av dem, se Joh 12:4.] De sa till varandra: ”Varför detta slöseri med parfym (smörjelse, olja)? 5 Den hade kunnat säljas för mer än tre hundra denarer [en årsinkomst] och getts till de fattiga.” De skällde ut (fnyste, och snäste mot) henne.

6 Men Jesus sa: ”Låt henne vara! Varför besvärar (oroar) ni henne? Hon har gjort något gott (ärofyllt, vackert) för mig. 7 De fattiga har ni ju alltid bland er och när ni vill kan ni göra gott mot dem, men mig har ni inte alltid. 8 Det hon hade (ägde), det använde hon (hon gjorde vad hon kunde göra). Hon har i förväg smort min kropp inför min begravning. 9 Jag säger er sanningen, överallt i världen där evangeliet predikas, där ska man också berätta vad hon gjorde och komma ihåg henne.”

Planen att förråda Jesus

(Matt 26:14-16; Luk 22:3-6)

[Markus visar ofta kontrasten mellan de som älskade Jesus och de som hatade honom. Direkt efter berättelsen om kvinnan som smort Jesus kommer Judas förräderi. Matteus, tullindrivaren som är noga med räkenskap, ger fler detaljer, och är den enda evangelisten som anger summan som Judas förhandlar sig till, se Matt 26:14-15. Trettio silvermynt var priset för en slav, se 2 Mos 21:32. Det motsvarar fyra månadslöner för en arbetare på Jesu tid, och var en tredjedel av värdet på kvinnans alabasterflaska med parfym, se vers 5. Det visar hur lågt både Judas och de judiska ledarna värderade Jesu liv.]

10 Judas Iskariot, som var en av de tolv, gick till översteprästerna för att utlämna (förråda) honom [Jesus]. 11 När de hörde det gladde de sig inombords [förslaget togs emot med mer glädje än de vågade visa] och lovade honom pengar. Judas sökte efter (från och med nu var han helt upptagen med att hitta) ett lämpligt tillfälle att utlämna honom.

Påskmåltiden förbereds

(Matt 26:17-19; Luk 22:7-13; Joh 13:21-30)

12 När det var dags att slakta påskalammet, inför den första dagen i det osyrade brödets högtid, sa hans lärjungar till honom: ”Vart vill du att vi ska gå och förbereda så att du kan äta påskmåltiden?”

13 Han skickade i väg två av sina lärjungar och sa till dem: ”Gå in i staden [Jerusalem]! Där ska en man som bär en vattenkruka möta er, följ honom! [Detta måste varit ett tydligt tecken eftersom det var kvinnornas uppgift att bära vattenkrukor; män bar vinsäckar.] 14 I det hus där han går in ska ni säga till ägaren: ’Läraren säger, var är mitt gästrum där jag ska äta påskmåltiden med mina lärjungar?’ 15 Då ska han visa er ett stort rum på övervåningen, möblerat och redo. [Sofforna vid borden var redan bäddade och i ordning för gästerna att lägga sig ned på.] Förbered [måltiden] för oss där.”

16 Lärjungarna gick och kom in i staden, och de fann att allt var så som Jesus hade sagt dem, och de förberedde påskmåltiden.

[Hela denna berättelse visar att Herren ville hemlighålla var han skulle äta måltiden. Inte ens lärjungarna fick veta platsen. Till och med de två som förberedde måltiden var ovetande när de skickades in i Jerusalem. Detta antyder att Judas kanske ville överlämna Jesus redan vid måltiden, men att Jesus sköt upp det till senare på kvällen.

Om man bara läser vers 12-16 kan det tolkas som att den sista måltiden är en traditionell påskmåltid kvällen den 15:e nisan. I sammanhanget verkar dock bara en dags händelser ha beskrivits sedan vers 1. Kärnbibeln följer Johannes kronologi som uttryckligen säger att måltiden skedde före påsken, se Joh 13:1.]

14:e nisan (onsdag kväll – torsdag eftermiddag)

Den sista måltiden

(Matt 26:20-25)

17 När det var kväll kom han dit med de tolv. [Enligt den judiska tideräkningen börjar nästa dag på kvällen, det är nu troligtvis 14:e nisan.] 18 Medan de låg till bords och åt, sa Jesus: ”Jag säger er sanningen, en av er ska utlämna (förråda) mig, en som äter med mig.”

19 De blev bedrövade (visade att de var ledsna och sårade), och sa till honom en efter en: ”Det är väl inte jag, eller hur?”

20 Han sa till dem: ”Det är en av de tolv, den som doppar [bröd] i skålen [med sås av dadlar, russin och vinäger] tillsammans med mig. [Uttrycket ”doppar i samma skål” behöver inte vara ett tecken som pekar ut Judas, utan kan också mer generellt betyda ”att dela måltiden och gemenskapen.”] 21 Människosonen ska gå bort som det står skrivet om honom, men ve den människa som förråder Människosonen! Det hade varit bättre för honom om han aldrig hade blivit född.”

[I Johannes mer detaljerade beskrivning gestikulerar Petrus till Johannes, som sitter närmast Jesus, och ber honom fråga vem det är. Jesus doppar då ett bröd och ger det till Judas. Trots det verkar inte Johannes och Petrus förstå vem det är, se Joh 13:18-30.]

Herrens måltid

(Matt 26:26-29; Luk 22:14-23; 1 Kor 11:23-25)

22 Medan de åt tog han ett helt bröd (en rund osyrad brödkaka), prisade (tackade) Gud och bad välsignelse över det, sedan bröt han det och gav åt dem och sa:

”Ta emot, ät, detta är (representerar) min kropp.”

23 Han tog en bägare [med vin] och när han tackat Gud, gav han dem, och alla drack ur den. 24 Han sa till dem:

”Detta är (representerar) mitt blod som bekräftar förbundet (starkaste formen av kontrakt), [mitt blod] som utgjuts (spills ut) för många. 25 Jag säger er sanningen, jag ska inte dricka frukten från vinstocken, förrän den dag då jag dricker det på nytt (ett nytt sätt, med en ny kvalitet) i Guds kungarike.”

26 Efter att ha sjungit en lovsång gick de ut till Olivberget. [Enligt den judiska traditionen sjöngs Ps 113-114 före måltiden och Ps 115-118 efter måltiden.]

Jesus förutsäger Petrus förnekelse

(Matt 26:30-35; Luk 22:31-34; Joh 13:37-38)

27 Då [medan de vandrade ut från Jerusalem via Kidrondalen mot Getsemane] sa Jesus till dem: ”Ni ska alla komma på fall (ta anstöt, överge mig), för det står skrivet:

Jag ska slå (dräpa) herden,

och fåren i hjorden ska skingras.

[Jesus citerar fritt från Sak 13:7.]

28 Men efter min uppståndelse ska jag gå före er till Galileen.”

29 Petrus svarade honom: ”Även om alla andra kommer på fall (tar anstöt, överger), så ska då jag aldrig göra det!” 30 Jesus sa till honom: ”Jag säger sanningen till dig, denna natt innan en [enda] tupp har galt två gånger [som en varning på vad som håller på att ske] kommer du att ha förnekat mig tre gånger.” 31 Men Petrus försäkrade med eftertryck (med många ord och upprepade gånger): ”Om jag så måste dö med dig, ska jag aldrig, nej aldrig, förneka dig!” Samma sak sa också alla de andra lärjungarna.

I Getsemane

(Matt 26:36-46; Luk 22:39-46)

[Getsemane, som ordagrant betyder olivpress, var en muromgärdad olivodling vid foten av Olivberget. Platsen, med en eller flera olivpressar, var välkänd för Jesus och hans lärjungar. Kanske kände de även ägaren. Det är ingen tillfällighet att det är just på denna plats – där oliver pressas och krossas – som Jesus prövas och pressas till det yttersta.]

32 Sedan gick Jesus med dem till ett ställe som heter Getsemane. Han sa till [åtta av] sina lärjungar: ”Sitt kvar här [vid ingången till trädgården], medan jag ber!” 33 Han tog med sig Petrus, Jakob och Johannes, och började bäva (en plötslig våg av fruktan mötte honom) och en enorm tyngd kom över honom (det starkaste grekiska ordet för psykisk press). 34 Sedan sa han till dem: ”Min själ är djupt bedrövad, ända till döds [jag förgås av själslig ångest]. Stanna kvar här och vaka!” [Uppmaningen kan betyda att vara vakna och be, men också att hålla uppsikt för att säga till när de som skulle gripa honom kom.]

Jesus ber första gången

35 [Det är nu omkring midnatt.] Jesus gick lite längre bort, kastade sig till marken och bad att om möjligt få bli förskonad från denna stund. 36 Han sa: ”Abba (pappa)! Fader! Allt är möjligt (alla saker är möjliga) för dig: Ta bort denna bägare från mig, men inte vad jag vill (önskar), utan vad du vill.”

[”Abba” betyder pappa på arameiska, vardagsspråket på Jesu tid. De första ord ett litet barn lärde sig var abba (pappa) och immah (mamma). Uttrycket ”Abba Fader” visar på den öppenhet och nära familjerelation som råder i bönen. ”Bägare” visar här på en uppmätt del av lidande, se även Luk 22:42.] 37 När han kom tillbaka [till Petrus, Jakob och Johannes en timma senare] och fann att de sov sa han till Petrus: ”Simon, sover du? Orkade du inte ens hålla dig vaken en timme? 38 Ni måste vaka (vara vakna, alerta), och be, så att ni inte kommer i frestelse! Anden är villig, men köttet är svagt [den syndfulla naturen kan lätt bli frestad].”

Jesus ber andra gången

39 Han gick bort på nytt och bad med samma ord. 40 När han kom tillbaka fann han dem igen sovande eftersom deras ögon var så tyngda av sömn. De visste inte vad de skulle svara honom.

Jesus ber tredje gången

41 Han kom tillbaka för tredje gången och sa till dem: ”Sover ni fortfarande och vilar er? Det räcker. Timmen har kommit, nu ska Människosonen överlämnas i syndarnas händer. 42 Stå upp, låt oss gå. Han som ska utlämna (förråda) mig är nära.”

Med svärd och påkar

(Matt 26:47-56; Luk 22:47-50; Joh 18:3-11)

[Jesus såg troligen nu mellan träden fackelljusen av den stora folkskaran som närmade sig.]

43 På en gång medan han ännu talade kom Judas, en av de tolv. Med honom var en stor folkskara [romerska soldater, se Joh 18:3, och tempelvakter, se Luk 22:52] med svärd och påkar, utsänd av översteprästerna och de skriftlärda och folkets äldste [dessa tre grupper ingick i Sanhedrin – judarnas högsta domstol]. 44 Förrädaren (den som skulle utlämna) hade kommit överens med dem om ett tecken och sagt: ”Den som jag kysser är det, grip honom och för bort honom under säker bevakning.” [Den dåtida vanliga hälsningen med en kyss som beskrev respekt och vördnad blev här ett tecken för svek.] 45 När Judas kom gick han direkt fram till Jesus och sa: ”Rabbi (min lärare)!” och kysste honom intensivt. 46 De tog tag i Jesus och grep honom. 47 Men en av dem som stod bredvid drog sitt svärd och gjorde ett utfall mot översteprästens tjänare och högg av honom örat.

[Det var Petrus som utdelade hugget mot tjänaren som hette Malkus, se Joh 18:10. Petrus siktade troligen mot halsen, men Malkus duckar så att bara örat träffas. Jesus helar honom, se Luk 22:51. Att det bara är Johannes som tar med namnen kan bero på att han skriver sitt evangelium sist när Petrus redan är död, medan de övriga evangelieförfattarna är försiktigare och inte vill utlämna hans namn eftersom det kunde få juridiska följder för Petrus.]

48 Jesus sa till dem: ”Som mot en brottsling (rövare som rånade och överföll människor) har ni gått ut med svärd och påkar för att fängsla mig. 49 Dag efter dag satt jag i templet och undervisade utan att ni grep mig! Men [detta hände för att] Skrifterna skulle uppfyllas.” 50 Då övergav de alla [lärjungarna] honom och flydde. [I grekiskan ligger stark betoning på att alla gjorde detta och Jesus var ensam kvar med dem som gripit honom.]

En ung man flyr naken

51 En ung man följde efter Jesus, med bara ett linnekläde (linneskynke) på kroppen. Honom grep de tag i, 52 men han lämnade linneklädet kvar och sprang i väg naken.

[Det är bara Markus som omnämner denna händelse. Kanske var det evangelieförfattaren själv, vars familj bodde i Jerusalem, se Apg 12:12. Ordet för linne används bara här och i Mark 15:46 där det beskriver linneduken som Jesu döda kropp sveptes in i. Oavsett vem mannen var så visar händelsen på den aggressiva inställningen hos folket som försökte fånga honom. Hotet mot Jesu efterföljare var verkligt.]

Jesus inför Stora rådet

(Matt 26:57-68; Luk 22:54-55; 22:63-71; Joh 18:12-13; 18:19-24)

[Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna med 71 medlemmar från fariséerna och saddukéerna, var helt eller delvis samlat hemma hos översteprästen och väntade på att Jesus skulle föras dit, se Matt 26:3. Rådet kunde aldrig på eget initiativ lägga fram en anklagelse; bara om vittnen kom och begärde få sin sak prövad togs frågan upp. Det var därför någon var tvungen att ange honom, och man behövde även vittnesmål mot honom.]

53 De förde Jesus till översteprästen [Kaifas, se Matt 26:57]. Där samlades alla översteprästerna och de äldste och de skriftlärda. 54 Petrus följde efter på avstånd ända till översteprästens innergård. [Även lärjungen Johannes var med och det var han som ordnade så att Petrus kunde komma in genom porten, se Joh 18:16.] Där satte han sig bland tjänarna [både husets tjänare och tempelvakter som nyss varit med och gripit Jesus] och värmde sig vid elden. 55 Översteprästerna och hela rådet [Sanhedrin] sökte få fram något falskt vittnesmål mot Jesus så att de kunde döma honom till döden, men de lyckades inte. 56 Många vittnade (gång på gång) falskt mot honom, men deras vittnesmål stämde inte överens.

57 Då stod några upp och gav detta falska vittnesmål mot honom: 58 ”Vi har hört att han har sagt: ’Jag ska bryta ner detta tempel som är byggt med händer och på tre dagar bygga ett annat som inte är gjort med händer.’ ” 59 Men deras vittnesmål stämde inte heller överens.

60 Då reste sig översteprästen upp ibland dem och frågade Jesus: ”Ska du inte svara på deras vittnesmål mot dig?” 61 Men Jesus var tyst och svarade inte. [Han uppfyllde profetian från Jes 53:7.] Då frågade översteprästen honom: ”Är du den Smorde (Messias, Kristus), den Välsignades son.”

62 Jesus svarade: ”Jag Är. Ni ska få se Människosonen sitta på Maktens högra sida [platsen för ära och makt, Ps 110:1] och komma bland himlens moln [Dan 7:13].” [Uttrycket ”Jag Är” anspelar på hur Gud väljer att presentera sig, se 2 Mos 3:14; Mark 6:50.] 63 Då slet översteprästen sönder sina tunikor (skjortliknande långt underklädesplagg).

[Att slita sönder sina kläder var det judiska uttrycket för att visa häftig sorg eller fasa, se 1 Mos 37:29, 34; 2 Kung 18:37; 19:1; Jer 41:5; Apg 14:14. Tunikan var det innersta plagget. Bara välbärgade personer bar två tunikor, se Mark 6:9. Ordet ”slita sönder” förstärker att det var en dramatisk scen. Översteprästen tog tag i halslinningen med sina händer och rev upp sina båda tunikor någon decimeter. Lagen förbjöd översteprästen att riva sönder sina kläder för privat sorg, se 3 Mos 10:6; 21:10. Dock verkar detta vara tillåtet då han agerade som domare och uttryckte sin förskräckelse över en hädelse som yttrats i hans närvaro.]

Han sa: ”Vad behöver vi nu ha fler vittnen till? 64 Ni har nu själva hört hädelsen. Vad är ert beslut?”

Alla de [som var samlade i Stora rådet] dömde honom skyldig till döden. 65 Några började sedan spotta på honom och täckte hans ögon och slog honom med knytnävarna och sa: ”Profetera!” Även vakterna slog honom [i ansiktet] med sina handflator.

Petrus förnekar Jesus

(Matt 26:69-75; Luk 22:54-62; Joh 18:15-18; 18:5-27)

66 Medan Petrus befann sig nere på den öppna gårdsplanen kom en av översteprästens tjänsteflickor dit. 67 När hon fick se Petrus sitta där och värma sig tittade hon noga på honom och sa: ”Du var också med den där nasarén, Jesus.” 68 Men han nekade och sa: ”Jag vet inte och förstår inte vad du pratar om!” Sedan gick han ut på den yttre gården. [Petrus går undan från skenet från elden som hade avslöjat hans identitet för en av tjänsteflickorna.] Då gol tuppen.

69 När tjänsteflickan [vid porten] fått syn på honom började hon igen säga [samma sak] till dem som stod i närheten: ”Han är en av dem!” [I Matt 26:71 är det tydligt att det är en annan tjänsteflicka än den i vers 66. Utifrån Joh 18:25 var det inte bara en tjänsteflicka som pratade utan flera tjänare, men det var antagligen hon som tog initiativet och var den pådrivande att försöka avslöja Petrus.] 70 Petrus förnekade det på nytt (upprepade gånger).

En stund senare [en timme, se Luk 22:59] kom de som stod där [vid porten] fram till Petrus och sa: ”Visst är du också en av dem, du är ju från Galileen!” [Uppe i Galileen pratade man en bredare lantligare dialekt som inte gick att dölja, se Matt 26:73.] 71 Då började han förbanna [önska sig själv förbannad av Gud om det han sa inte var sant] och svor på nytt en ed [vid Guds namn och sa sedan]: ”Jag känner inte den mannen som ni talar om.” 72 Omedelbart efter detta gol en tupp för andra gången. Då kom Petrus ihåg det som Jesus hade sagt till honom: ”Innan tuppen hinner gala två gånger, ska du tre gånger förneka mig.” Han bröt ihop under högljudd gråt [och gick ut, se Matt 26:75].

15

[Markus delar upp dagen då Jesus dör i sektioner på tre timmar vardera:

• vid gryningen (kl 06.00), vers 1

• tredje timmen (kl 09.00), vers 25

• sjätte timmen (kl 12.00), vers 33

• nionde timmen (kl 15.00), vers 34

• kväll (kl 18.00), vers 42]

Jesus inför Pilatus

(Matt 27:1-2; 27:11-14; Luk 23:1-5; Joh 18:28-38)

1 Genast vid gryningen [vid soluppgången, sextiden på morgonen] höll översteprästerna ett möte tillsammans med de äldste och de skriftlärda och hela rådet [Sanhedrin]. De band Jesus och förde bort honom och överlämnade honom åt Pilatus, [den romerska] ståthållaren.

[Pontius Pilatus ansvarade inför den romerske kejsaren för regionerna Judeen och Samarien och bodde i Caesarea vid Medelhavskusten. Eftersom Jerusalem ingick i hans område var han stationerad där under de judiska högtiderna för att snabbt kunna avstyra eventuella oroligheter och uppror bland judarna. Antagligen bodde han och hans hustru i Antoniaborgen som ligger i anslutning till tempelområdet i det nordvästra hörnet. Under högtiden fanns även den romerske ståthållaren Herodes Antipas i Jerusalem. Han ansvarade för Galileen och Pereen.]

2 Pilatus frågade honom: ”Du är alltså judarnas kung?” Jesus svarade: ”Du själv säger det (det är dina ord, inte mina).” 3 Översteprästerna fortsatte att anklaga honom upprepade gånger.

[Man läste antagligen från en lång lista med anklagelser hur han brutit mot både judisk och romersk lag, att han var en farlig förrädare mot romerska riket, rebell, falsk messiasfigur osv., se Luk 23:2. Rent politiskt hade judarna stor frihet att utöva sin religion och kultur. Romarna hade som policy att tillåta de erövrade länderna att behålla sina religiösa vanor, och judendomen var en godkänd religion inom Romarriket. Villkoret för denna frihet var dock att de religiösa ledarna samarbetade med ockupationsmakten och såg till att kväva alla oroligheter bland sina landsmän. Det var alltså inte bara Jesu anspråk och påstådda hädelse som var orsaken till deras anklagelser. De var rädda att få sina privilegier indragna, både privat och som folk. Jesus var inte den förste som hade utropat sig som Messias; många hade gjort det och skapat oro i samhället, något som de judiska ledarna nu med alla medel ville stoppa. Se även Mark 15:7; Apg 21:30-32, 38.]

4 Pilatus frågade honom igen: ”Har du inget att säga? Du hör ju hur mycket de anklagar dig!” 5 Men Jesus svarade inte på någon enda fråga, och ståthållaren blev mycket förvånad. [I normala fall brukade den anklagade försvara sig med österländsk iver.]

[Under förhöret med Pontius Pilatus framkommer det att Jesus är från Galileen. Pilatus skickar då Jesus till Herodes Antipas, eftersom Jesus hade varit mest aktiv på hans territorium. Där förhörs Jesus och skickas sedan igen tillbaka till Pontius Pilatus, se Luk 23:1-12.]

Barabbas friges

(Matt 27:15-26; Luk 23:13-25; Joh 18:39-19:16)

6 Nu under högtiden frigav han en fånge efter folkets önskan. [Det var en romersk tradition som Pilatus verkade ha upprättat under den årliga påskhögtiden då mycket folk var samlade i Jerusalem.] 7 Där fanns en man som kallades Barabbas. [Namnet är av arameiskt ursprung och är ordagrant ”Bar-Abbas”, vilket betyder ”son till en far” eller ”en rabbins son”.] Han satt fängslad tillsammans med de rebeller som hade deltagit i ett uppror [mot det romerska styret] och begått mord under dessa oroligheter. [Antagligen var Barabbas ledaren för dessa upprorsmän och Pilatus tror att folket självklart kommer att välja Jesus.] 8 Folket kom upp och började begära att Pilatus skulle göra som han brukade. 9 Så Pilatus frågade dem: ”Vill ni att jag ska frige judarnas kung?” 10 Han förstod (under förhöret hade det gradvis gått upp för honom) att det var av avund [mot Jesus] som översteprästerna hade utlämnat honom.

11 Men översteprästerna hetsade upp folket till att begära att han skulle släppa Barabbas i stället. [Samma ord som för jordbävning används här för att hetsa upp, och beskriver den upprörda stämning som rådde på platsen.] 12 Pilatus talade till dem på nytt: ”Vad ska jag då göra med honom som ni kallar judarnas kung?”

13 De ropade igen: ”Korsfäst honom!”

14 Pilatus frågade: ”Vad har han gjort för ont?”

Men de ropade bara ännu högre: ”Korsfäst honom!”

15 Pilatus, som ville göra vad folket begärde, frigav Barabbas. Jesus lät han prygla [piskas med fyrtio slag på ryggen] och utlämnade honom sedan till att korsfästas.

[Jesus blev falskt anklagad för samma brott som Barabbas gjort sig skyldig till. Bar-Abbas, ”faderns son” blev frikänd, medan Guds Son blev avrättad. Poängen är tydlig: Jesus är den som tar vårt straff på sig i utbyte för att vi ska gå fria.]

Jesus hånas och misshandlas

(Matt 27:27-31; Joh 19:2-3)

16 Soldaterna förde in honom på gården [innergården], alltså i residenset (pretoriet), och samlade hela bataljonen (kohort) [som bestod av 600 soldater, se Apg 10] omkring honom. 17 De klädde honom i purpur [en röd soldatkappa fick bli en ironisk bild på en purpurfärgad kunglig mantel, se Matt 27:28]. Sedan vred (flätade) de ihop en krans (krona) av törne och satte den på honom, 18 och började hälsa honom: ”Länge leve judarnas konung!” [Man härmade hälsningen ”Länge leve Caesar, konungen”.] 19 Gång på gång slog de honom i huvudet med en käpp samtidigt som de spottade på honom. De föll ner på sina knän och hyllade honom. 20 När de hade hånat honom tog de av manteln och satte på honom hans egna kläder.

På väg till Golgata

[Den lodräta stolpen var permanent fastsatt vid avrättningsplatsen, som ofta låg på en höjd strax utanför staden. Den dömde fick själv bära tvärslån som vägde 40-50 kg dit. Enligt romersk lag kunde statsanställda tvinga vem som helst att bära bagage och utrustning en romersk mil, vilket motsvarar 1,5 km, se även Matt 5:41. Simon, som var född i staden Kyrene i Nordafrika, var på väg in i staden. I stället tvingades han vända för att bära Jesu tvärslå ut till Golgata.]

De förde ut Jesus [utanför staden] för att korsfästa honom. 21 Simon från Kyrene [stad i Nordafrika], Alexanders och Rufus far, var på väg in [till Jerusalem] från landet (fälten). Honom tvingade de [enligt romersk lag] att bära Jesu kors [tvärslån].

[Simon är ett typiskt judiskt namn, vilket antyder att han var en jude som kommit till Jerusalem för att fira påskhögtiden. Uttrycket att han kom från landet, gr. agros, har ibland tolkats som att han har arbetat på fälten. Det är dock inte troligt. Enligt judiska sabbatslagar var det förbjudet att ens inspektera fälten på sabbaten. Händelsen sker också före nio på morgonen, långt innan arbetsdagens slut, se vers 25. Samma uttryck används om Emmausvandrarna för att beskriva att de lämnat staden och var ”på väg ut på landet”, se Mark 16:12.

Att Simons söner nämns vid namn, är antagligen för att de är kända för Markusevangeliets läsare. I Romarbrevet hälsar Paulus speciellt till just Rufus och hans mor, se Rom 16:13. Om det är samme Rufus, tillhörde Simons familj senare församlingen i Rom.]

22 De förde Jesus till Golgata, [ett arameiskt ord] som översatt betyder huvudskalleplatsen. [Namnet kan ha uppkommit för att platsen såg ut som en skalle, eller för att det fanns många kranier där från tidigare avrättningar och korsfästelser.] 23 De räckte honom vin blandat med myrra [för att lindra lidandet], men han tog inte emot det. 24 De korsfäste honom och delade hans kläder mellan sig genom att kasta lott om dem.

Korsfästelsen

(Matt 27:33-44; Luk 23:27-43; Joh 19:18-24)

25 Det var vid tredje timmen (klockan nio på morgonen) som de korsfäste honom. 26 På anslaget med anklagelsen mot honom stod det:

”Judarnas konung”.

[De fyra evangelieförfattarna nämner alla att det stod ”judarnas konung” på skylten. De väljer dock att ta med olika delar av de inledande orden. Detta är ingen motsägelse, i stället ger de tillsammans den fulla bilden. Troligtvis hade skylten följande text: ”Detta är Jesus från Nasaret, judarnas konung”, vilket är summan av Matt 27:37, Luk 23:38 och Joh 19:19. Texten var skriven på hebreiska, latin och grekiska. De hebreiska begynnelsebokstäverna bildar tetragrammet JHVH, se Joh 19:20-22.]

27 Tillsammans med honom korsfäste de två rånare, en på hans högra sida och den andre på hans vänstra. 29 De som passerade hånade (smädade) honom och medan de skakade på huvudet sa de: ”Jaha, du som skulle bryta ned templet och bygga upp det på tre dagar! 30 Rädda (fräls) dig själv och kom ner från korset!” 31 På samma sätt talade också översteprästerna tillsammans med de skriftlärda när de förlöjligade (skämtade om) honom sinsemellan och sa: ”Han räddade (frälste) andra, men sig själv kan han inte rädda! 32 Låt den Smorde (Messias, Kristus), Israels Kung nu komma ner från korset, så vi får se och tro på honom!” Även de som var korsfästa tillsammans med honom hånade (förolämpade, skymfade) honom.

Jesu död

(Matt 27:45-56; Luk 23:44-49; Joh 19:28-30)

33 Vid sjätte timmen (mitt på dagen) kom ett mörker över hela landet som varade [i tre timmar] fram till den nionde timmen (tretiden på eftermiddagen). 34 Vid nionde timmen (klockan tre) ropade Jesus med hög röst [och citerade Ps 22:1 på arameiska, men med vissa hebreiska drag]:

”Eloi, Eloi, lema sabaktani?” Det betyder:

”Min Gud, min Gud, varför har du övergivit mig?”

35 Några av dem som stod bredvid hörde detta och sa: ”Lyssna, han ropar på Elia.” [Det var en vanlig judisk trosuppfattning att profeten Elia kunde komma och rädda en rättfärdig man i nöd.] 36 Men en av dem [kanske den romerska officeren som nämns i vers 39] sprang fram och fyllde en svamp med surt vin [billigt vin som slavar och soldater drack] och satte den på en stav och gav honom att dricka och sa [till folkskaran]: ”Vänta (låt honom vara), låt oss se om Elia kommer och tar ner honom.”

37 Men Jesus ropade med hög röst och gav upp andan. 38 Då revs (delades) förlåten i det inre templet i två delar, uppifrån och ända ner.

[Förlåten avskilde den allra heligaste delen av templet. Att det revs itu uppifrån betonar att det var Gud som öppnade vägen för människan att ha gemenskap med honom. Enligt tidig judisk tradition, som i vissa delar kan ha överdrifter, bestod den av två tjocka tyg vävda i ett stycke, upphängda en halvmeter från varandra. Varje draperi var 18 meter högt, nio meter brett och ett par centimeter tjockt och det krävdes 300 präster för att lyfta det.]

39 När officeren [som förde befälet vid avrättningen] som stod mitt emot honom såg hur han gav upp andan sa han: ”Denne man måste ha varit Guds Son!”

40 Där var också några kvinnor som på avstånd noga studerade vad som skedde. Bland dem var

Maria från [staden] Magdala [vid Gennesarets västra sida som Jesus befriat från sju demoner, se Luk 8:2],

Maria, mor till den yngre Jakob och Joses [kanske Jesu mor, se Mark 6:3, eller Klopas fru, se Joh 19:25]

och Salome [mor till lärjungarna Jakob och Johannes, gift med Sebedeus, se Matt 27:56].

41 De hade följt Jesus medan han var i Galileen och tjänat (understött) honom. Där [vid korset] fanns också många andra kvinnor som hade följt med honom upp till Jerusalem.

[Dessa kvinnor blev ögonvittnen till flera stora händelser i Jesu liv, hans död, se vers 40-41, begravning, se vers 47 och uppståndelsen, se Mark 16:1. Dessa tre kvinnor, tillsammans med andra från Galileen, var i Jerusalem för att betjäna honom.]

Jesus begravs

(Matt 27:57-61; Luk 23:50-56; Joh 19:38-42)

[Den judiska veckosabbaten börjar vid solnedgången på fredagskvällen. Kvällen delades upp i två delar där den första tidiga kvällen infaller mellan tre och sex på eftermiddagen innan den nya dagen börjar. Den andra kvällen infaller efter solnedgången vid sextiden.]

42 Det höll redan på att bli tidig kväll [klockan var omkring fyra på eftermiddagen]. Eftersom det var förberedelsedag, alltså dagen före sabbaten [vecko- eller höghelig sabbat], 43 kom Josef från Arimatea dit, en högt ansedd rådsherre [medlem av Stora rådet, Sanhedrin] som även han väntade på Guds rike. Han tog mod till sig och gick in till Pilatus och bad att få Jesu kropp. 44 Pilatus blev förvånad över att Jesus redan var död [det var vanligt att den som var korsfäst hängde 2-3 dagar på korset innan han dog]. Han kallade till sig officeren (centurion som förde befälet vid Golgata) och frågade honom om det var länge sedan Jesus hade dött. 45 När han fått det bekräftat av officeren [att Jesus var död] överlät han den döda kroppen till Josef. 46 Josef köpte ett linnetyg, tog ner honom och svepte honom i linnetyget och lade honom i en grav som var uthuggen i klippan. Sedan rullade han en sten för ingången till graven. 47 Maria från Magdala och Maria, Joses mor, såg var han blev lagd.

15:e – 16:e nisan (torsdag kväll – lördag eftermiddag)

[Jesus vilar i graven. År 30 e.Kr. är det två sabbater efter varandra. Den första dagen i det osyrade brödets högtid 15:e nisan är en höghelig sabbat. Den följs av veckosabbaten 16:e nisan som varar från fredag kväll till lördag eftermiddag, se Matt 28:1.]

16

17:e nisan (lördag kväll – söndag eftermiddag)

[Det är nu den 16:e nisan enligt den judiska almanackan.]

1 När sabbaten [veckosabbaten] var över [efter solnedgången på lördagskvällen] köpte Maria från Magdala och Maria, Jakobs mor, och Salome välluktande kryddor, så att de kunde gå och smörja honom.

[Efter solnedgången öppnade affärerna några timmar. År 30 e.Kr. sträcker sig den 17:e nisan från lördag kväll till söndag eftermiddag. Det är också den tredje dagen i det osyrade brödets högtid och detta år sammanfaller dagen också med förstlingsfruktens högtid, bikkurim, se 3 Mos 23:9-14. Det finns två traditioner för offren kring denna högtid. Enligt fariséerna skulle förstlingsoffret ske på kvällen (när dagen inleds), medan saddukéerna ansåg att det var på morgonen. Eftersom de sistnämnda var i majoritet i Sanhedrin så skedde viftoffret troligen tidigt på söndagsmorgonen. Tänk om samtidigt som en kärve viftades i templet som ett förstlingsoffer spreds nyheten om att Jesus var uppstånden, se 1 Kor 15:20. Bibeln redogör ju inte exakt för när Jesus uppstår, bara att graven är tom vid gryningen på den första veckodagen, söndagen, se vers 2 och 6.]

Jesus är uppstånden

(Matt 28:1-8; Luk 24:1-12; Joh 20:1-18)

2 Mycket tidigt på morgonen på veckans första dag (söndag), kom de till graven, redan vid soluppgången. [De startade antagligen redan när det var mörkt från Betania, ca tre kilometer utanför Jerusalem.] 3 De sa gång på gång till varandra (deras huvudsakliga samtalsämne under vandringen var): ”Vem ska rulla undan stenen från ingången till graven åt oss?”

4 När de tittade upp såg de att stenen, som var mycket stor, redan var bortrullad. 5 När de kom in i graven såg de en ung man sitta där på högra sidan, klädd i en vit lång klädnad, och de blev helt förvånade.

6 Han sa till dem: ”Var inte rädda! Jesus som ni söker, Jesus från Nasaret, som var korsfäst, har uppstått. Han är inte här. Se, här är platsen där de lade honom! 7 Men gå och säg till hans lärjungar och [särskilt] Petrus: ’Jesus går före er till Galileen, där ska ni få se honom, precis som han har sagt till er.’ ”

[Petrus hade förnekat Jesus och avsagt sig lärjungaskapet, se Mark 14:72. Nu får han en särskild hälsning och uppmuntran att få möta den uppståndne Jesus.]

8 När de gått ut, flydde de bort från graven, för både bävan och förvåning hade kommit över dem. De sa ingenting till någon, för de var rädda.

[Markus avslutar sitt evangelium på samma sätt som han börjar det – snabbt och kortfattat. Det sker också på ett ödmjukt sätt: några kvinnor får vara med i det största miraklet när Jesus har uppstått, och får gå med himmelskt budskap till lärjungarna, vilket gör dem till de första som predikar uppståndelsen!]

Avslutning – Jesus visar sig

(Matt 28:9-10; Joh 20:11-18)

[Den längre avslutningen (vers 9-20) finns med i senare manuskript, men inte i de tidigaste. Stilen skiljer sig jämfört med det övriga evangeliet, men innehållet är inte obibliskt och innehåller material från de andra evangelierna och Apostlagärningarna.]

9 Tidigt på första dagen av veckan [söndag], efter att han uppstått, visade han sig för Maria från Magdala, från vilken han hade drivit ut sju demoner. 10 Hon gick ut och berättade det för dem som hade varit med honom, medan de sörjde och grät. 11 När de hörde att han levde och att hon hade sett honom, trodde de inte på det.

Jesus visar sig för två lärjungar

(Luk 24:13-35)

12 Efter detta [på samma dag, se Luk 24:13] visade han sig i en annan skepnad (annorlunda yttre form) för två av dem som var på väg ut på landet [till Emmaus, elva kilometer utanför Jerusalem]. 13 De kom tillbaka [till Jerusalem] och berättade för de andra, men de trodde inte på dem.

Jesus visar sig för de elva lärjungarna

(Matt 28:16-20; Luk 24:44-49; Apg 1:6-8)

14 Efter detta visade han sig också för de elva medan de låg till bords, och han tillrättavisade dem skarpt för deras otro och hårda hjärtan, eftersom de vägrat tro på dem som sett honom uppstånden. 15 Och han sa till dem: När ni [sedan] går ut i hela världen [går in överallt – in i varenda strukturerad ordning och varje sammansatt system], predika (förkunna) [då] evangeliet (de goda nyheterna; det glada budskapet) [om försoning och frälsning] för hela skapelsen [för allt skapat, inrättat, ordnat och etablerat]. 16 Den som tror och blir döpt är frälst (trygg, hel, bevarad, helad, försörjd, befriad, och har evigt liv), medan den som inte tror blir dömd.

17 Dessa tecken ska troget följa (alltid vara närvarande) dem som ständigt tror (litar på, lutar sig emot mig): I mitt namn ska de kasta ut demoner, de ska tala nya (helt nya, bättre) språk (tungor), 18 och de ska plocka upp (lyfta undan) ormar [bokstavligt ormar, eller bild av djävulen]. Om de dricker något dödligt, ska det inte skada dem, och när de lägger händerna på de sjuka (de som är helt utan styrka, svaga) ska dessa bli friska.

Jesus far upp till himlen

(Luk 24:50-53; Apg 1:9-11)

19 Därefter, sedan Herren Jesus hade talat till dem [de elva lärjungarna], blev han upplyft till himlen och satte sig på Guds högra sida. 20 De gick ut och predikade överallt (på alla platser), och Herren verkade (arbetade) tillsammans med dem och bekräftade ordet genom de mirakler (tecken, under) som följde dem.

[ Markusevangeliets slut

De tolv sista verserna i Markusevangeliet brukar kallas den längre avslutningen av Markusevangeliet. Det finns även ett kortare slut i en annan uppsättning av manuskript, och även varianter med både det korta och det långa slutet. Det kortare slutet lyder:

”Och de berättade kortfattat för dem som fanns kring Petrus, om allt de hade blivit befallda. Genom detta sände Jesus själv ut, från öst till väst, den heliga och oförgängliga förkunnelsen om den eviga frälsningen. Amen.”

De äldsta och bästa manuskripten (Kodex Vaticanus och Sinaiticus) från 300-talet har Mark 16:8 som sista vers. I ett manuskript (Vatican MS) finns dock ett mellanrum mellan vers 8 och Lukasevangeliet, som om skrivaren väntade på mer material. Justinus Martyren tar med verserna i Diatessaron (skriven 160-175 e.Kr.) och Irenaeus (ca 170 e.Kr.) refererar till dem. Lite senare skriver Eusebius (260-339 e.Kr.) och Jerome (340-420 e.Kr.) uttryckligen att verserna saknas i de texter de hade tillgång till.

Den vanligaste förklaringen är att de längre sluten tillkom på 100-talet av någon som velat göra en sammanställning av uppståndelseberättelserna i de andra evangelierna. Innehållet i dessa verser bygger på material från de andra evangelierna och Apostlagärningarna.]

Lukas

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Lukas

Inledning

Introduktion: Lukas var en välutbildad läkare, se Kol 4:14. Han träffade aldrig Jesus, men gjorde efterforskningar som resulterade i Lukasevangeliet. Stort fokus läggs på hur evangeliet är till för alla folk, inte bara judarna. Lukas är också noga att använda sig av principen ”varannan damernas”. Genomgående när han berättar om helanden, liknelser och händelser växlar huvudpersonen mellan en man och en kvinna. Ett effektivt litterärt skrivsätt som betonar att Jesus inte gör skillnad mellan män och kvinnor.

Några exempel:

• En man och Petrus svärmor botas, se Luk 4:33-40

• En officers tjänare och en änkas son botas, se Luk 7:1-15

• Jairus och en kvinna kommer till Jesus, se Luk 8:40-56

• En krokryggig kvinna och en man med vatten i kroppen botas, se Luk 13:10-13; 14:1-4

• Liknelse med en man som sår och en kvinna som bakar, se Luk 13:19, 21

• Liknelse där en man har 100 får och en kvinna 10 mynt, se Luk 15:4-10

• Liknelse där en änka och två män ber, se Luk 18:1-14.

Detta är det längsta av de fyra evangelierna och det enda som också har en uppföljare, Apostlagärningarna, som handlar om den första församlingen.

Genre: Evangelium.

Skrivet: Omkring 58–64 e.Kr. Boken skrevs före Apostlagärningarna som är skriven tidigast kring Paulus frigivning 62 e.Kr., se Apg 28:30.

Tidsperiod: Omkring 6 f.Kr. – 30/33 e.Kr.. Jesu födelse fram till hans död och uppståndelse.

Författare: Enligt tidig tradition Lukas.

Han reste tillsammans med Paulus på flera av hans missionsresor. I Apg 16:10 börjar en sektion där han skriver ”vi”, vilket indikerar att Lukas är med. Det är troligt att Lukas var bosatt i Filippi eftersom stycket mellan Apg 17 och 20:15 inte längre är i ”vi-form”. Lukas kan ha varit en icke-jude, se Kol 4:11-14; i så fall är han den enda hedning som finns med bland Bibelns författare.

1

Evangelistens förord

1 Det är ett välkänt faktum att många redan har skildrat (skrivit om) de stora händelser som har ägt rum ibland oss, 2 precis som det har berättats för oss av dem som från början [av Jesu tjänst] var ögonvittnen och blev Ordets tjänare. 3 Efter att grundligt ha satt mig in i allt ända från början, har jag beslutat mig för att på ett detaljerat och strukturerat sätt skriva ner det för dig, högt ärade Theofilos [som betyder ”den som älskar Gud” eller ”älskad av Gud”], 4 så att du kan få fullständig visshet i (känna dig säker, inte behöva tvivla på) det som du blivit undervisad [genom muntlig tradition].

[Lukas vill vara tydlig med att han inte kommer att lansera några nya idéer, utan bara sammanställa och klargöra vad andra redan skrivit och den muntliga tradition som fanns om Jesus. En av källorna var troligen Markusevangeliet och kanske även Matteusevangeliet. Lukas uttrycker sin tacksamhet för det som redan skrivits, men ser ett behov att på nytt redogöra om Jesu liv för att hjälpa Theofilos och sina hednakristna vänner att förstå evangeliet. Dessa första fyra verser är en enda lång väl strukturerad mening i grekiskan.]

Johannes Döparen och Jesu barndom (1:5-2:52)

Ett äldre par får barn på ett mirakulöst sätt!

5 Under kung Herodes regeringstid i Judeen fanns det i Avias prästavdelning en präst vid namn Sakarias. Hans hustru var av Arons ätt och hette Elisabet.

[Kung David delade in prästerna i 24 avdelningar, där Avias släkt var en av dem, se 1 Krön 24:10; Neh 12:17. På Jesu tid fanns det närmare 20 000 präster som tjänstgjorde i templet. Varje avdelning utförde tempelsysslorna under en veckas tid, fem gånger under året. Tre av dessa tillfällen var under de stora högtiderna då alla präster tjänstgjorde tillsammans.]

6 Sakarias och Elisabet var båda rättfärdiga inför Gud och levde oklanderligt efter alla Herrens bud och föreskrifter. 7 Men de hade inga barn eftersom Elisabet var ofruktsam, och båda var till åren.

8 En gång när turen kom till Sakarias avdelning och han fullgjorde sin prästtjänst inför Gud 9 hände sig vid den sedvanliga lottningen att han fick uppdraget att gå in i Herrens tempel och tända rökelsen.

[Rökelsen rengjordes och tändes två gånger per dag. Inför morgon och kväll skedde fyra lottningar där prästerna tilldelades olika uppdrag. Den tredje lotten, att tända rökelsealtaret, var ett hedersamt uppdrag som en präst bara blev tilldelad en gång under sin livstid. Under en av de två veckor på året då Sakarias avdelning har hand om offren, blir han nu den som ska gå in i det heliga och utföra denna syssla.]

10 Allt folket stod utanför och bad vid timmen för rökoffret. 11 Då visade sig för honom en Herrens ängel som stod till höger om rökelsealtaret. [Att det är den högra sidan indikerar att det är ett positivt budskap om favör, se Matt 25:33. Mest troligt är att ängeln stod på den högra sidan sett från insidan, alltså mellan rökelsealtaret och den sjuarmade ljusstaken, se Heb 9:1-5.] 12 Sakarias blev mycket oroad vid denna syn och fruktan föll över honom. 13 Men ängeln sa:

”Var inte rädd, Sakarias,

för din bön har blivit hörd.

Din hustru Elisabet ska föda en son åt dig,

och du ska ge honom namnet Johannes.

[Det svenska namnet Johannes kommer från det hebreiska Jochanan, som i sin tur är en kortform av Jehochanan. Namnet är sammansatt av Guds namn (hebr. Jahveh) och ordet för nåd (hebr. chanan). Betydelsen är Gud har förbarmat sig eller Herren är nådig.]

14 Du ska bli innerligt glad, ja,

och många ska jubla i glädje över hans födelse,

15 för han ska bli stor inför Herren.

Han ska inte dricka vin och starka drycker,

och redan i moderlivet ska han bli fylld av den helige Ande.

16 Många av Israels söner (barn) ska han vända om till Herren, deras Gud.

17 Han ska gå framför Herren i Elias ande och kraft för att

’vända fädernas hjärtan till barnen’ [Mal 3:1; 4:5]

och de olydiga till de rättfärdigas insikt (förstånd),

så att Herren får ett förberett folk.”

18 Sakarias sa till ängeln: ”Hur kan jag vara säker på detta? Jag är ju gammal, och min hustru är till åren kommen.” 19 Ängeln svarade honom och sa: ”Jag är Gabriel. Jag står inför Gud (i hans närvaro). [Det är hans uppdrag!] Jag har blivit sänd att berätta för dig detta glada budskap. 20 Se, du ska bli tyst, oförmögen att tala ända fram till den dag då detta sker, därför att du inte trodde mina ord [som är Guds ord], som ska gå i uppfyllelse [oavsett din tro eller otro] när tiden är inne.”

[Ängelns namn, Gabriel, betyder gudsman eller Guds krigare. Han var sänd 600 år tidigare till Daniel, se Dan 8:16. Sex månader senare, efter besöket hos Sakarias, blir han sänd till Maria, se Luk 1:26. Sakarias bad om ett tecken i vers 18 och han får ett tecken som förhindrar honom från att tala otro, se även Hes 3:26 där stumhet kan vara ett tecken.]

21 Folket stod och väntade på Sakarias och undrade varför han dröjde inne i templet. [Folket hade slutat att be och börjat oroa sig för vad som hänt. Enligt Talmud (en judisk skrift som sammanfattar och kommenterar Gamla testamentet) skulle prästen bara vara en kort stund inne i det heliga.] 22 När han [till sist] kom ut kunde han inte tala med dem.

[Han förväntades tala ut den aronitiska välsignelsen över folket, se 4 Mos 6:24-26. I stället gestikulerar och nickar Sakarias där på trappan för att förklara att han varit med om något speciellt.]

De förstod att han hade haft en syn i templet. Han tecknade gång på gång åt dem, och han förblev stum. 23 När tiden för hans tjänstgöring var över [efter sabbaten som avslutade hans veckotjänstgöring] begav han sig hem. [Sakarias och Elisabet bodde på landet någonstans i Judeen, se vers 39. Väl hemma måste han ha skrivit och förklarat vad som skett i templet.]

24 Efter en tid blev hans hustru Elisabet gravid, och i fem månader höll hon sig i avskildhet (dold). Hon sa till sig själv: 25 ”Detta har Herren låtit ske med mig. Nu har han tänkt på mig och befriat mig från min skam bland människor.”

[Utifrån ängelns budskap förstod de att deras son skulle ha ett viktigt gudomligt uppdrag, se vers 15, något som behövde förberedas i bön och avskildhet.]

Ängelns budskap till Maria

26 Då Elisabet var i sjätte månaden blev ängeln Gabriel sänd av Gud till staden Nasaret i Galileen, 27 till en jungfru som var trolovad med en man som hette Josef, av Davids ätt. Jungfruns namn var Maria. [Det är troligt att Maria är någonstans mellan fjorton och arton år när detta sker. Hon var judinna, hennes hebreiska namn var Mirjam.]

28 Han kom in och sa till henne: ”Gläd dig, du benådade (som blivit utvald, fått Guds välvilja och favör över ditt liv). Herren är med dig.” 29 Men hon blev förskräckt vid hans ord och undrade (funderade fram och tillbaka på) vad denna hälsning kunde betyda.

30 Ängeln sa till henne: ”Var inte rädd, Maria, du har fått nåd (favör – gr. charis) hos Gud. 31 Se, du ska bli gravid (gr. sullambano) [Lukas använder en medicinsk term, bli befruktad i moderlivet] och föda (frambringa; föda fram – gr. tikto) en son, och du ska ge honom namnet Jesus.

32 Han ska bli stor (mäktig, viktig),

kallas den Högstes son.

Herren Gud ska ge honom

hans förfader Davids tron.

33 Han ska regera som Konung över Jakobs hus [Israel] i evig tid (genom tidsåldrarna),

det ska aldrig bli något slut på hans kungarike.”

34 Då sa Maria till ängeln: ”Hur ska detta hända, eftersom jag inte känt (haft en sexuell relation med) någon man?”

35 Ängeln svarade och sa till henne: ”Den helige Ande ska komma över dig, och den Högstes kraft ska överskugga dig (vila över dig som ett moln, gammaltestamentlig bild av Guds närvaro). Därför ska det heliga (avskilda, speciella) barnet kallas Guds Son. 36 Se, din släkting Elisabet [kanske kusin] väntar barn trots sin höga ålder. Hon som man har kallat den barnlösa är nu gravid i sjätte månaden. 37 För ingenting är omöjligt för (nära intill – gr. para) Gud.” [Ordagrant: för inget kommer att vara kraftlöst/impotent i närheten av varje Guds ord/löfte (gr. rhema). Inget ord som Gud uttalar är utan kraft! Samma uttryck finns i 1 Mos 18:14 riktat till Abraham angående Sarah.]

38 Då sa Maria: ”Se, jag är Herrens tjänarinna, låt detta hända mig enligt dina ord.” Sedan lämnade ängeln henne.

Maria och Elisabet

39 Några dagar senare begav sig Maria i väg och skyndade (med entusiasm) till en stad i bergsbygden i Juda.

[Bergsbygden i Juda sträcker sig i nordsydlig riktning från Jerusalem ner mot Hebron. Resan från Nasaret till detta område tar tre till fyra dagar till fots. Sakarias var präst i templet, men eftersom man bara tjänstgjorde fem veckor per år var det inte nödvändigt att bo i Jerusalem, så många präster bodde i t.ex. Jeriko eller Hebron. Enligt kristen tradition från 500-talet är platsen Ein Kerem, sju kilometer väster om Jerusalem.]

40 Maria gick in i Sakarias hus och hälsade (saluterade, välsignade) Elisabet. [En dåtida hälsning var inte bara några ord och en gest, utan var en ceremoni där den yngre på ett vördnadsfullt sätt hälsade den äldre.] 41 När Elisabet hörde Marias hälsning sparkade barnet till i hennes moderliv, och Elisabet blev uppfylld av den helige Ande. [Profetian i Luk 1:15 går i uppfyllelse.] 42 Hon ropade ut med hög röst (ett emotionellt utrop) och sa [sedan, när hon samlat sig]:

”Du [Maria] är välsignad (lycklig, avundsvärd) framför alla andra kvinnor [du har fått ett unikt privilegium],

och välsignat är det barn du bär inom dig.

43 Men vem är jag (hur har jag förtjänat denna ära),

att min Herres mor kommer till mig?

44 Se, på en gång när mina öron hörde ljudet av din hälsning,

sparkade barnet till av jublande glädje i mitt moderliv.

45 Salig (lycklig, välsignad) är hon som litade på (trodde) att det skulle gå i fullbordan,

det som sagts henne genom Herren.” [Det som förmedlats genom ängeln Gabriel, se vers 26, 30-33.]

Marias lovsång – upphöj Herren

[Maria brister ut i lovsång. Det första ordet i grekiskan är verbet upphöjer (gr. megaluno). Det sätter tonen för hela sången. Den latinska översättningen har samma ordföljd, och därför har detta stycke kommit att kallas Magnificat, från det latinska ordet för upphöjer. Maria var redan vid ung ålder välbekant med Skrifterna och hela lovsången andas bibelcitat. Det finns många likheter med Hannas lovsång då Gud gett henne en son, se 1 Sam 2:1-10. Lovsången är uppbyggd som en psaltarpsalm, vilket även gäller Sakarias och Simeons lovsånger, se Luk 1:68-79; 2:29-32.]

46 Då sa Maria:

”Min själ upphöjer Herren [jag lovsjunger och talar ständigt om Herrens storhet],

47 och min ande jublade (hoppade av glädje) över (på grund av) Gud, min Frälsare (Räddare, Befriare)!

[Ps 103:1-2; Ps 35:9; Hab 3:18]

48 För han har sett (beaktat) sin tjänarinnas låga status (ödmjukhet). [1 Sam 1:11; Ps 136:23]

Se, från denna stund ska alla släkten (generation efter generation)

kalla mig välsignad (glad, lycklig). [1 Mos 30:13; Ps 138:6]

49 För den Mäktige har gjort stora ting (fantastiska saker) för mig [Ps 71:19; 126:2, 3],

och heligt (avskilt) är hans namn. [Ps 111:9]

50 Hans barmhärtighet (kärlek mot dem som lider) är över dem

som fruktar honom från släkte till släkte. [Ps 103:17]

[Maria börjar personligt och prisar Gud för vad han gjort för henne, se vers 48-50. Den andra delen är profetisk och ser fram mot vad sonen ska göra för Israel. Det är inte ovanligt att psalmer är strukturerade på detta sätt, se Ps 15; 69; 128; 130; 131.]

51 Han har utfört mäktiga kraftgärningar med sin arm [Ps 98:1; 118:15].

Han har förskingrat dem som har högmodiga tankar i sina hjärtan.

52 Han har störtat ned dynastier (mäktiga ledare – gr. dunastes) från deras troner,

och upphöjt dem av låg rang.

53 Han har mättat de hungriga (behövande) med sina goda gåvor [Ps 107:9],

och skickat i väg de rika tomhänta. [Luk 6:20-26]

54 Han har tagit sig an (hjälpt och tagit ställning för) sin tjänare Israel [Jes 41:8],

han har kommit ihåg sin barmhärtighet (nåd).

55 Han talade till våra fäder (har gett löftet),

till Abraham och hans barn (säd, avkomlingar) för evigt (till tidsåldern).”

[Maria hade förstått att Jesus var Herrens Smorde som skulle uppfylla löftet som Gud gett Abraham, se 1 Mos 17:19; 22:16-18; Luk 2:26.]

56 Maria stannade hos henne i ungefär tre månader [tills Johannes Döparen var född], och återvände sedan hem. [Den judiska seden var att modern inte gjorde något annat än att vila under de tre första månaderna av graviditeten.]

Johannes Döparens födelse

57 Nu var tiden inne för Elisabet att föda, och hon födde en son. 58 Hennes grannar och släktingar gladde sig med henne när de fick höra att Herren hade visat henne stor barmhärtighet [ärat och överöst sin kärlek till henne].

[Omskärelsen av judiska pojkar är ett tecken på Guds eviga förbund med Abraham, se 1 Mos 17:10-12. Ceremonin kallas brit mila och utförs på den åttonde dagen efter födseln, även om det är en sabbat. Hebreiska ordet för omskärelse är mila och förbund heter brit. Samtidigt fick barnet också sitt namn. Under ceremonin citeras första delen av Ps 65:5.]

59 På åttonde dagen kom man för att omskära spädbarnet, de ville kalla honom Sakarias efter hans far. 60 Men hans mor svarade: ”Nej, han ska heta Johannes.” [Det namn som ängeln sagt till Sakarias att hans son skulle ha, se vers 13.]

61 Då sa de till henne: ”Men ingen av era släktingar har det namnet.” 62 Så med tecken frågade de hans far vad han ville att barnet skulle heta.

63 Han frågade efter en skrivtavla och skrev: ”Johannes [hebr. Jochanan] är hans namn.” Alla blev förvånade (chockade). 64 På en gång öppnades Sakarias mun, och hans tunga löstes. Han började tala, och prisade (tackade, lovade) Gud.

65 Alla deras grannar fylldes med fruktan, och överallt i Judeens bergsbygd talade man om detta som hade hänt. 66 Alla som hörde det tog det till hjärtat och sa: ”Vad ska det bli av detta barn?” För Herrens hand var verkligen med honom. 67 Nu när hans far Sakarias blev fylld av den helige Ande profeterade han och sa: [Tidigare hade barnet och hans hustru Elisabet blivit fyllda av Anden, se vers 15 och 41. Det är inte otroligt att Sakarias sjunger ut följande strofer. Vers 68-75 är en enda lång mening i grekiskan.]

68 ”Välsignad (prisad, upphöjd) är Herren, Israels Gud,

för han har kommit (besökt) och återlöst (befriat) sitt folk.

69 Han har rest upp en mäktig Frälsare åt oss,

i sin tjänare Davids hus (släkt).[’Mäktig Frälsare’ är ordagrant ’frälsningens horn’. Hornet på en vild oxe är en metafor för militär styrka och seger.]

70 Precis som han lovat genom sina heliga profeter,

för länge sedan (tidigare tidsåldrar),

71 för att vi skulle få frälsning från våra fiender,

och från alla dem som hatar oss.

[Han har rest upp Frälsaren för att]

72 Han ville visa barmhärtighet (nåd, trofast kärlek) mot våra fäder

och minnas sitt heliga förbund,

73 den ed han gav vår fader Abraham [1 Mos 22:16-18]:

74 att vi frälsta ur våra fienders hand,

skulle få tjäna honom utan rädsla,

75 i helighet och rättfärdighet

inför honom under alla våra dagar.

76 Och du, lilla barn [min älskade Johannes], ska kallas den Högstes profet,

för du ska gå före Herren och förbereda vägar för honom [Mal 3:1],

77 och ge kunskap om frälsning till hans folk,

genom deras synders förlåtelse. [Jer 31:34]

78 Detta ska ske tack vare vår Guds innerliga barmhärtighet (nåd),

ett ljus från höjden ska gå upp över oss [en metafor för Messias, se Mal 4:2],

79 för att stråla över dem som sitter i mörker och dödsskugga [Jes 9:2],

och leda våra fötter in på fridens väg. [Jes 59:8]”

80 Barnet växte och blev stark i anden. Han vistades i öknarna (de obebodda trakterna) till den dag då han skulle träda fram för Israel. [Då han började sin offentliga tjänst och kallades Johannes Döparen.]

2

Jesu födelse

(Matt 1:18-25)

1 Vid den tiden beslutade Caesar (kejsar) Augustus att hela världen [Romarriket] skulle registrera sig för att betala skatt. 2 Detta var den första skattskrivningen [av totalt två] som hölls när Quirinius verkade som ståthållare (ett verb: agera som ledare och administratör – gr. hegemoneuo) över Syrien.

[I kejsar Augustus egen självbiografi, den s.k. ”Res Gestae Divi Augusti”, som han lät nedteckna vid 76 års ålder, nämns tre stora skattskrivningar i kapitel 8. Den första skedde 28 f.Kr., den andra 8 f.Kr. och den tredje inleddes 14 e.Kr. samma år som han dog. Romerska medborgare räknades vart femte år, medan varje provins hade sina egna fastställda intervaller för census. I Syrien/Judeen ägde de rum vart fjortonde år.

Quirinius var född 45 f.Kr. i Rom. Han gjorde karriär inom armén och 15 f.Kr. utsåg Augustus honom som prokonsul över Kreta och Kyrene. Sedan han återvänt till Rom 12 f.Kr. fick han nya krigsuppdrag i Syrien 11-7 f.Kr. Eftersom ståthållaren i Syrien, Saturninus, dör vid den här tiden, och det dröjer innan Varus tillträder, är det inte otroligt att Quirinius då fick ansvara för skattskrivningen. Det var hans första skattskrivning. Han förrättade senare en andra skattskrivning år 6 e.Kr. då han på nytt återvände till Syrien.

Vår västerländska tideräkning utvecklades av munken Dionysius Exiguus i Rom år 525 e.Kr., innan dess hade man räknat tiden utifrån större händelser eller olika regenter. Det visade sig dock att han misstog sig med några år vad gäller Anno Domini som betyder ”Herrens år” på latin. I dag menar de flesta forskare att Jesu födelse inträffade någon gång mellan 8 och 4 f.Kr.]

3 Alla gav sig av [färdades, genomkorsade landet] för att skattskriva sig, var och en till sin egen stad [där deras familjeregister fanns]. 4 Josef gick då också upp från Galileen, [ut] från Nasarets stad till Davids stad, som kallas Betlehem, i Judeen – detta då han var av Davids hus och släkt (familj – gr. patria). 5 Han kom för att skattskriva sig tillsammans med Maria, sin trolovade, som var synligt gravid (”stor med barn” – gr. egkuos).

[Detta är enda gången ordet egkuos används. Grundordet har att göra med ”vågor” och betecknar hur havandeskapet är synligt, dvs. efter vecka 16 (4 månader) eller mer. Namnet ”Davids stad” syftar ofta på Jerusalem, som var den stad David intog, se 2 Sam 5:6-7, men används även om Betlehem, eftersom det var hans födelseort, se 1 Sam 17:12. Betlehem betyder ordagrant ”brödhuset”. Det är ingen slump att Jesus som är ”livets bröd”, se Joh 6:48, föds i Betlehem som det profeterats om, se Mika 5:2; Matt 2:5-6. Betlehem ligger strax söder om Jerusalem – staden som man alltid går ”upp” till, oavsett vilket väderstreck man kommer ifrån, se t.ex. Ps 122:1-2.]

6 Medan de var där [på plats i Betlehem, antagligen hemma hos Josefs släktingar] var det dags för henne att föda (frambringa; föda fram – gr. tikto). 7 Hon födde sin förstfödde son och lindade honom med remsor av linnetyg [som man brukade göra för att skydda och stadga spädbarnets armar och ben], och lade honom i en krubba, för det fanns inte plats för dem i gästrummet (härbärget).

[Här används inte ordet för ett kommersiellt värdshus som i liknelsen om den barmhärtige samariern, se Luk 10:34. I stället används ett mer allmänt ord för rum. Det syftar troligen på det gästrum som var vanligt i dåtida hus. Samma ord används också för salen på övre våningen där Jesus äter den sista måltiden, se Luk 22:11. Det skulle ha varit en förolämpning mot hela Josefs släkt om de tagit in på ett värdshus när de hade släkt i staden. Eftersom många är i Betlehem på grund av skattskrivningen verkar detta gästrum vara upptaget av en annan familj, så Maria och Josef bor antagligen i familjens vardagsrum. I anslutning till detta rum var det vanligt att det fanns ett stall där man tog in sina djur under natten, se 5 Mos 22:2. Kanske är det i en krubba i den delen av rummet den nyfödde Jesus läggs.]

En händelse som berör alla

8 I samma område övernattade några herdar på fälten och vaktade [i skift] över sin hjord. 9 Då stod en Herrens ängel framför dem, och Herrens härlighet strålade (lyste, gnistrade) runt dem. De blev fruktansvärt rädda, 10 men ängeln sa till dem:

”Var inte rädda! Se, jag har goda nyheter om en stor glädje som gäller hela folket. 11 För i dag [nu denna natt] har en Frälsare (en Befriare) blivit född åt er i Davids stad [Betlehem, se vers 4], han [som] är den Smorde (Messias, Kristus), Herren.

[Frälsare, gr. Soter, kommer från verbet sozo som beskriver en som räddar, helar och befriar. Titeln används första gången i Luk 1:47, och då om Herren. Här beskrivs hur Jesus har egenskaper som bara tillhör Gud.]

12 Detta ska vara tecknet för er [det sätt som ni känner igen honom på]: Ni ska finna ett nyfött barn (gr. brephos) [jfr Matt 2:11], som har lindats i tygremsor [av linne] och ligger i en krubba.”

13 Plötsligt var en stor armé av himmelska stridsänglar där tillsammans med ängeln, och de prisade (lovade) Gud och sa:

14 ”Ära i höjden [i de högsta himlarna]

åt Gud

och på jorden frid (fullständig harmoni),

bland (inom) människor – hans välbehag (goda vilja; syfte, glädje).”

[Strukturellt hör orden ära/frid, höjden/jorden och Gud/människa ihop och bildar ett kiastiskt mönster där Gud står i centrum och binder samman himmel och jord. I NT avser det grekiska ordet doxa (ära) den härlighet som Fadern och Sonen har i all sin prakt och storslagenhet och som änglarna utsända på himmelskt uppdrag återspeglar, se vers 9. Ordagrant i grekiskan står ”Gud i de högsta” dvs. i himlarna, precis som Jesus lärde oss att be: ”Vår Fader som är i himlarna”, se Matt 6:9.]

15 När så änglarna farit ifrån dem [tillbaka] till himlen, sa herdarna till varandra: ”Låt oss nu [på en gång] gå över [ända] bort till Betlehem och se det (det ord – gr. rhema) som Herren har låtit oss få veta!” 16 Så de skyndade i väg och fann Maria och Josef och det nyfödda barnet som låg i krubban. 17 När de hade sett det berättade de vad som hade sagts till dem [av ängeln] om detta barn, 18 och alla som hörde det förundrades (häpnade) över vad herdarna berättade för dem. 19 Men Maria höll allt detta inom sig och begrundade det i sitt hjärta (funderade över allt som hänt) [jämförde det som sagts av herdarna med det budskap som ängeln Gabriel gett tidigare]. 20 Herdarna vände tillbaka [till fåren] och ärade och prisade Gud för allt de hade hört och sett, för allt var precis som det sagts till dem.

Omskärelse och namngivning

21 När åtta dagar hade gått och han skulle omskäras, fick han namnet Jesus, det som ängeln hade gett honom innan han blev till i moderlivet.

[Namngivningen var en del av den judiska ceremonin då en pojke omskars. Det skedde hemma hos familjen. Fler detaljer beskrivs när Johannes Döparen gick igenom samma ritual, se Luk 1:59-66. Namnet Jesus härstammar från namnet Josua, som på hebreiska är sammansatt av två ord. Den första delen är Jahveh som är Guds namn, och den sista Hosea som betyder ”en som räddar, frälser”. Namnet Jesus betyder bokstavligen ”Gud är frälsning”.]

Jesus bärs fram i templet

[Efter födseln är kvinnan oren i sju dagar, följt av en reningstid på flera veckor i hemmet, se 3 Mos 12:2-8. Det svenska ordet ”oren” har en negativ klang, men ordet används i den judiska traditionen även positivt om Torah-rullen. Händerna på den som rör vid den ”orenas”. Betydelsen är alltså att den är så helig att den inte får vidröras. För en nybliven mor handlar orenheten och den långa reningstiden om att ge kvinnan tid att återhämta sig. Det är en tid för vila och ro.]

22 När tiden kom för deras rening enligt Mose undervisning [40 dagar efter födseln för en pojke, se 3 Mos 12:4] tog de Jesus till Jerusalem [7 km norr om Betlehem] för att bära fram honom inför Herren – 23 som det står skrivet (och förblir skrivet) i Herrens undervisning (Moseböckerna – gr. nomos):

Varje förstfödd son som öppnar moderlivet

ska vara helgad åt Herren. [2 Mos 13:2]

[Principen att helga det första gällde grödor, djur och människor. Det var en ständig påminnelse om att allt tillhör Herren och att varje god gåva kommer från honom. Budet iakttogs en månad efter födseln, se 4 Mos 8:16. Fadern överlämnade sin son till en präst i templet och fick honom tillbaka mot en föreskriven symbolisk summa på fem silvermynt. Ceremonin som kallas Pidjon haben, hebreiska för ”friköpandet av sonen”, praktiseras ännu i dag av ortodoxa judar. En förstfödd från en prästsläkt – kohen – omfattas inte av budet. Det är därför inget nämns om detta kring Johannes födelse, se Luk 1:57-64.

Det finns också en djupare mening i detta bud. Den förstfödde sonen representerar hela folket, och när han helgades åt Herren påminde det om Guds kallelse till hela folket. Gud kallar Israel sin förstfödde son, se 2 Mos 4:22-23.]

24 Och [de kom också dit] för att offra enligt vad som är sagt i Herrens undervisning:

Ett par turturduvor eller två unga duvor. [3 Mos 12:8, en fattig familjs offer.]

[Två duvor offrades för Marias rening. Detta skulle ske 40 dagar efter födseln, se 3 Mos 12:2-8. Vers 8, som Lukas delvis citerar, inleds med ”Om hon inte har råd att offra ett årsgammalt lamm, ska hon ta två turturduvor eller två andra duvor.” Josef och Maria var med andra ord fattiga, se Luk 1:48. De vise männen hade ännu inte kommit med sina gåvor, se Matt 2:1-17. I ett större perspektiv offras alltså inget lamm för Jesus. I stället blir han Guds Lamm som offras för världens synd, se Joh 1:29.]

[Josef och Maria var noga med att följa Mose undervisning, se Luk 2:22, 23, 24; Matt 1:19. Gr. nomos som är ett brett ord som betyder lära, norm eller lag används fem gånger i detta kapitel. I den grekiska översättningen av GT, Septuaginta, används det för att översätta Torah (som betyder undervisning). Lukas anger två olika ritualer som båda skedde i templet. Följde de traditionen tog Josef med sig Jesus den 31:a dagen för Pidjon haben (återlösningen). Tio dagar senare gick familjen tillsammans till templet för att offra de två duvorna för Marias rening. Det är vid det tillfället mötet med Symeon och Hanna sker, se vers 25-38.

En annan tolkning är att Jesus helgas för tjänst i templet eftersom betalningen av de fem silvermynten inte nämns. Det kan i så fall ge en förklaring på varför Jesus vill stanna kvar där som tolvåring, se Luk 2:49. I Lukas skildring finns flera paralleller med berättelsen om Hanna som lämnar Samuel i templet, se 1 Sam 1:28.]

Symeon ser Jesus

25 I Jerusalem levde en man som hette Symeon. Han var rättfärdig och gudfruktig och väntade på Israels befrielse (tröst). Den helige Ande var över honom, 26 och det hade uppenbarats för honom av den helige Ande att han inte skulle se döden förrän han hade sett Herrens Smorde. [Ordagrant ”Herrens Kristus”, där Kristus är den grekiska översättningen av hebreiskans Messias som betyder smord.] 27 Ledd av Anden kom han till templet. När föräldrarna bar in barnet Jesus för att göra med honom som var sed enligt undervisningen, 28 tog Symeon honom i sina armar och lovprisade Gud och sa:

29 ”Härskare, nu låter du din tjänare gå bort i frid,

i enlighet med ditt ord (som du har lovat).

30 För mina ögon har sett din frälsning

31 som du har berett inför alla folks åsyn,

32 ett ljus till uppenbarelse för hedningarna

och till härlighet för ditt folk Israel.”

[På ett tydligt sätt illustrerar den gamle juden Symeon den frälsning Gud har berett åt sitt folk, se Joh 4:22. Jesus läggs bokstavligen i det judiska folkets famn när Symeon tar honom i sina armar, se vers 28.]

33 Hans far och mor förundrades (de blev förvånade och överraskade) över vad som talades om honom. 34 Symeon välsignade dem och sa till hans mor Maria:

”Se, detta barn är satt till fall och upprättelse för många i Israel

och till ett tecken som väcker motstånd (som blir motsagt).

35 Detta för att det ska uppenbaras

vad många människor tänker i sina hjärtan.

Också genom din själ ska det gå ett svärd.”

[Guds ord är som ett svärd, se Heb 4:12. Den sista delen handlar om den smärta Maria också kommer att gå igenom när Jesus ska dö på korset.]

Hanna ser Jesus

36 Där fanns även en profetissa, Hannah, Fanuels dotter, av Ashers stam. Hon var mycket gammal. Hon hade levt sju år med sin man efter sitt giftermål 37 och sedan varit änka i åttiofyra år. [Åttiofyra år kan antingen syfta på hennes nuvarande ålder eller tiden som änka, och då är hon över hundra år gammal. Oavsett stämmer beskrivningen i versen innan att hon var ”mycket gammal”.] Hon lämnade aldrig templet utan tillbad dag och natt med fastor och böner. [Hon tillbringade mycket tid i bön och fasta i kvinnornas förgård, var alltid med på den dagliga bönen klockan nio, tolv och tre, men även kvällsbönen, se Ps 134:1-2.] 38 Just i den stunden kom hon in och tackade Gud och talade om honom [Jesus] för alla som väntade på Jerusalems återlösning (lösepenning).

[Symeons lovsång och Hannas vittnesbörd ramas in med frasen att de väntade på Israels befrielse och Jerusalems återlösning, se vers 25 och 38. Ordet för återlösa användes just för lösepenningen för människor, se 3 Mos 25:48, och kan vara en koppling till Pidjon haben, se vers 23. Genom den friköpte förstfödde sonen kommer befrielsen!]

Tillbaka till Nasaret

39 När Josef och Maria hade fullgjort allt i enlighet med Herrens undervisning, återvände de till sin hemstad Nasaret i Galileen. 40 Pojken växte och blev stark i anden, fylld med visdom, och Guds nåd (favör, välsignelse, välbehag, glädje) var över honom.

[Kronologin kring Jesu första år utifrån Lukas och Matteus redogörelser:

- Jesus föds i Betlehem, se Luk 2:6.

- Den 8:e dagen – omskärelse och namngivning i hemmet, se Luk 2:21.

- Den 31:a dagen – Pidjon haben, återlösning av den förstfödde i templet, se Luk 2:22-23.

- Den 40:e dagen – Marias rening i templet, se Luk 2:22-23.

- De vise männens besök, se Matt 2:1-12.

- Flykten till Egypten, se Matt 2:13-15.

- Tillbaka till Nasaret i Galileen, se Matt 2:19-23.

Det är troligt att Josef och Maria är bosatta i Betlehem fram till de vise männens besök och flykten till Egypten.]

Jesus i templet

[Enlig Moses undervisning skulle varje manlig israelit fira de tre stora judiska högtiderna påsk, pingst och lövhyddohögtiden i Jerusalem, se 5 Mos 16:16. Kvinnor, äldre män, handikappade och barn under tolv år var undantagna, men många fromma kvinnor följde frivilligt med männen till dessa högtider. Detta är troligen Jesu första pilgrimsresa till Jerusalem.]

41 Hans föräldrar gick till Jerusalem varje år vid påskhögtiden (pesach). 42 När Jesus var tolv år gick de [Jesu familj tillsammans med släktingar och vänner från Nasaret] upp till högtiden som de brukade göra. 43 När högtidsdagarna var slut och de begav sig hem [troligen redan efter de tre första dagarna i påskhögtiden som var de största], stannade pojken Jesus kvar i Jerusalem [för att fortsätta lyssna på undervisningen de dagar som återstod av påskhögtiden]. Hans föräldrar visste inte det, 44 de trodde han var med i resesällskapet [de antog detta eftersom det brukade vara så]. De gick en hel dag, sedan började de leta efter honom överallt bland släktingar och bekanta.

[Kvinnorna och barnen under tolv år gick ofta före i en grupp, sedan kom männen och anslöt vid lägerplatsen. Eftersom Jesus just blivit tolv år antog de båda att han var i den andra gruppen.]

45 När de inte hittade honom återvände de till Jerusalem [nästa dag] och sökte efter honom överallt längs med vägen. 46 Efter tre dagar [första dagen tillbaka i Jerusalem] hittade de honom i tempelområdet [där medlemmar från Stora rådet, Sanhedrin, undervisade på sabbater och festivaler, så det var antagligen den sjätte dagen på påskhögtiden]. Där satt han mitt bland lärarna och lyssnade och ställde frågor. 47 Alla som lyssnade på honom förbluffades (tappade fattningen och förvånades gång på gång) över hans förstånd (intelligens, förmåga att dra slutsatser) och hans svar.

48 När de [Josef och Maria] såg honom blev de helt förvånade (bestörta, halvt från vettet). Hans mor sa till honom: ”Mitt barn (ordet för barn fokuserar på att man tillhör familjen), varför har du behandlat oss så här? Ser du inte hur din far och jag har plågats (pinats, gått igenom helveteskval) när vi letat efter dig överallt.”

49 Då sa Jesus till dem: ”Varför behövde ni leta efter mig? Visste ni inte att jag måste vara i min Faders hus (måste vara helt överlåten och upptagen av att göra min Faders gärningar).” 50 Men de förstod inte vad han sa till dem.

51 Sedan följde han med dem ner till Nasaret, och han fortsatte att lyda (underordna sig) dem. Hans mor bevarade (skyddade) allt detta i sitt hjärta. 52 Jesus fortsatte att växa i visdom och ålder (mentalt och fysiskt) och i nåd (favör, välbehag) inför Gud och människor (andligt och socialt).

3

Förberedelse för Jesu tjänst

Johannes Döparen

(Matt 3:1-6; Mark 1:2-6; Joh 1:19-23)

[Det normala sättet att ange tid i antiken var att utgå från kungars regeringsår. Vår västerländska tideräkning utvecklades först på 500-talet e.Kr., se Luk 2:2.]

1 Det var nu Caesar (kejsar) Tiberius 15:e regeringsår.

[Tiberius var romersk kejsare 14-37 e.Kr. Han utsågs dock till medregent till kejsar Augustus några år tidigare, omkring 12 e.Kr. Troligtvis räknar Lukas från 19 augusti 14 e.Kr. då Augustus dog, men det kan vara två till tre år tidigare eller från nästa nyår. Eftersom det finns flera olika kalendrar med olika nyår är det svårt att exakt säga vilket år detta motsvarar. Femton år in på Tiberius styre, då Johannes träder fram och strax därefter Jesus, bör vara omkring 28 e.Kr. plus eller minus något år.]

[Samtidig med kejsaren i Rom verkade följande lokala ledare:]

Pontius Pilatus var ståthållare (ett verb: agerade som ledare och administratör – gr. hegemoneuo) i Judeen [regerade 26-36 e.Kr.],

Herodes [Antipas] var landsfurste (tetrark) i Galileen [son till Herodes den store, regerade 4 f.Kr.-39 e.Kr.],

hans bror Filippus var landsfurste (tetrark) i Itureen och Trakonitis [son till Herodes den store, regerade norr om Galileen 4 f.Kr.-34 e.Kr.],

Lysanias var landsfurste (tetrark) i Abilene [Lite är känt om detta mindre område i norr kring staden Abilene, två mil nordväst om Damaskus.]

2 och Hannas och Kaifas var överstepräster [i templet i Jerusalem].

[Efter en detaljerad skildring av det romerska styret beskrivs nu det religiösa ledarskapet i Jerusalem. Hannas var överstepräst 6-15 e.Kr. Han avsattes av romarna och hans svärson Kaifas fick positionen 18-36 e.Kr. Även om Kaifas hade titeln, fortsatte dock Hannas att fungera som inofficiell överstepräst bland judarna, se Joh 18:13-24.]

Då kom Guds ord till Sakarias son Johannes [Döparen] i öknen. 3 Han gick runt i hela regionen vid [floden] Jordan. Där predikade han omvändelsedopet (ett yttre dop som bevis på ett förnyat tänkesätt och ett förändrat hjärta) som leder till syndernas förlåtelse (befrielse, avskrivning, också en medicinsk term för att en plåga släpper och man blir frisk).

[Det grekiska ordet för dop är baptizo som betyder ”att doppa ned i”. Det är skillnad mellan Johannes omvändelsedop och troendedopet i Herren Jesu namn, se Apg 19:3. Johannes dop var förberedande och handlade om omvändelse från sin synd, inte nödvändigtvis bekännelse på Jesus som Herre. Troendedopet får sin fullständiga betydelse först efter Jesu uppståndelse, se Matt 28:19. I dopet identifierar sig den troende i Jesu död, begravning och återuppståndelse, se Rom 6:4-8. I dopet finns självklart också aspekten av omvändelse och sinnesändring, men också löftet om Hjälparen den helige Ande som ger kraften att leva det nya livet, se Apg 2:38; Matt 3:11.]

4 Det står ju skrivet i profeten Jesajas bok [Jes 40:3-5]:

”Rösten från en som ropar i öknen (ödemarken):

Förbered vägen för Herren,

gör hans upptrampade stigar raka.

5 Varje dal (ravin) ska fyllas,

varje berg och höjd ska sänkas.

Det som är krokigt (snedvridet) ska rätas,

och ojämna vägar jämnas.

6 Alla människor (allt kött) ska se (förstå)

Guds frälsning (befrielse) [härlighet].”

[Ett av Lukasevangeliets särdrag är att det betonar hur frälsningen är till för alla människor. Det perspektivet syns även i citatet från Jesaja. Till skillnad från Matteus och Markus som bara citerar Jes 40:3, se Matt 3:3; Mark 1:3, tar Lukas även med den sista delen av Jes 40:5 där det står att ”allt kött” ska få se Guds frälsning. Lukas följer den grekiska översättningen av GT, Septuaginta. I den versen översätts det hebreiska ordet kavod, som beskriver ”Herrens härlighet” och hans närvaro, med ”Guds frälsning”.]

Johannes predikar omvändelse

(Matt 3:7-12; Mark 1:7-8; Joh 1:24-28)

7 Johannes sa nu till folkskarorna [saddukéerna och fariséerna, se Matt 3:7] som kom i en stadig ström [från byar och städer] för att bli döpta av honom: ”Ni giftormsyngel, vem har i hemlighet intalat er att ni kan undfly den kommande straffdomen [Guds vrede mot synden]? 8 Bär (producera) därför [sådana] frukter som tillhör (är värdiga; överensstämmer med) omvändelsen (det förändrade tänkesättet) [Apg 26:20]. Och börja inte säga inom (till) er själva [sätt inte i gång att försvara er genom att tänka]: ’Vi har Abraham till far.’ För jag säger er att av dessa stenar kan Gud uppväcka (resa upp) barn åt Abraham. 9 Yxan är redan satt till roten på träden. Varje träd som inte bär god frukt huggs ner och kastas i elden.”

Hur ska man bära frukt?

10 [Man frågar nu hur man ska leva det nya livet. Johannes ger olika svar beroende på vad de olika grupperna behöver omvända sig ifrån. Saddukéerna måste bli generösa, tullindrivarna ärliga, och soldaterna mildare och nöjda med vad de har.]

Folkskarorna frågade honom gång på gång: ”Vad ska vi då göra?” 11 Han svarade dem [den första gruppen av folkskarorna, saddukéer och fariséer] och sa: ”Den som har två tunikor (långt skjortliknande underklädesplagg), han ska dela med den som inte har någon, och den som har mat ska göra likadant.” [Välbärgade personer bar två tunikor närmast kroppen.]

12 Också tullindrivare (publikaner) kom för att bli döpta, och de sa till honom: ”Lärare (gr. didaskalos), vad ska vi göra?” 13 Han svarade: ”Ta inte ut mer [skatt, tull] än vad som är fastställt [av de romerska myndigheterna].”

[Indrivningen av tullar och skatter från Roms provinser arrenderades ut till privatpersoner vid den här tiden. Dessa kallades ”publicanus”, och därifrån kommer det svenska ordet ”publikan”. Det var inte ovanligt att dessa tog ut extra avgifter som hamnade i den egna fickan, se Luk 19:8. Det tillsammans med att de allierat sig med ockupationsmakten gjorde att de hade dåligt rykte och var illa omtyckta av folket.]

14 Också de som var (tjänstgjorde som) soldater frågade honom: ”Vad ska vi göra?” Han svarade: ”Tvinga inte till er pengar från någon med våld (ordagrant ’skaka någon’) eller genom falska anklagelser. Var nöjda med er lön.”

En förväntan på den kommande Messias

15 Folket var fyllt av förväntan och alla resonerade i sina hjärtan (hade en inre dialog, vägde argument för och emot) om Johannes kanske kunde vara den Smorde (Messias, Kristus). 16 Men Johannes svarade dem alla: ”Jag döper er med vatten, men det kommer en som är större (mäktigare, starkare) än jag, och jag är inte ens värdig att knyta upp remmarna på hans sandaler. Han ska döpa er med den helige Ande och med eld. 17 Han har sin kastskovel i handen för att rensa (rengöra) sin tröskplats och samla in vetet i sin loge, men agnarna ska han bränna upp i en eld som inte kan släckas.”

18 På många olika sätt uppmanade (inbjöd) han folket när han förkunnade de glada nyheterna (evangeliet) för dem. 19 Men tetrarken Herodes, som upprepade gånger blivit tillrättavisad av Johannes för sitt förhållande med sin brors hustru Herodias och för allt ont som han gjort, 20 spärrade in Johannes [Döparen] i fängelse, och lade även denna onda handling till allt ont han redan gjort.

[Johannes Döparen var troligtvis fängslad i fästningen Machaerus på östra sidan av Döda havet. Enligt Joh 3:22-23; 4:1-2 överlappade Jesus och Johannes Döparens tjänst under en period. Lukas som gör en strukturerad redogörelse, se Luk 1:3, väljer att nämna om fängslandet här trots att det sker efter vers 22 rent kronologiskt. Lukas avslutar berättelsen om Johannes Döparen här för att kunna gå vidare och fokusera på berättelsen om Jesus i nästa stycke.]

Jesus döps

(Matt 3:13-17; Mark 1:9-11; Joh 1:32-34)

21 När nu allt folket döptes (gr. baptizo), lät också Jesus döpa sig, och när han bad öppnade sig himlen 22 och den helige Ande sänkte sig ner över honom i form av en duva, och från himlen hördes en röst: ”Du är min Son – min Älskade! Du är min stora glädje (i dig har jag stort behag).”

Jesu släkttavla

(1 Mos 5:1-32; 11:10-26; Rut 4:18-22; 1 Krön 1:1-4, 24-27, 34; 2:1-15; Matt 1:1-17)

[Lukas skildrar ofta händelser från Marias perspektiv. Han beskriver änglabesöket i Nasaret, hennes lovsång och resan till Elisabet. Det grekiska ordet huios, som används före varje namn i släktträdet nedan, är ett generellt ord för släktskap som kan översättas: son, barnbarn eller svärson. Det andra namnet i släkttavlan, Eli, kan alltså vara Josefs far eller hans svärfar. Att den grekiska bestämda genitivformen tou finns framför alla namn utom Josefs namn kan antyda att han bara nämns eftersom han är gift med Maria. Släktträdet har 77 namn som kan delas in i elva grupper med sju namn i varje. Förutom den bokstavliga betydelsen kan det finnas en djupare mening i namn. Betydelsen av de tio sista namnen från Adam till Noa bildar en mening som talar profetiskt om Jesus! Det är viktigt att betona att ordsymbolik inte är någon exakt vetenskap, se Upp 7:4-8 för mer info.]

23 Jesus var omkring trettio år när han började sin tjänst [I 4 Mos 4:47 är det föreskrivet att en präst ska vara 30 år när han går in i tjänst.]

Man menade (den allmänna uppfattningen var) att han var son till Josef,

svärson till Eli [Marias far],

24 son till Mattat,

son till Levi,

son till Melki,

son till Jannaj,

son till Josef,

25 son till Mattatias,

son till Amos,

son till Nahum,

son till Hesli,

son till Naggaj,

26 son till Mahat,

son till Mattatias,

son till Shemein,

son till Josek,

son till Joda,

27 son till Johanan,

son till Resa,

son till Serubbabel,

son till Shealtiel,

[Exilen i Babylon]

son till Ner,

28 son till Melki,

son till Addi,

son till Kosam,

son till Elmadam,

son till Er,

29 son till Josua,

son till Elieser,

son till Jorim,

son till Mattat,

son till Levi,

30 son till Symeon,

son till Juda,

son till Josef,

son till Jonam,

son till Eljakim,

31 son till Melea,

son till Menna,

son till Mattata,

son till Natan,

son till David,

32 son till Jishaj,

son till Oved,

son till Boas,

son till Salma,

son till Nachshon,

33 son till Amminadav,

son till Admin,

son till Arni,

son till Hesron,

son till Peres,

son till Juda,

34 son till Jakob,

son till Isak,

son till Abraham,

son till Terach (Tera),

son till Nachor,

35 son till Serug,

son till Regu,

son till Peleg,

son till Eber,

son till Shelach,

36 son till Kenan,

son till Arpakshad,

son till Sem,

son till Noa,

son till Lemek,

37 son till Methusalem (Metushelach),

son till Henok,

son till Jared (Jered),

son till Mahalalel,

son till Kenan,

38 son till Enos (Enosh),

son till Set,

son till Adam,

son till Gud.

4

Jesus prövas av djävulen

(Matt 4:1-11; Mark 1:12-13)

1 Sedan återvände Jesus, uppfylld (och ledd) av den helige Ande, från [floden] Jordan och fördes av Anden omkring i öknen (ödemarken) 2 under 40 dagar. Där frestades han (hans karaktär prövades ständigt) av djävulen. Under dessa dagar åt han inget [på liknande sätt som Mose och Elia också fastat, se 2 Mos 34:28; 1 Kung 19:8], och när de [de 40 fastedagarna] var över blev han hungrig.

1) Förvandla stenar till bröd

3 Då sa djävulen till honom: ”Om du är Guds Son, befall då att den här stenen blir till ett bröd (mat).” [Om stenar kunde bli Abrahams barn (Luk 3:8) eller ge israeliterna vatten i öknen (2 Mos 17:1-7), då skulle de också kunna bli till bröd och mätta Jesu hunger. När den förste Adam prövades handlade det också om att äta (1 Mos 3:1-7). Djävulen frestar Jesus att använda sin förmåga till sitt eget behov, se även Luk 23:35-39. I Matt 4:3 är stenar och bröd i plural.]

4 Men Jesus svarade:

”Det står skrivet [5 Mos 8:3]: Människan ska inte bara leva av bröd.”

[Matt 4:4 har med det fullständiga citatet att människan inte bara ska leva av bröd, utan av varje ord som kommer från Guds mun.]

2) Tillbe mig

[Ordningen i Lukas uppräkning skiljer sig från Matteus och han skiftar plats mellan den andra och tredje frestelsen. Genom att lägga händelsen i Jerusalem sist, betonar Lukas staden Jerusalem som har en central plats i hans två böcker. Det är sannolikt att Matteus ordning är den kronologiska eftersom beskrivningen och konjunktionerna är mer precisa. Han använder det grekiska tote som anger tid, medan Lukas använder det grekiska kai som inte indikerar någon tidsmässig ordning.]

5 Djävulen förde honom upp [på ett högt berg, se Matt 4:8] och under ett ögonblick visade han honom alla riken i världen. [Det var som om han reste runt jorden och fick se alla världens riken i en syn, och kanske främst det stora Romarriket som var den dominerande världsmakten då.] 6 Och djävulen sa till honom: ”Jag ska ge dig all denna makt (auktoritet) och härlighet, för den har lagts i mina händer och jag kan ge den åt vem jag vill. 7 Om du tillber mig [bara en gång] ska allt detta bli ditt.” [Djävulen erbjuder en genväg, utan döden och lidandet på korset, till att bli den Messias som ska regera på jorden.]

8 Då sa Jesus till honom:

”Det står skrivet [5 Mos 6:13]: Du ska tillbe Herren din Gud, bara (endast – gr. monos) honom ska du tjäna (dyrka).”

3) Kasta dig ner från templet

9 Han [Djävulen] förde honom till Jerusalem och ställde honom på den högsta platsen på templet [kan syfta på tempelbyggnaden eller hela tempelområdet] och sa till honom: ”Om du är Guds Son, så kasta dig ner härifrån, 10 det står ju skrivet [Ps 91:11-12]: Han ska ge sina änglar befallning om att bevara (skydda) dig. 11 och de ska lyfta upp dig på sina händer så att din fot inte stöter emot någon sten.”

12 Jesus svarade och sa till honom:

”Det är sagt [Skriften säger i 5 Mos 6:16]: Du ska inte pröva (fresta) Herren din Gud.”

13 När djävulen hade prövat honom på alla sätt lämnade han honom [temporärt] till en annan mer läglig tid.

Tillbaka till Galileen

(Matt 4:12-17; Mark 1:14-15)

14 Jesus återvände i Andens kraft till Galileen och ryktet om honom spred sig i hela den regionen. 15 Han undervisade i deras [det judiska folkets] synagogor och blev prisad av alla.

Jesus i Nasarets synagoga

(Matt 13:54-58; Mark 6:1-6)

16 Jesus kom till Nasaret där han hade vuxit upp. [Nasaret är en mindre bergsby, 30 km sydväst om Kapernaum.] På sabbaten (lördagen) gick han till synagogan som han brukade göra.

[Det lilla samhället uppskattas ha haft endast omkring 400 invånare. Enligt traditionen läste sju av de närvarande i synagogan från Moseböckerna. De stod upp och läste åtminstone tre verser var utifrån en bibelstudieplan som gjorde att man läste hela Torah under ett år. Sedan kallades någon fram för att läsa från profeterna; ofta tillfrågades någon som var på besök att göra detta. Den som läst från profeterna satte sig sedan framför de församlade och gjorde några utläggningar om den nyss lästa texten.]

Jesus stod upp för att läsa [texten från profeterna], 17 och man räckte honom [skriftrullen för] Jesaja bok. Han rullade fram bokrullen och hittade det ställe [i slutet på Jesaja, Jes 61:1-2] där det står skrivet:

18 ”Herrens Ande är över mig, för han har smort mig

att predika (proklamera) det glada budskapet (evangeliet) för de fattiga.

[Ordet evangelium betyder ’glädjebud’ eller ’segerbudskap’. Ordet användes i den romerska världen om det glada budskapet kurirerna från fronten kom och läste upp i Rom efter stora segrar. Vissa manuskript har även med frasen ”förbinda dem som har ett förkrossat hjärta”.]

Han har sänt mig på ett uppdrag att proklamera (ropa ut) frihet

för de fångna (tillfångatagna och bortförda) och syn till de blinda.

Att befria (sända ut i frihet – gr. apostello)

dem som är förtryckta (ordagrant: ’slagna i spillror’, de som är under bördor, lever i misär).

19 Att predika (förkunna, öppet berätta om) ett nådens år [jubelår] från Herren.” [Ett år då Guds frälsning, nåd och favör överflödar, se 3 Mos 25:8-17.]

[Jesus avslutar läsningen abrupt (efter den första av tre strofer i Jes 61:2) och tar inte med: ”och en Guds dag av hämnd”. Detta måste väckt förundran, men orsakade även så småningom ilska, se vers 28. Åhörarna där i Nasaret hade säkert önskat att Jesus skulle läst dessa ord om hämnd, lagt ut texten och proklamerat dom över romarna och de hedningar som ockuperat deras land. Istället ger han två exempel på hedningar, under de stora profeterna Elia och Elishas tid, som Gud visat nåd, se vers 25-27. När Jesus kommer tillbaka till jorden den andra gången är det för att fullborda den sista delen av denna profetia i Jesaja. Då kommer han döma, ge glädje istället för sorg, högtidskläder för fest istället för aska och sorg, osv., se Jes 61:2-11; 5 Mos 32:35; Rom 12:19; 2 Thess 1:6-10.]

20 Sedan rullade han ihop bokrullen och gav tillbaka den till tjänaren [som ansvarade för Skrifterna] och satte sig ner. Alla i synagogan följde Jesus med sina blickar (tittade spänt på honom). 21 Då började han tala och sa till dem: ”I dag [2 Kor 6:2] har detta skriftställe gått i uppfyllelse inför era öron [medan ni hörde det läsas, och är nu uppfyllt].” 22 Alla vittnade om vad de hört Jesus säga (talade väl om honom, bekräftade vad de hört Jesus säga och göra), och de förvånades över de nådefulla (glädjefyllda, positiva) ord som kom från hans mun. [Nådefulla ord kan även översättas ”orden om nåd”, vilket passar in i vad Jesus just läst i vers 18-19.] De sa [också] gång på gång: ”Är inte detta Josefs son?”

[Frågan förutsätter ett positivt svar. Utifrån Jesu respons i följande verser förstår vi att lokalbefolkningen var skeptiska. Jesus hade visserligen talat vackert och imponerande, men kunde en enkel ortsbo som de kände göra sådana anspråk? Detta var deras verkliga fråga, se även Matt 13:55-56.]

23 Då sa han till dem: ”Helt säkert (utan tvekan) kommer ni citera detta ordspråk mot mig: ’Läkare bota dig själv,’ och säga: ’Vi har hört vad du gjorde i Kapernaum [den stad i Galileen där Jesus bodde och verkade], gör det också nu här i din hemstad [här i Nasaret]!’ ”

24 Sedan sa [tillade] han: ”Sannerligen (Amen), säger jag er, ingen profet blir väl mottagen (respekterad) i sin hemstad (sitt eget land). [Jesus ger nu två exempel från Gamla testamentet där de stora profeterna Elia och Elisha betjänar hedningar och inte sina egna landsmän, israeliterna.]

25 [Exempel 1 – Elia och änkan i Sarefat, se 1 Kung 17:8-24:]

Det jag säger är sant, det fanns många änkor i [hans hemland] Israel på Elias tid, när himlen inte gav regn på tre och ett halvt år och det blev svår hungersnöd i hela landet. 26 Ändå sändes Elia inte till någon av dem utan till en änka i [den lilla byn] Sarefat i [vid Medelhavskusten i det hedniska land där huvudorten var] Sidon.

27 [Exempel 2 – Elisha (Elisa) och den spetälske Naaman, se 2 Kung 5:1-14:]

Det fanns många spetälska i Israel på profeten Elishas tid, och trots det blev ingen av dem botad, bara syriern Naaman.”

28 När de i synagogan hörde detta [berättelserna om att Gud också sökte hedningarna] fylldes de alla av ilska. 29 [Samlingen avbröts abrupt och på ett vanvördigt sätt.] De rusade upp och drev ut honom ur staden och förde honom fram till branten av det berg som staden var byggd på. De hade tänkt knuffa ner honom där, 30 men han gick rakt igenom folkhopen och fortsatte sin väg.

Jesus undervisar med makt

(Mark 1:21-28)

[Det har nu gått en vecka sedan den förra sabbaten i Nasaret. Vandringen från den högt belägna bergsbyn Nasaret ner till Kapernaum vid Galileiska sjön tar två till tre dagar. Jesus fortsätter sin vana att besöka synagogan på sabbaten, och han blir erbjuden att lägga ut texten.]

31 Han kom ned till Kapernaum, en stad i Galileen.

Han fortsatte att undervisa folket på sabbaten. 32 De häpnade (blev helt överväldigade och förvånade) över hans undervisning, för hans ord hade auktoritet (makt). [Det var vanligt att man tog upp en problemställning, för att sedan citera vad andra tidigare rabbiner sagt, men Jesus talade med en egen auktoritet och sanning som fick folket att häpna.] 33 I synagogan fanns en man som var besatt av en oren demonisk ande, och han skrek högt: 34 ”Sluta (låt oss vara)! Vad har du med oss att göra, Jesus från Nasaret? Har du kommit för att förgöra oss? Jag vet vem du är, Guds helige.” 35 Men Jesus förbjöd honom (gav en sträng tillsägelse): ”Var tyst! Kom ut ur honom!” Demonen kastade omkull mannen mitt ibland dem och for ut ur honom utan att skada honom. 36 Alla förundrades (blev helt mållösa, stela av en förundran som gränsade till rädsla) och frågade varandra: ”Vad är det med hans ord? Med makt och myndighet befaller han de orena andarna, och de far ut.” 37 Ryktet om honom spred sig överallt i trakten.

Petrus svärmor och andra sjuka botas

(Matt 8:14-16; Mark 1:29-34)

[I Kapernaum bodde Petrus, hans fru, hans svärmor och hans bror Andreas, se Matt 8:14. Jesus bodde också här under sin verksamma tid i Galileen. Simon Petrus var gift och Paulus nämner att Petrus hustru följde med på hans senare resor, se 1 Kor 9:5.]

38 Jesus stod upp [lämnade stolen där han suttit och undervisat] och gick in i Simons [Petrus] hus. Simons svärmor låg i hög feber (febertoppar), och de bad honom om hjälp för hennes skull.

[Beskrivningen med höga febertoppar (gr. puretos megas) stämmer bra in på symtomen för malaria. Som läkare (Kol 4:14) är Lukas noga med att ge utförliga beskrivningar av sjukdomar (Matteus och Markus skriver inte ”hög feber”, utan bara ”feber”, se Matt 8:14; Mark 1:30). Fiskebyn Kapernaum, med dess närhet till stillastående vatten, var en plats där denna pest kunde smitta via myggor. Arkeologiska analyser av benrester från gravar i området påvisar effekterna av denna typ av infektioner. Även fynd av amuletter med inskriptioner för att skydda sig mot dessa febersjukdomar, bekräftar att sjukdomen var fruktad vid den här tiden.]

39 Han gick fram och böjde sig över henne och talade strängt till febern, och den lämnade henne. Genast steg hon upp och betjänade dem [började servera sabbatsmåltiden som var förberedd sedan dagen innan].

40 Vid solnedgången [när sabbaten var över] kom alla till honom med dem som led av olika sjukdomar. Han lade händerna på var och en och botade dem. 41 Från många for det också ut demoner, som skrek: ”Du är [den Smorde – gr. Christos] Guds Son.” Han förbjöd dem (gav dem en sträng tillsägelse) och tillät dem inte att tala, eftersom de visste att han var den Smorde (Messias, Kristus). [Jesus vill inte bli hyllad på detta sätt.]

Jesus predikar i fler städer

(Matt 4:23-25; Mark 1:35-38)

42 Tidigt nästa morgon (under den sista nattväkten – mellan klockan tre och sex på söndagsmorgonen), gick han därifrån, bort till en enslig plats. Folket började söka efter honom och kom ända dit där han var, och de försökte hindra honom från att lämna dem. 43 Men han sa till dem: ”Jag måste förkunna evangeliet (de goda nyheterna) om Guds rike för de andra städerna också. Det är därför jag har blivit utsänd.” 44 Han fortsatte att predika i synagogorna i de judiska områdena [i Galileen].

[Ordagrant ”Judeen”, vilket syftar på den judiska befolkningen generellt sett och inte på området Judeen söder om Jerusalem, och har översatts ”de judiska områdena”. Ordet används i den betydelsen även i Luk 1:5. Vissa manuskript har ”Galileen”, vilket bekräftar denna tolkning.]

5

Lärjungarna kallas

(Matt 4:18-22; Mark 1:16-20)

1 Nu stod Jesus vid sjön Gennesaret [på den nordvästra stranden]. Folkskaran pressade (knuffade, tryckte) på honom för att höra Guds ord, 2 och han såg två båtar ligga vid sjön; fiskarna hade gått ur dem och höll på att skölja (rengöra) sina nät. 3 Han klev i en av båtarna, den som tillhörde Simon [som senare även kallades Petrus] och bad honom lägga ut lite från land. Sedan satte han sig ner och fortsatte att undervisa folket från båten.

Simon Petrus stora fiskfångst

4 När han hade slutat tala, sa han till Simon: ”Lägg ut på djupt vatten och sänk ner era nät för fångst där.”

5 Då svarade Simon: ”Mästare, vi har arbetat hårt hela natten utan att ha fått något, men eftersom du säger det så ska jag sänka ner näten.” 6 När de hade gjort så fångade de så många fiskar i sina nät att de började brista. 7 Då signalerade de till sina kompanjoner [Jakob och Johannes] i den andra båten att komma och hjälpa till. De kom och fyllde båda båtarna så att de började sjunka.

8 När Simon Petrus såg detta föll han ned vid Jesu knän och sa: ”Gå bort från mig, Herre, för jag är en syndig människa.” 9 Han och alla som var med honom greps av bävan (blev stela av en förundran som gränsade till rädsla; ordagrant: omringade/gripna av bävan/förundran – gr. thambos gar periecho) på grund av den fångst av fiskar de fått, 10 så även [lika mållösa var] Jakob och Johannes, Sebedeus söner, som var kompanjoner till Simon.

Jesus sa till Simon: ”Var inte rädd, från och med nu ska du fånga (skona, befria) människor.” [Ordet ”fånga” betyder ordagrant att fånga levande, rädda och skona liv. Den som ”fångas” av Jesus får ett nytt verkligt liv. Ordet används bara här och i 2 Tim 2:26. Där används det om människor som hålls fångade i djävulens snara. Både Petrus och djävulen fångar människor, men Jesu tjänare ”fångar” för att befria och djävulen för att binda till att göra hans vilja.]

11 När de fört in båtarna till land, lämnade de allting och följde honom.

[Petrus, Jakob och Johannes följde Jesus redan sedan tidigare, se Joh 1:40-42. Nu tog de ett steg till och lämnade sina arbeten för att gå in i heltidstjänst för Jesus. Den extra stora fångsten visar på Jesu omsorg om lärjungarnas familjer, de lider inte nöd och får tid på sig att anställa nya fiskare.]

En spetälsk man botas

(Matt 8:1-4; Mark 1:40-45)

12 En gång när Jesus var i en av [de judiska] städerna [någonstans i Galileen, se Luk 4:43], kom en man som var full av spetälska. [Det grekiska ordet lepra är en generell term för olika sorters hudsjukdomar. De flesta bibelforskare anser att det inte är den spetälska som finns i dag, som också kallas Hansens sjukdom.] När mannen fick se Jesus kastade han sig ned på sitt ansikte och bönföll honom: ”Herre, vill du, så kan du göra mig ren.”

13 Jesus sträckte ut handen, rörde vid honom [vilket gjorde Jesus ceremoniellt oren] och sa: ”Jag vill. Bli ren!” Genast försvann spetälskan.

14 Jesus förbjöd honom att tala om det för någon [som han skulle möta på vägen till templet i Jerusalem] och sa: ”Gå och visa dig för prästen och ge det offer för din rening som Mose har bestämt [3 Mos 14:1-32]. Det blir ett vittnesbörd för dem.” [Markus berättar hur mannen inte lydde Jesu uppmaning, se Mark 1:45.] 15 Men ryktet om honom spreds bara mer och mer, och stora skaror samlades för att lyssna på honom och bli botade från sina sjukdomar. 16 Men han drog sig undan (upprepade gånger) till öde trakter för att be. [Jesu popularitet drev honom till ännu mer bön, inte bara en gång utan ofta.]

En lam man botas

(Matt 9:2-8; Mark 2:1-12)

17 Det hände sig en dag när han höll på att undervisa [i Petrus hus i Kapernaum, se Mark 2:1], att fariséer och de främsta Torah-lärarna satt där [bland åhörarna].

[Den grekiska texten framställer att Jesus var fullt upptagen med att undervisa folket, i motsats till fariséerna och de skriftlärda, som borde varit de som undervisade och visade på Guds kraft. Lukas använder ett ovanligt ord för ”laglärd” här (gr. nomo-didaskalos) som närmast kan översättas med att ha den högsta akademiska titeln doktor inom ämnet Moseböckerna. Ordet används om Gamaliel, se Apg 5:34.]

De [fariséerna och de främsta lärarna] hade kommit från varenda by i Galileen [som Tsippori, Tiberias, Gamla, Magdala] och Judeen [från större städer som t.ex. Hebron] och från Jerusalem. Herrens kraft var över Jesus så att han kunde bota [de sjuka som kommit]. 18 Då kom det några [fyra män, se Mark 2:3] bärande på en bår med en man som var förlamad, och de försökte komma in med honom [i huset] och sätta ner honom framför Jesus. 19 Då de inte kunde ta sig in med honom på grund av allt folket, gick de upp på taket, tog bort teglet och firade ner honom på hans bår mitt framför Jesus. 20 När han såg deras tro [både hos den sjuke mannen och hans fyra vänner] sa han: ”Min vän, du har fått förlåtelse för dina synder.” 21 De skriftlärda och fariséerna tänkte (hade en inre dialog): ”Vad är det för en hädare! Vem kan förlåta synder utom Gud?” 22 Men Jesus visste deras tankar (och inre resonemang) och sa till dem: ”Vad är det ni tänker i era hjärtan? 23 Vilket är lättast, att säga: ’Du har fått förlåtelse för dina synder’, eller: ’Stå upp och gå’? 24 Men för att ni ska veta att Människosonen har makt (auktoritet) här på jorden att förlåta synder, säger jag dig” – så sa han sedan till den lame – ”Stå upp, ta din bår (bädd) och gå hem!”

[Mitt i svaret till de skriftlärda riktar sig Jesus sig till den lame i stället, och meningen avslutas inte i ord, utan genom handling!]

25 Genast reste han sig, mitt för ögonen på dem, tog båren han hade legat på och gick hem, allt medan han prisade Gud. 26 Alla slogs av häpnad och prisade Gud, och de fylldes av fruktan och sa: ”Det är otroligt (ofattbart, något som vi inte kunnat drömma om i vår vildaste fantasi), det vi har sett i dag.”

Levi (Matteus) kallas

(Matt 9:9-17; Mark 2:14-22)

27 Efter detta gick Jesus ut [från huset i Kapernaum efter helandet av den lame mannen], och fick se en tullindrivare (publikan) som hette Levi [även kallad Matteus] sitta vid tullhuset. Han sa till honom: ”Följ mig.” 28 Han lämnade allt och reste sig upp och följde honom.

[Levi är troligen hans familjenamn, medan Matteus är hans förnamn. Tullstationen låg vid utkanten av staden, antingen vid handelsvägen ”Via Maris” som gick från Damaskus till Medelhavet, eller vid Galileiska sjön där skepp som skulle förtullas anlände från territorier utanför Herodes Antipas styre.]

Fest eller fasta?

29 [Den glade och nyfrälste] Levi [även kallad Matteus] ordnade med en stor fest i sitt hus, och det var många tullindrivare och andra där tillsammans med dem [Jesus och lärjungarna]. 30 Men fariséerna och deras skriftlärda klagade på Jesu lärjungar (viskade irriterat i låg ton till dem) och sa: ”Hur kan ni äta och dricka tillsammans med tullindrivare och syndare?” 31 Jesus svarade: ”Det är inte de friska som behöver läkare, utan de sjuka. 32 Jag har inte kommit för att kalla rättfärdiga till omvändelse, utan syndare.”

33 De [fariséerna] sa till honom: ”Johannes lärjungar fastar ofta och ber böner (regelbundna böner för specifika behov), och det gör fariséernas lärjungar också, men dina lärjungar äter och dricker.”

[Man syftar antagligen på den fest som Jesus och lärjungarna besökte hos den nyfrälste Matteus, se vers 29. Kanske råkade den infalla på en måndag eller torsdag, som var de rättrogna judarnas fastedagar. Man kunde dock inte anklaga Jesu lärjungar för att inte be, och nämner inget om det.]

34 Jesus svarade dem: ”Kan man låta bröllopsgästerna [brudgummens vänner som ansvarar för att ordna festligheterna] fasta så länge som brudgummen fortfarande är med dem? [Nej, det kan man inte.] 35 Men det kommer en tid när brudgummen ska tas ifrån dem, och då ska de fasta.”

36 Han berättade också en liknelse för dem:

”Ingen river av ett stycke från en ny (fräsch, formbar) mantel

och syr på den på en gammal (stel) mantel.

Om man gör så har man rivit sönder den nya (fräscha) manteln

och biten från den nya (fräscha) passar inte den gamla.

37 På samma sätt häller man inte färskt (nytt) vin

i gamla vinsäckar (lädersäckar).

Om man gjorde så skulle det färska (nya) vinet spränga sönder vinsäckarna [när det jäser],

och vinet skulle spillas ut och vinsäckarna skulle förstöras.

38 Nej, färskt vin hälls i nya (fräscha) vinsäckar.

[Två olika ord för ny används i dessa verser. Det grekiska ordet kainos syftar på något nytt, men har inte så mycket med mantelns eller vinsäckens ålder att göra, utan fokuserar mer på dess kvalitet och formbarhet. Synonymerna fräsch och formbar vill visa på denna betydelse. Det andra ordet är neos som handlar om ålder och översätts ’färskt’. Minsta spår av orenhet i en säck gör att jäsningsprocessen startar. Därför är det viktigt att helt rena säckar används. Eftersom det inte finns någon behållare eller säck som kan stå emot de gaser som uppstår vid jäsningsprocessen, kan det nya vinet, som är det bättre, syfta på alkoholfritt vin som inte har jäst.]

39 Ingen som är van att dricka gammalt vin längtar efter nytt, för han säger: ’Det gamla är gott (bättre).’ ”

[Det är inte Jesus som säger ”att det gamla är bättre”, utan han citerar den allmänt rådande uppfattningen. Utifrån sammanhanget, där det nya i två exempel stått för Gudsriket som Jesus presenterade, blir detta ett ironiskt fördömande. Fariséerna var nöjda med det gamla och hade inte ens någon längtan efter något nytt. Vanans makt är stor.]

6

Jesus och sabbaten

(Matt 12:1-8; Mark 2:23-28)

1 En sabbat [någon gång då han verkade i Galileen, vissa manuskript har att det är den andra sabbaten efter påsken] tog Jesus vägen genom ett sädesfält. Hans lärjungar ryckte av ax, gnuggade dem mellan händerna och åt. 2 Men några av fariséerna sa: ”Varför gör ni det som inte är tillåtet på sabbaten?”

[Det var tillåtet att för eget behov plocka och äta både frukt och säd från någon annans åker om man var hungrig, se 5 Mos 23:24-25. Att äta mat var heller inte förbjudet på sabbaten. Problemet var att enligt den rabbinska tolkningen av budorden i Moseböckerna både skördade och tröskade lärjungarna när de ryckte av ax och gnuggade dem mellan sina händer. Detta ansågs då vara ett arbete, vilket inte var tillåtet på vilodagen. För att vara säker på att inte utföra ett arbete, tillredde rättrogna judar därför maten på fredagseftermiddagen före sabbaten. Det var troligt att Jesu lärjungar följde dessa judiska seder, se Luk 23:56, men här var man på resande fot och kunde inte förbereda någon mat.]

3 Jesus svarade dem: ”Har ni inte läst [i 1 Sam 21:1-9] vad David gjorde när han och hans män [flydde från Saul till staden Nov, där tabernaklet var på den tiden, och] blev hungriga. 4 Han gick in i Guds hus och tog [de heliga] skådebröden, som ingen utom prästerna får äta, och åt av dem och gav åt sina män.” [Skådebröden var tolv limpor, vardera på 3,5 liter mjöl, som bakades en gång i veckan. De symboliserade Herrens närvaro i templet.] 5 Sedan sa Jesus till dem: ”Människosonen är herre över sabbaten.”

[Vissa delar av lagen kunde brytas utan att det var ett lagbrott, särskilt om det gällde att rädda liv. För David och hans män gällde det deras liv i denna situation. Denna princip praktiserades redan av Mose. Ett exempel på detta finns i 3 Mos 10:12-20, som bröt mot 3 Mos 6:16, men Mose tillät och godkände det. Ett annat exempel på lagbrott är det arbete som prästerna utförde på sabbaten; de tilläts arbeta för att utföra Herrens sysslor. På Jesu tid praktiserade man att i vissa fall bryta mot lagen om det fanns ett viktigare bud. Man omskar pojkar på åttonde dagen även om det var på sabbaten, se Joh 7:22. Man räddade även djur och människor vars liv var i fara, se Luk 14:5. Jesus lyfter tydligt fram denna högsta princip om att ”rädda liv” i Mark 3:4.]

Jesus botar en man på sabbaten

(Matt 12:9-14; Mark 3:1-6)

6 En annan sabbat gick han in i synagogan och undervisade. Där satt en man med förtvinad (förlamad) högerhand. 7 De skriftlärda och fariséerna vaktade på Jesus för att se om han skulle bota någon på sabbaten, eftersom de ville ha något att anklaga honom för. 8 Men han visste vad de hade för tankar och sa till mannen med den förtvinade (förlamade) handen: ”Stå upp, och kom fram till mitten [av synagogan så alla kan se].” Då reste han sig och gick fram. 9 Sedan sa han till dem [alla som var samlade där i synagogan, men främst de skriftlärda och fariséerna]:

”Jag vill ställa en fråga till er:

Är det tillåtet att göra gott på sabbaten,

eller ont,

att rädda liv,

eller att utsläcka liv?”

10 Han såg sig omkring på dem alla (förde blicken från ena sidan till den andra sidan) och sa sedan till mannen: ”Räck ut din hand.” Han gjorde det, och hans hand blev helt återställd. 11 De fylldes av vettlöst hat (vansinne, galenskap utan logik) och diskuterade med varandra om vad de skulle göra med Jesus.

De tolv apostlarna

(Matt 10:1-4; Mark 3:13-19; Apg 1:13)

12 Vid den tiden [någon gång då han verkade i Galileen] gick Jesus upp på ett berg för att be, och tillbringade hela natten i bön till Gud. 13 När det blev dag samlade han sina lärjungar (följare), och bland dem valde han ut tolv, som han kallade apostlar (sändebud, ambassadörer):

14 Simon, som han också gav namnet Petrus,

och hans bror Andreas,

och Jakob,

och Johannes,

och Filippus,

och Bartolomeus [även kallad Natanael],

15 och Matteus,

och Tomas [hebreiskt ord som betyder ”tvilling”; Joh 20:24-29],

och Jakob, Alfeus son,

och Simon, som kallades seloten [ordagrant ”den hängivne, ivrige, fanatiske” och antyder att han var med i den judiska motståndsrörelsen mot Romarriket innan han blev en Jesu lärjunge],

16 och Judas, Jakobs son, [vars efternamn var Taddeus, se Matt 10:3]

och Judas Iskariot, han som blev förrädare.

[Tre grupper framträder när apostlarna räknas upp. Simon, Filippus och Jakob nämns alltid som första namn i varsin grupp, se Matt 10:1-4; Mark 3:16-19; Apg 1:13. Jesus kallar nu de tolv lärjungarna för apostlar. Lukas är den evangelieförfattare som flitigast använder denna titel på de tolv. En lärjunge är någon som följer och undervisas av sin lärare och blir mer och mer lik honom, se Mark 1:17. En apostel är en lärjunge som är utsänd som en ambassadör för att representera sin mästare. De tolv var fortfarande Jesu lärjungar, men blev nu också hans sändebud. De tolv apostlarna har en särställning eftersom de var kallade av Jesus själv att vara ögonvittnen och sprida hans ord, se 1 Kor 9:1; Mark 3:14. Den allmänna apostlatjänsten finns även i dag som en av de fem tjänstegåvorna, se Ef 4:11; Upp 2:2.]

SLÄTTPREDIKAN (6:20-49)

[Följande predikan har kommit att kallas Slättpredikan. Den har många likheter med Bergspredikan i Matt 5-7 och båda hölls i samma region ganska tidigt i Jesu tjänst. I området kring Gennesarets sjö finns både berg och slätter i bergslandskapet, så ”slätten” och ”berget” kan referera till samma plats. Då som nu var det vanligt att lärare upprepade viktiga delar av sin undervisning vid flera tillfällen. Troligast är dock att det är samma predikan, med den skillnaden att Matteus och Lukas väljer att betona olika delar.

Det som är speciellt med Lukas redogörelse är uppdelningen kring talet fyra. Han väljer att ta med fyra välsignelser och fyra verop, se vers 20-26. Centralt finns fyra bud som handlar om att älska och fyra praktiska exempel på hur man älskar sin fiende, se vers 27-30. Predikan avslutas med fyra liknelser, se vers 39-49. Talet fyra som används om de fyra väderstrecken symboliserar ofta hela jorden. Denna uppdelning kring fyra förstärker Lukasevangeliets fokus på att Jesu budskap gäller hela världen. Matteus, som riktar sig till judarna, väljer att ta med fler exempel från Moseböckerna.

Även efterföljande händelser pekar på att det är samma predikan. Båda evangelierna skriver om helandet av en officers tjänare, se Luk 7:1-10; Matt 8:5-13. Att de tolv kallas just före Slättpredikan här i Lukas, medan Matteus lägger den händelsen senare, i kapitel 10 efter Bergspredikan, kan antyda att det är olika predikningar. Det är dock inte ovanligt att Matteus har en mer tematisk framställning och då kopplar han ihop bönen om arbetare till skörden med bönesvaret i nästa vers när lärjungarna kallas, se Matt 9:38-10:1.]

17 Jesus kom ner [från berget] tillsammans med dem [de tolv] och stannade på ett ställe på slätten. Där var en mängd lärjungar till honom, och en stor folkmassa från hela Judeen och Jerusalem [i söder] och från kustlandet vid Tyros och Sidon [i väst] 18 hade kommit för att lyssna på honom och få sina sjukdomar botade. De som plågades av orena andar blev hjälpta, 19 och hela hopen försökte röra vid honom, för det utgick ständigt kraft från honom, och han helade alla.

Välsignelser och verop

(Matt 5:1-12)

20 [Jesus börjar tala till sina lärjungar, men riktar sig även till hela folket, se Luk 6:18; Luk 7:1.] Han lyfte upp sina ögon och såg på sina lärjungar och sa:

”Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni [mina lärjungar] som är fattiga[utan egen rikedom, inflytande och ära här i världen],

för er tillhör Guds rike.

[Här används inte futurum, utan presens – Guds rike där Guds lagar råder är tillgängligt just nu. I Matt 5:3 finns även en andlig dimension av att vara fattig där man är en ’andlig tiggare’ som är helt beroende av Gud i allt.]

21 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni [mina lärjungar] som hungrar nu,

för ni ska bli mättade.

Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni [mina lärjungar] som gråter nu,

för ni ska skratta.

22 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni [mina lärjungar] när människor hatar(föraktar, avskyr) er,

och stöter bort er och smädar er och gör ert namn avskytt, på grund av Människosonen.

23 Gläd er på den dagen och dansa av glädje (en överväldigande glädje som gör att det inte går att sitta still),

för er lön i himlen är stor. På samma sätt gjorde ju deras fäder med profeterna.

24 [Motsatsen till välsignelse är ofta förbannelse, men här ser vi Jesu medlidande och kärlek när han uttrycker sin förtvivlan i fyra parallella verop.]

Men ve er [uttryck för intensiv förtvivlan] som är rika(nu lever i materiellt överflöd),

för ni har redan fått er tröst (hjälp, uppmuntran, befrielse).

[Ordet paraklesis används här och är samma ord som beskriver den helige Ande. Den som satt sin tillit till pengar söker sin tröst och hjälp från världens ande i stället för från Guds Ande.]

25 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan] som är mätta nu,

för ni ska hungra.

Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan] som skrattar nu,

för ni ska sörja och gråta.

26 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], när alla (kategorier av) människor talar väl om er,

för på samma sätt gjorde ju deras fäder med de falska profeterna.”

Älska era fiender

(Matt 5:38-44)

[I vers 27-28 ges fyra parallella synonyma bud: att älska, göra gott, välsigna och be för dem som hatar dig. Det är tydligt att kärleken inte är en känsla utan ett viljebeslut som tar sig uttryck i konkreta handlingar.]

27 ”Men till er som lyssnar [kontinuerligt på mig] säger jag:

Älska era fiender [visa alltid dem som är öppet fientliga osjälvisk och utgivande kärlek],

gör gott mot dem som hatar er [behandla dem alltid väl, se Matt 5:44].

28 Välsigna (tala väl om) dem som förbannar [uttrycker avsky genom att nedkalla en dom över] er

och be för dem som skymfar (hotar, förorättar; falskt anklagar) er.

[Ordagrant: ’be runtomkring dem’, dvs. omringa dem med bön så de inte utför sina hot utan omvänder sig.]

29 [Jesus ger i vers 29-30 fyra praktiska exempel på hur man kan visa sin fiende osjälvisk och utgivande kärlek. De fyra punkterna är väl strukturerade där ett verb som beskriver en ond handling följs av den troendes respons. Genom alla tider har ’fäkta eller fly’ gällt i mötet med sin fiende. Här visar Jesus på en ny väg: Stå kvar och gör fienden förundrad! Se även Rom 12:20-21.]

Slår någon dig [föraktfullt] på ena kinden,

[så] vänd (håll) också fram den andra.

[I Matt 5:39 står det att det är den ’högra kinden’. Det är nästintill omöjligt för en högerhänt person att framifrån slå någon på den högra kinden med ett knytnävsslag. Man kan bara slå den andres vänstra kind. Detta antyder att det troligen inte är ett vanligt knytnävsslag som avses, utan ett föraktfullt slag med ovansidan av en öppen högerhand mot någons högra kind.]

Och tar någon ifrån dig manteln [ytterklädnaden],

[så] hindra honom inte från att ta underskjortan (tunikan) också. [Klä av dig helt naken!]

[Om man inte kunde betala tillbaka ett lån kunde manteln tas som pant, men måste lämnas tillbaka före solnedgången, se 2 Mos 22:26-27. Att då inte bara ge ifrån sig manteln utan också börja ta av sig sina underkläder där i rätten skulle förvåna. Nakenhet var tabu inom judendomen och skammen föll mindre på den som var naken än på dem som såg den eller var orsak till den, se 1 Mos 9:20-27.]

30 Åt var och en som ber dig – ge!

[Grekiskan har här liksom i vers 29 Jesu uppmaning sist i meningen. Ge åt alla som frågar eller begär något, men inte alltid allt de frågar efter, se 2 Thess 3:6-13; Fil 1:9-11; 1 Joh 4:1; 2 Joh 1:10-11.]

Och om någon tar [stjäl – ordagrant: lyfter/bär bort] det som är ditt,

[så] kräv det inte tillbaka [från honom].”

Den gyllene regeln

(Matt 7:12)

[Denna vers har kommit att kallas ”den gyllene regeln”, men Jesus var inte den förste att formulera en sådan tanke. De som lyssnade till Jesus måste ha känt till den store rabbinen Hillel som många år tidigare hade sammanfattat Mose undervisning med orden: ”Gör inte mot din nästa vad du själv hatar. Detta är hela Torah – resten är kommentarer.” Jesu uppmaning innehöll inte något förbud. Det är stor skillnad mellan att undvika att göra ont och att aktivt sätta sig in i en annan människas situation och göra gott! Den gyllene regeln tvingar oss att ställa frågan: ”Hur skulle jag själv vilja bli bemött i min medmänniskas ställe?”]

31 ”Det ni vill att andra ska göra för er,

det ska ni göra för dem.

[Ordagrant: ”Och precis som ni vill/önskar att människorna skulle göra för er, gör så för dem.” Med tre exempel (att älska, göra gott och ge lån) utvecklar nu Jesus denna gyllene regel i vers 32-34. Det är inte svårt att vara vänlig och generös mot den som behandlar dig på samma sätt. Jesus visar på ett annat tillvägagångssätt som är helt i linje med Guds vilja och som han rikligen belönar, se vers 35 som också inleds med att upprepa dessa tre nyckelord.]

32 Anta att ni [bara] älskar dem som älskar er,

förväntar ni er ett tack [belöning från Gud, se Matt 5:46] för det?

Även syndare älskar ju dem som älskar dem.

33 Anta att ni [bara] gör gott mot dem som gör gott mot er,

förväntar ni er ett tack [belöning från Gud, se Matt 5:46] för det?

Även syndare gör ju så.

34 Anta att ni [bara] ger lån [med ränta] till dem som ni räknar med att få tillbaka från,

förväntar ni er ett tack [belöning från Gud, se Matt 5:46] för det?

Även syndare lånar ju ut till syndare och räknar med att få tillbaka samma [överenskomna] belopp.

35 Nej, älska [istället] era fiender (de fientliga)

och gör gott

och ge lån utan att förvänta er (hoppas på) [att få] något tillbaka

[utan att misströsta om någon eller känna förtvivlan över hur låntagaren hanterar hjälpen].

Då ska er lön (betalning för tjänsten; er gudomliga kompensation) bli stor, och ni ska bli den Högstes söner,

för han är god (nådig, välvillig, vänlig) mot de otacksamma och onda (de moraliskt fördärvade) [som orsakar bedrövelse, förargelse, problem och smärta].

36 Var barmhärtiga (medkännande, medlidande),

precis som er Fader är barmhärtig.

Frikänn och var frikostiga

(Matt 7:1-5)

37 [Nu följer fyra uppmaningar i två par:]

Döm (särskilj – gr. krino) inte [var inte för snabba att besluta och kritisera andra],

så att ni inte blir (skulle bli) dömda.

Fördöm inte [förklara ingen skyldig, döm inte ut någon]

så att ni inte blir (skulle bli) fördömda.

Frikänn (förlåt; fria helt) [släpp det],

så ska ni bli frikända (förlåtna; helt fria).

38 Ge [gör det till en vana att vara generös],

så ska ni få (så ska man ge åt er).

Ett gott (generöst) mått, [väl] packat,

skakat och rågat (överflödande)

ska man lägga (ge) i er famn [mantel].

För med det mått ni mäter [brukar använda],

ska det [också] mätas upp åt er.”

[På marknaden hälldes vetet i ett mått som man sedan skakade för att jämna till. Om försäljaren var generös fyllde han sedan på måttet ännu mer så att det flödade över. Köparen kunde använda sin ”famn” (den övre delen av sin mantel) där det vida tyget naturligt formats som en urgröpt ficka med hjälp av bältet.]

1 (av 4) Blinda ledare

[Ordet ”liknelse” är ordagrant ”att kasta vid sidan om”. Nu följer fyra liknelser med praktiska exempel från vardagen för att belysa och förklara de andliga sanningar Jesus förmedlat.]

39 Han berättade också en liknelse för dem:

”Kan en blind vägleda en blind? [Nej, självklart inte.]

Faller inte båda två i diket? [Jo, det gör de.]

40 En lärjunge är inte förmer än sin lärare, men när han är fullärd blir han som sin lärare. [Så var noga med vem du följer.]

2 (av 4) Flisan och bjälken

41 [På tal om blindhet:]

Varför ser du flisan (stickan, sågspånet, kornet) i din broders öga,

utan att ens fundera på (vara medveten om) bjälken i ditt eget öga?

42 Hur kan du säga till din broder:

’Broder, låt mig ta bort flisan (stickan, sågspånet, kornet) från ditt öga’,

när du själv inte ser bjälken i ditt eget öga?

Du hycklare [som inte lever som du lär utan ”dömer under en teatermask” (gr. hypokrites, från hypo – under och krino – att döma/särskilja) dvs. agerar skenheligt]!

Ta först bort bjälken ur ditt eget öga,

sedan kan du se klart och ta bort flisan ur din broders öga.

[Denna liknelse hör ihop med den förra, både flisan och bjälken är orsaken till blindhet. Den som kontrollerar någon annans syn måste själv ha bättre syn än den som han ska hjälpa. Den som tar bort en flisa, måste själv ha tagit bort bjälken från sitt eget öga. Innan du dömer/bedömer någon annan, rannsaka dig själv först. En ledare måste ha större andlig klarsyn än sina elever. Han måste själv praktisera de sanningar han lär ut.]

3 (av 4) Trädet och dess frukt

(Matt 7:15-20)

43 [Jesus bygger vidare från förra liknelsen med bjälken (som kommer från ett träd), se vers 41-42, med ännu en liknelse:]

Det finns inget gott träd som bär dålig frukt,

inte heller finns det något dåligt (murket) träd som bär god frukt.

44 Ett träd känns igen på sin frukt,

för inte plockar man väl fikon från törnen

eller skördar vindruvor från en törnbuske.

45 En god människa bär fram det som är gott

ur sitt hjärtas goda förråd (skatt; skattkammare) [Matt 6:21],

och en ond [människa] bär fram det som är ont

ur sitt onda [ur hjärtats onda förråd].

För av (utifrån) hjärtats överflöd (överskott) talar (predikar) [kommer långa eller korta haranger ur] hennes mun.

[I grekiskan beskrivs människan i bestämd form: ”den goda människan” och ”den onda”. Se även Jak 3:1-12 om tungans makt. Sedan begynnelsen finns en andlig lag att naturen bär frukt ’efter sin art’, se 1 Mos 1:11. Det som finns på insidan i hjärtat kommer förr eller senare att visa sig i människors tal och handlingar.]

4 (av 4) Två hus

(Matt 7:21-27)

46 Varför kallar ni mig för ’Herre, herre’ utan att göra det jag säger? [Upprepningen av herre, indikerar att man verkligen trodde att man gjorde Guds vilja.] 47 Den (var och en) som kommer till mig och hör [aktivt lyssnar till] mina ord och gör [aktivt handlar] efter dem, jag ska visa er [i följande illustration] vem han är lik:

48 Han är lik en man som när han bygger ett hus gräver djupt

och lägger grunden på klippan[väljer att bygga sitt liv, sin tjänst och allt han tar sig för på Jesus].

När floden svämmar över vräker sig vattnet mot huset men förmår inte rubba det,

eftersom det var väl byggt på klippan.

49 Men den (var och en) som hör och inte gör [praktiserar mitt ord],

han är lik en man som bygger ett hus på sanden[mänskliga tankar och idéer, det jordiska],

utan att lägga någon grund.

Floden vräker sig mot huset,

och det rasar genast ihop och förödelsen blir stor.”

[Det räcker inte att säga rätt saker – den som hör Jesu ord måste också agera på dem. Alla människor bygger sina liv, alla drabbas av stormar, frågan är på vilken grund huset är byggt.]

7

FYRA HÄNDELSER

[I detta kapitel återger Lukas fyra händelser från Jesu tjänst i Galileen. Det som utmärker dem är att det är spontana möten med människor. Ofta sker de stora undren i dessa oplanerade händelser i vardagen. Jesu mänskliga sida reagerar alltid först. Han förundras över officerens tro, se vers 9; känner medlidande med änkan, se vers 13; bekräftar Johannes Döparens tjänst, se vers 28; ser på kvinnan och försvarar henne, se vers 44.]

En officers tjänare botas

(Matt 8:5-13)

1 När Jesus hade hållit hela sitt tal [Luk 6:20-49] till folket, gick han in i Kapernaum [där han bodde i Petrus hus]. 2 En romersk officer (centurion) där hade en tjänare som låg sjuk och var nära döden. Officeren satte stort värde på denne tjänare. 3 När han fick höra om Jesus, sände han några av de judiska äldste [de judiska ledarna i Kapernaum] och bad honom komma och rädda tjänarens liv. [Här används prepositionen dia framför det grekiska ordet sozo som både betyder helad och frälst. Prepositionen som betyder ”genom” förstärker att han önskar att hans tjänare blir ”genom-helad”, dvs. fullständigt helad på en gång.] 4 De kom till Jesus och vädjade gång på gång ivrigt till honom: ”Han är värd att du gör detta för honom, 5 för han älskar [uppriktigt – på ett osjälviskt, utgivande sätt] vårt folk och har även byggt synagogan åt oss.”

[En romersk centurion förde befälet över omkring åttio romerska soldater. Även om han tjänade tjugo gånger mer än en vanlig soldat, var det en stor uppoffring att bygga synagogan. Hans kärlek till det judiska folket visade sig i praktisk handling. Arkeologer har hittat flera inskriptioner från den här tiden som visar att det inte var ovanligt att hedningar bekostade judiska synagogor. Cornelius var också en romersk centurion som gav av sina medel till judarna, se Apg 10:1-2.]

6 Jesus följde då med dem. Men när han nästan var framme vid huset skickade den romerska officeren några vänner och lät hälsa: ”Herre, gör dig inte besvär. Jag är inte värdig att du går in under mitt tak. 7 Därför ansåg jag mig inte heller värdig att själv komma till dig. Men säg bara ett ord så blir min tjänare (pojke) frisk. 8 Jag är själv en man som [dagligen] står under andras befäl och har soldater under mig. Om jag säger: ’Gå’, till en av dem så går han, eller till en annan: ’Kom’, så kommer han, och om jag säger till min tjänare: ’Gör detta’, så gör han det.”

9 När Jesus hörde detta förundrades han över honom (Jesus blir förvånad och överraskad) och sa till folket som följde honom: ”Jag säger er, inte ens i hela Israel har jag sett en sådan stor tro.” 10 När de utskickade [vännerna till officeren] kom tillbaka till huset fann de tjänaren frisk igen.

[Samma ord, ”förundras”, i vers 9, används om Jesu förundran över otron han mötte när han besökte synagogan i sin egen hemstad, se Mark 6:6.]

En änkas son uppväcks i Nain

11 Kort därefter (dagen efter) [helandet av officerens tjänare i Kapernaum] gick Jesus till en stad som hette Nain, och hans lärjungar och en stor folkskara följde med honom. [Nain var en mindre stad i Galileen, ca åtta kilometer söder om Nasaret, nära Samarien.] 12 Samtidigt som han närmade sig stadsporten bar man ut en man som hade dött. Han var sin mors ende son, och hon var änka. Mycket folk från staden gick med henne.

[På den smala vägen upp mot Nain möts två folkskaror. Kontrasten kan inte bli större, en jublande skara i ett glädjetåg möter en hel stad i sorg på väg till gravplatsen strax utanför staden.]

13 När Herren fick se henne kände han medlidande med henne och sa: ”Gråt inte.” 14 Sedan gick han fram och rörde vid båren, och de som bar den stannade. Jesus sa: ”Unge man, jag säger till dig: Res dig upp på en gång!”

15 Mannen [som var död] satte sig upp och började tala. Jesus gav [tillbaka] honom till hans mor. 16 Alla fylldes på en gång med fruktan, och de började prisa (tacka, ära) Gud (de prisade honom mer och mer) och sa: ”En stor profet har visat sig (uppstått) bland oss, Gud har besökt sitt folk.” 17 Berättelsen om vad Jesus hade gjort (ryktet om honom) spred sig i hela Judeen och regionerna runtomkring.

[Vad är det som är speciellt med Nain? Bara ett par kilometer härifrån på andra sidan berget låg staden Shunem. Det var här som Elisha hade uppväckt en familjs enda son nästan 900 år tidigare, se 2 Kung 4:35. Att den stora profeten Elisha hade verkat i detta område var något man kände till och var stolt över. Det kan vara anledningen till att folket brister ut i formuleringen att en stor profet har uppstått bland oss i vers 16. Jesaja profeterade om Jesus, den store profeten, att han ska för alltid göra döden om intet, se Jes 25:8. Inte långt härifrån ligger också Ein-Dor, den plats där Saul besökte en spåkvinna för att tala med de döda. Att Jesus uppväcker en död i just den här trakten måste väckt extra stor förundran.

Denna pojke är den första av tre personer som Jesus uppväcker från de döda. De övriga är Jairus dotter och Lasarus, se Luk 8:55; Joh 11:44. Flera icke namngivna personer uppväcks också vid Jesu död, se Matt 27:52-53. I Gamla testamentet omnämns också tre personer som återuppväcks. Elia uppväcker en änkas son, 1 Kung 17:17, och hans efterföljare Elisha väcker upp två personer, se 2 Kung 4:35; 2 Kung 13:21.]

Johannes Döparens frågor

(Matt 11:2-19)

18 Allt detta [som Jesus gjorde i allmänhet men speciellt dessa två under som nämns i vers 1-17] fick Johannes [Döparen som nu var fängslad, se Matt 11:2] höra berättas av sina lärjungar. 19 Han kallade till sig två av dem och skickade dem till Herren för att fråga: ”Är du den som ska komma, eller ska vi [fortsätta att] vänta på någon annan?”

20 Männen sökte upp Jesus och sa: ”Johannes Döparen har skickat oss till dig för att fråga om du är den som ska komma eller om vi ska vänta på någon annan.” 21 Just då (i samma stund) helade Jesus många från sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar) och krämpor (tillfälliga sjukdomar) och onda andar, och många blinda gav han synen tillbaka.

22 Så han svarade: ”Gå och berätta för Johannes vad ni har sett och hört: Blinda får sin syn, lama går, spetälska blir rena (friska), döva hör, döda uppstår, och för de fattiga predikas de glada nyheterna [Jes 61:1]. 23 Salig (lycklig, välsignad) är den som inte tar anstöt av mig (inte slutar tro bara för att man inte förstår allt, blir sårad och drar sig undan).”

24 Medan Johannes [Döparens] sändebud gick därifrån började Jesus tala till folket om Johannes:

”Vad gick ni ut i öknen för att se? Ett strå som vajar för vinden? 25 Nej, vad gick ni ut för att se? En man klädd i fina (lyxiga, mjuka) kläder? Nej, de med fina kläder brukar ju finnas i kungapalatsen.

26 Vad gick ni ut för att se? En profet? Ja, jag säger er, och ännu mer än en profet (mer speciell, mer betydelsefull). 27 Det är om honom det står skrivet [Mal 3:1]: ’Se, jag sänder ut min budbärare framför dig, han ska bereda vägen för dig.’ 28 Jag säger er: Bland dem som är födda av kvinnor finns ingen som är större än Johannes, ändå är den minste i Guds rike större än han.” [En ny era med församlingens tidsålder är på väg att bryta fram. I Guds rike har nu den minste fått större privilegier än den store förelöparen Johannes Döparen.]

[Följande två verser kan vara en kommentar av Lukas, eller en fortsättning på Jesu tal. Det beror på vad ”hörde honom” syftar på. Oavsett så är det tydligt att Jesus bekräftar Johannes Döparen, och att den skiljelinje som fanns mellan dem som tog till sig budskapet och dem som inte gjorde det, fortfarande finns kvar.]

29 När allt folket, även tullindrivarna, hörde honom [Jesus lovorda Johannes Döparen eller Johannes Döparen predika i öknen] gav de Gud rätt (instämde de i att Guds väg var rätt), eftersom de hade låtit döpa sig med Johannes [omvändelse-]dop. 30 Men fariséerna och de laglärda gjorde om intet (brydde sig inte om) Guds vilja med dem [som var budskapet om omvändelse och tro på den kommande Messias], eftersom de inte låtit sig döpas av honom [Johannes Döparen].

31 [Jesus fortsätter:] ”Vad ska jag jämföra den här generationen människor med? Vad liknar de? 32 De är som småbarn som sitter på torgen (samlingsplatserna) och ropar till sina kamrater:

’Vi har spelat flöjt för er [lekt bröllop],

och ni har inte dansat.

Vi har sörjt [lekt begravning],

och ni har inte jämrat er (slagit handen mot bröstet för att visa sorg).’

[Människans onda natur blir aldrig nöjd – hon vill att Gud ska dansa efter hennes pipa, rätta sig efter hennes nycker.]

33 Johannes har kommit utan att äta bröd eller dricka vin, och ni säger: ’Han är besatt.’ 34 Människosonen har kommit och både ätit och druckit, och då säger ni: ’Titta, vilken frossare och fyllerist (given åt vin), vän med tullindrivare [kända för att använda tvivelaktiga metoder och själva roffa åt sig] och syndare (de som aktivt lever i synd).’ 35 Men visheten [som både Johannes Döparen och Jesus har predikat och visat på] har fått rätt, det bekräftar alla hennes barn [Jesu och Johannes efterföljare].”

En kvinna smörjer Jesu fötter

36 En av fariséerna frågade om Jesus ville äta middag med honom, så han gick in till fariséns hus och lade sig till bords. [Man låg på sidan med huvudet närmast bordet.]

37 I staden [antagligen Kapernaum] fanns en kvinna som var en synderska. [Hon var känd i staden för sin livsstil, det är troligt att hon var prostituerad.] När hon fick höra att Jesus låg till bords i fariséns hus, gick hon dit med en alabasterflaska med balsam (olja, parfym). [I Mark 14:5 och Joh 12:5 där en liknande händelse inträffar motsvarar värdet på en sådan flaska en årslön.] 38 Hon stod bakom Jesus vid hans fötter och grät. Hennes tårar var som regndroppar som vätte hans fötter och hon torkade dem med sitt hår. Hon kysste hans fötter gång på gång och började sedan smörja dem med balsam.

[Verben i föregående vers ger en detaljerad beskrivning av varje rörelse som kvinnan gör. Att hon deltar på middagen är inte så förvånande. När en lärare var inbjuden att äta var åhörare välkomna att stå utmed väggarna och lyssna, men sättet hon närmar sig Jesus var ovanligt, särskilt med tanke på hennes rykte.]

39 När farisén som hade bjudit dit honom såg det, sa han till sig själv: ”Om den mannen var en profet (och det är ju helt uppenbart att han inte är det, för då) skulle han veta vilken sorts kvinna som rör vid honom, hon är en värdelös synderska (en notorisk syndare).”

40 Då sa Jesus till honom: ”Simon, jag har något att säga dig.”

Han svarade: ”Lärare, säg det.”

41 [Jesus berättar nu en liknelse:] ”En penningutlånare hade två män som stod i skuld till honom. Den ene var skyldig 500 denarer [dagslöner], den andre 50 [dagslöner]. 42 När de inte kunde betala efterskänkte han skulden för dem båda. Vem av dem kommer att älska honom mest?”

[Liknelsen gör det klart att alla har syndat och står i skuld till Gud, se Rom 3:22. En denar var en arbetares dagslön. Den ene var skyldig tjugo månadslöner, den andre två. De två skulderna representerar inte syndens storlek, utan medvetenhet om sin synd. I alla närvarandes begreppsvärld ansågs Simon tio gånger bättre än kvinnan, och man identifierade kvinnan med den personen i liknelsen som var skyldig mest. Men liknelsen säger inte att Simon var mindre brottslig inför Gud. Kvinnan visste att hon hade syndat mot Gud, medan Simon var ovetande om sitt bedrövliga tillstånd.]

43 Simon svarade: ”Jag antar att det är den som fick mest efterskänkt.”

Jesus sa till honom: ”Du har valt (dömt) rätt.”

44 Sedan vände han sig mot kvinnan, och sa till Simon:

”Ser du den här kvinnan?

Du gav mig inte vatten till mina fötter när jag kom in i ditt hus,

men hon har vätt mina fötter med sina tårar och torkat dem med sitt hår.

45 Du gav mig ingen välkomstkyss,

men hon har kysst mina fötter hela tiden sedan jag kom hit.

46 Du smorde inte mitt huvud med olja [vanlig enkel olivolja],

men hon har smort mina fötter med balsam [dyr parfymerad välluktande olja].

47 Det är därför som jag säger dig att alla hennes många synder är förlåtna. Hennes stora kärlek visar det. Men den som har fått lite förlåtet älskar lite.”

48 Sedan sa han till henne: ”Dina synder är förlåtna.” 49 Men de som var runt bordet började säga till varandra: ”Vem är han som till och med förlåter synder?”

50 Han sa till kvinnan: ”Din tro har frälst (räddat, helat, upprättat) dig. Gå i frid!”

[Det är inte på grund av att hon tjänat Jesus och tvättat hans fötter och smort dem som hennes synder blir förlåtna; det är på grund av hennes tro på Jesus. Hon visar stor kärlek i tacksamhet för att han har förlåtit alla hennes synder.]

8

Kvinnor som följde Jesus

1 Kort efter detta [de två helandeundren, frågorna från Johannes Döparens lärjungar och middagen hos Simon som beskrivs i föregående kapitel] vandrade Jesus från stad till stad och från by till by och predikade (förkunnade) evangeliet (de glada nyheterna) om Guds rike. De tolv [lärjungarna] var med honom 2 och även några kvinnor som hade blivit befriade från onda andar och helade från sjukdomar [och några av dem var]:

Maria, som kallades Magdalena [som betyder ”hon från Magdala”, fiskeort mellan Tiberias och Kapernaum], från vilken sju demoner farit ut.

3 Johanna, hustru till Kusas, som var Herodes [Antipas] förman (ansvarig för familjens angelägenheter – gr. epitropos). [Evangeliet nådde in i samhällets högsta skikt.]

Susanna

och många andra [kvinnor som blivit helade av Jesus].

Dessa kvinnor försörjde dem [Jesus och lärjungarna] med sina egna medel (ägodelar).

Jesus talar i liknelser

Liknelsen om säden och de fyra jordmånerna

(Matt 13:1-9; Mark 4:1-9)

[Ordet liknelse (gr. parabole) betyder att ”kasta vid sidan om”. Genom att använda praktiska exempel från vardagen belyser Jesus andliga sanningar. I evangelierna återges ett trettiotal olika liknelser. Denna liknelse om såningsmannen är viktig. Jesus säger själv att en rätt förståelse av den är grunden för att förstå alla andra liknelser, se Mark 4:13.]

4 En stor folkskara höll på att samlas, och människor kom ut till Jesus från stad efter stad, då sa han till dem i en liknelse:

5 ”En såningsman gick ut för att så sin säd.

När han sådde föll en del vid vägen,

och det blev nedtrampat

och himlens fåglar åt upp det.

6 En del föll på berghällen[det tunna lager jord som täckte berget],

men så fort det hade börjat växa upp (gro) torkade det bort,

eftersom marken inte hade någon fukt. [Den brännande solen torkade snabbt ut jorden, och utan rot vissnade det som såtts, se Matt 13:6.]

7 En del föll mitt bland törne[frön och rötter, oftast vid fältets kanter],

men törnet växte upp tillsammans med säden

och kvävde den.

8 En del föll i god jord,

och när det vuxit upp

bar det hundrafaldig skörd.”

Sedan ropade han med hög röst: ”Den som har öron att höra med, lyssna noggrant på det jag sagt!”

[Jesus förklarar liknelsen i vers 11-15. Israel har ett subtropiskt klimat. Man sår under höstens regnperiod och skördar på våren före den torra heta sommaren. Bilden för den här liknelsen är en åker där en väl upptrampad stig passerar rakt igenom den. En såningsman sprider ut säd för hand. De olika jordmånerna syns inte för blotta ögat eftersom hela åkern nyligen är plöjd. Liknelsen säger inget om proportionerna mellan god och dålig jord, men generellt sett består en åker till största delen av god jord.]

9 Hans lärjungar frågade honom vad denna liknelse betydde.

10 Han sa: ”Ni har fått gåvan att lära känna (att få en personlig erfarenhet av och en klarare förståelse av) Guds kungarikes mysterier (hemligheter, dolda planer), men för andra är de i liknelser. Detta är för att [Jes 6:9 ska bli uppfyllt]: De ska inte se, fast de ser, och inte förstå, fast de hör.”

Förklaringen av liknelsen med jordmånerna

(Matt 13:10-23; Mark 4:10-20)

11 ”Detta är liknelsens innebörd:

Säden är Guds ord.

12 Den säd som föll vid vägen är de som har hört, men sedan kommer djävulen och tar bort ordet från deras hjärtan [ofta genom invanda tankemönster], så att de inte längre tror och blir frälsta (bevarade, helade, upprättade, får evigt liv). [Ordet ’väg’ kan också betyda invanda tankebanor, tankemönster, dvs. förutfattade meningar och erfarenheter av Guds ord som trampar ner det. För att budskapet ska slå rot krävs också tro, se Heb 4:2.]

13 Den säd som föll på berghällen[det tunna jordlagret över berget] är de som tar emot ordet med glädje, men inte har någon rot. De tror ett tag, men i tider av prövning faller de av (drar sig tillbaka, håller sig på avstånd).

14 Den säd som föll bland törnen är de som hör, men senare under livets gång (vandring) kvävs av:

oro (bekymmer för morgondagen, omsorg om allt det materiella i den här världen)

och rikedom

och njutningslystnad [intressen vid sidan av Gud].

De slutför inte vad de påbörjat (frukten mognar inte).

[Törne är ett ogräs med taggar och kraftigt rotsystem, det kan bli upp till två meter högt och tränger undan all annan växtlighet. Det grekiska ordet som används för törne är akantha. Grundordet är extremer, eller att föra något till den yttersta punkten. Det är alltså ett intresse, en lära eller något annat som tar allt fokus. Det är ett skrämmande sammanträffande att det just är en krona av törne som sätts på Jesu huvud när han korsfästs.]

15 Men den säd som föll i den goda jorden är de som när de hört ordet med ett ärligt och gott hjärta, håller fast vid det och bär frukt genom att vara uthålliga.”

Liknelsen om oljelampan

(Mark 4:21-25)

[Jesus är världens ljus, och hans undervisning ska inte döljas av Jesu lärjungar, utan förmedlas vidare till andra. Jesus illustrerar detta med några vanliga föremål som fanns i varje hem. Oljelampan användes för att lysa upp hemmet och sädesmåttet på cirka åtta liter användes för att mäta upp mjöl, men kunde också ställas upp och ner och fungera som ett lampställ.]

16 [Jesus fortsätter att tala i liknelser:] ”Ingen tänder en oljelampa och sätter den under ett sädesmått eller under en bädd, utan man sätter den på en hållare, så att de som kommer in ser ljuset. 17 Det finns inget fördolt som inte ska uppenbaras, och inget är gömt som inte ska komma i ljuset. [Även om liknelserna nu var dolda för många skulle Guds rike snart bli synligt.] 18 Var uppmärksamma på hur ni hör. För den som har [andlig kunskap] ska få mer, och från den som inte har [andlig kunskap] ska även det han tror sig ha tas bort.”

Jesu verkliga familj

(Matt 12:46-50; Mark 3:31-35)

[Jesu påståenden och konflikten med fariséerna fick även hans familj att tro att han var från sina sinnen. Därför kommer de från Nasaret till Kapernaum för att föra med sig honom med våld, se Mark 3:20-21.]

19 Jesu mor och hans bröder kom till honom [medan han undervisade inne i Petrus hus]. De kunde inte komma in till honom på grund av allt folket. 20 Då sa man till honom: ”Din mor och dina bröder står här utanför och vill träffa dig.” 21 Men han svarade dem [som kommit med budet]: ”De som lyssnar på Guds ord och handlar efter det är min mor och mina bröder.”

Jesu makt

Jesus stillar stormen

(Matt 8:23-27; Mark 4:35-41)

[Galileiska sjön ligger tvåhundra meter under havsytan, omgiven av berg. Vid rätt omständigheter i lufttemperaturer kan kraftiga orkanbyar snabbt uppstå när varm luft drar in från öknen. Detta är ett känt fenomen. 1992 slog tre meter höga vågor in mot kuststaden Tiberias i en liknande storm.]

22 En dag steg Jesus i en båt tillsammans med sina lärjungar och sa till dem: ”Låt oss fara över till andra sidan.” De lade ut, 23 och medan de seglade föll Jesus i sömn. Då kom det en kraftig stormby (virvelvind, cyklon). Vågorna slog in i båten, så att den höll på att fyllas, och de var i stor fara. 24 Då gick de fram och väckte honom och sa: ”Mästare, Mästare, vi går under!”

Han vaknade och tillrättavisade skarpt vinden och vattnets vågor, och de lade sig och det blev lugnt.

25 Han frågade lärjungarna: ”Var är er tro?”

Förskräckta men också förundrade (förvånade, chockade) sa de till varandra: ”Vem är han som till och med befaller vindarna och vattnet, och de lyder honom?”

Jesus befriar en besatt

(Matt 8:28-34; Mark 5:1-20)

26 De [Jesus och de tolv lärjungarna] kom till gerasenernas område, som ligger mitt emot Galileen. 27 När Jesus steg i land konfronterades han av en man från staden (som kom fientligt emot honom). Han var besatt av demoner och hade inte haft kläder på sig sedan lång tid, och han bodde inte i något hus utan bland gravarna. 28 När han såg Jesus vrålade han genomträngande, föll ner inför honom och ropade med hög röst: ”Vad har du med mig att göra, Jesus, du den högste Gudens Son? Jag ber dig, plåga mig inte!” [Frasen är ordagrant ”vad har jag med dig att göra”, och kan betyda ”lämna mig ifred” eller ”bry dig inte om mig.”]

29 Jesus hade redan befallt den orena anden att fara ut ur mannen. Den hade länge haft mannen i sitt grepp. Ofta hade man bundit honom med kedjor och bojor och hållit honom i förvar, men han hade slitit sig lös och drivits ut i öknarna av demonen.

30 Jesus frågade honom: ”Vad är ditt namn?”

Han svarade: ”Legion”, för många demoner hade farit in i honom.

[”Legion” betyder tusental och är ett latinskt låneord för en stor armé. En romersk legion bestod av över 6 000 män. Termen antyder både att mannen hade ett stort antal demoner och att deras natur var våldsam och krigisk.]

31 De bad Jesus att han inte skulle befalla dem att fara ner i avgrunden (det bottenlösa djupet, helvetet).

32 Nu gick där en stor svinhjord [2 000, se Mark 5:13] och betade på berget, och demonerna bad honom att få fara in i svinen, och det tillät han. 33 Då for demonerna ut ur mannen och in i svinen, och hjorden rusade utför branten och ner i sjön och drunknade. [Svin var ett orent djur för judarna. Ägarna och befolkningen var icke-judar.]

34 När de som vaktade svinen såg vad som hade skett, flydde de och berättade det i staden och på landsbygden. 35 De gick ut för att se vad som hade hänt. De kom till Jesus och fann mannen som demonerna hade farit ut ur sitta vid Jesu fötter, klädd och vid sina sinnen. De blev förskräckta. 36 De som hade sett händelsen [på nära håll], berättade hur den demonbesatte mannen hade blivit helad (botad, befriad, frälst). [De som vaktade svinen var långt borta, se Matt 8:30, så detta syftar antagligen på lärjungarna och folk i andra båtar som följt med till denna sida av sjön, se Mark 4:36.] 37 Alla i Gergesa och trakten däromkring bad då Jesus att lämna dem, för de hade gripits av fruktan. [Mark 5:16 antyder att det var ekonomiska skäl. Värdet på svinen var någonstans kring sju årslöner. Ägarna brydde sig mer om den ekonomiska förlusten, än att en plågad människa blivit helad.]

Jesus steg i båten och vände tillbaka [till den västra sidan av Galileiska sjön]. 38 Mannen som demonerna hade farit ut ur bad att få följa med honom, men Jesus skickade i väg honom och sa: 39 ”Gå tillbaka hem [till ditt hus, din familj, dina släktingar och dina landsmän] och berätta för dem allt vad Gud har gjort med dig.” Han gick därifrån och berättade för hela staden vad Jesus hade gjort för honom.

Jesus uppväcker Jairus dotter och botar en sjuk kvinna

(Matt 9:18-26; Mark 5:22-43)

40 När Jesus kom tillbaka [till Kapernaum i Galileen] välkomnade folket honom med glädje, för alla väntade på honom. 41 Då kom det fram en man som hette Jairus och som var föreståndare för synagogan. Han föll ned inför Jesu fötter och bad honom komma till hans hus, 42 för han hade en enda dotter på tolv år, och hon låg för döden.

Medan Jesus var på väg dit trängde folket på från alla håll. [Ordet översätts också ”kväva” i Luk 8:14. Det beskriver hur folket pressade mot honom längs med gatorna i Kapernaum.] 43 Där [bland folket] fanns en kvinna som haft blödningar under tolv år [och hon hade spenderat alla sina pengar på läkare] och inte kunnat bli botad av någon. [Lika länge som flickan levt har den här kvinnan lidit av dessa kroniska blödningar. Frasen om att hon spenderat alla sina pengar på läkare saknas i de tidigaste manuskripten, troligen tillagt av en skrivare för att harmonisera med Mark 5:26.] 44 Hon närmade sig honom bakifrån och rörde vid hörntofsen [hebr. tsitsit] på hans mantel, och i samma ögonblick stannade blodflödet.

[Både den döda flickan och kvinnan var ceremoniellt orena enligt de judiska lagarna. För kvinnan var detta ett nog så stort problem som sjukdomen i sig, eftersom allt hon rörde vid blev orent, se 3 Mos 15:19-33. Hon blev exkluderad från samhället och det är inte otroligt att hennes man också skilt sig från henne på grund av hennes sjukdom.

Som alla judar bar Jesus tofsar i de fyra hörnen på sin yttermantel. Tofsarna, hebreiska tsitsit, var alltid synliga för att påminna om de 613 buden i Torah, se 4 Mos 15:38-39. Som många andra föreskrifter hade tofsarna ibland bara blivit en religiös statussymbol, vilket Jesus fördömde, se Matt 23:5. Än i dag bär judar tsitsit. Dagens tofsar består av 8 trådar med 5 knutar. Anledningen är att talvärdet för ordet tsitsit är 600, vilket adderat med 8 och 5 blir just 613. Arkeologiska fynd från grottor vid Döda havet bekräftar att traditionen är tillförlitlig. De 2 000 år gamla tofsarna som bevarats i ökenklimatet, ser likadana ut som de tofsar som judar bär än i dag.

Orsaken till att kvinnan ville röra vid tofsen kan vara bibelordet i Mal 4:2 där det står att ”rättfärdighetens sol”, som syftar på den kommande Messias, ”ska gå upp med läkedom under sina vingar”. Ordet som ofta översätts ”vinge” är samma ord som används för ”hörn” i 4 Mos 15:38 där budet om att bära fyra tofsar på ”hörnen” av sin klädnad instiftas. Hörntofsen är också en symbol på makt och auktoritet. När David skar av hörntofsen på Sauls mantel hade han tagit kungens auktoritet, se 1 Sam 24:1-7. Ett annat exempel är Rut som bad Boas breda ut sin manteltofs över henne, se Rut 3:9. När kvinnan med blödningar rörde vid Jesu manteltofs rörde hon vid Jesu makt och auktoritet. Normalt sett skulle den som kvinnan rörde vid bli oren, i stället är det kvinnan som blir helad och ren.]

45 Jesus [stannade och] frågade: ”Vem var det som rörde vid mig?”

[Flera av dem omkring honom svarade förmodligen: ”Det var inte jag.”] När alla förnekade det, sa Petrus: ”Mästare (gr. epistates), [vem rörde inte vid dig,] folkmassan är omkring dig och trycker på från alla sidor.”

46 Men Jesus sa: ”Någon rörde vid mig [på ett speciellt sätt], för jag kände att [helande] kraft gick ut från mig.” 47 När kvinnan förstod att hon inte kunde undkomma obemärkt, kom hon darrande fram och föll ner för honom. Inför allt folket förklarade hon varför hon hade rört vid honom och att hon i samma ögonblick hade blivit helad.

48 Jesus sa till henne: ”Min dotter, din tro har frälst (räddat, befriat) dig. Gå i frid.” [Detta är enda tillfället i evangelierna där Jesus tilltalar någon ”dotter”. De kärleksfulla orden lugnar kvinnans rädsla som beskrivs mer i detalj i Mark 5:33.]

49 Medan Jesus fortfarande talade kom några från synagogföreståndarens hus och sa: ”Din dotter har dött. Varför fortsätter du besvära Läraren (gr. didaskalos)?” [Petrus använder det starkare ordet Mästare, se vers 45.]

50 Jesus hörde detta och svarade honom [synagogföreståndaren, se Mark 5:36]: ”Var inte rädd (sluta att känna fruktan och oro), fortsätt att tro (tro bara), så får hon liv igen.” [Jesus var på väg till synagogföreståndaren Jairus hus. På vägen dit blir de försenade av folkskaran och av att en kvinna helas. Jesus uppmanar Jairus att ha kvar samma tro som han hade från början när han kom till Jesus, se vers 41.] 51 När han kom fram till huset lät han ingen följa med honom in utom Petrus, Johannes och Jakob och flickans far [Jairus] och mor. 52 Alla grät och sörjde henne.

Men Jesus sa: ”Gråt inte, för hon är inte död, hon sover.”

53 Då hånskrattade de [flöjtspelarna och folkskaran som höll dödsklagan, se Matt 9:23] åt honom, de visste ju att hon var död.

54 Men han tog hennes hand och ropade med hög röst: ”Flicka, stå upp.” 55 Hennes ande återvände, och omedelbart reste hon sig upp. Sedan sa han till dem att ge henne något att äta. 56 Hennes föräldrar tappade helt fattningen (var helt utom sig, ”i extas” – existemi). Men Jesus befallde dem att inte tala om för någon vad som hade hänt.

9

Jesus sänder ut de tolv

(Matt 10:10-15; Mark 6:7-12)

1 Jesus kallade samman de tolv [apostlarna] och gav dem makt (auktoritet) över alla onda andar och kraft att bota sjukdomar (kroniska, obotliga sjukdomar). 2 Han sände ut dem (gr. apostello) för att förkunna Guds rike och hela de sjuka. [Jesu tjänst innehöll både ord och handling, se Luk 4:16-44. Jesus hade tidigare kallat de tolv lärjungarna till att bli apostlar, se Luk 6:13. Ordet apostel betyder sändebud, och verbformen av samma grekiska ord används här för ”sände ut”. De är fortfarande lärjungar som följer och lär av Jesus, se t.ex. Luk 9:14. Nu sänds de ut två och två för att göra samma sak som de sett Jesus göra, se Mark 6:7.]

3 Han sa till dem: ”Ta inte med er något på vägen, varken stav eller lädersäck [med proviant och packning], bröd eller pengar eller två livklädnader (tunikor, långt skjortliknande underklädesplagg). 4 När ni kommer in i ett hus, så stanna där tills ni lämnar platsen [till skillnad från andra kringvandrande som gick runt och tiggde från varje hus]. 5 Om man inte tar emot er, lämna den staden och skaka av dammet från era fötter. Det blir ett vittnesbörd mot dem.”

[Enligt judisk sed skakade man dammet av sina fötter efter att ha gått igenom ett hedniskt område för att visa att man inte ville ha något med dem att göra. Här blir symboliken att den judiska stad som inte ville veta av lärjungarna inte är bättre än en hednisk stad. Denna uppmaning från Jesus praktiseras även senare, se Apg 13:51; 18:6.]

6 De gick ut och vandrade från by till by, och överallt förkunnade de evangeliet och helade de sjuka.

Herodes förbryllad

(Matt 14:1-2; Mark 6:14-16)

[Ryktet om Jesu verksamhet, och nu också om de tolv apostlarna som predikade och gjorde under i Jesu namn, hade nått Herodes Antipas, son till Herodes den store. Herodes Antipas regerade över Galileen och Pereen och han bodde i Tiberias som han låtit bygga 20 e.Kr. Herodes Antipas var landsfurste eller ”tetrark” som ursprungligen betecknade en furste över fjärdedelen av ett rike.]

7 När landsfursten Herodes [Antipas] fick höra om Jesus visste han inte vad han skulle tro. Några sa att Johannes [Döparen] hade uppstått från de döda, 8 andra att Elia hade visat sig och andra att någon av de gamla profeterna hade uppstått. 9 Herodes själv sa: ”Johannes halshögg jag. Vem är då han som jag hör sådant om?” Och han försökte få träffa Jesus.

Mat till 5 000

(Matt 14:13-21; Mark 6:30-44; Joh 6:1-15)

10 Apostlarna (de utsända) kom tillbaka och berättade för Jesus om allt de hade gjort. Då tog han med dem och drog sig undan till en stad som hette Betsaida.

[De ror längs med kusten till området i närheten av staden Betsaida, som i normala fall skulle varit relativt öde, se Mark 6:32. Betsaida betyder ordagrant ”fiskhuset”. Det kan ha funnits flera fiskebyar och städer med samma namn kring sjön. Den traditionella platsen är Betsaida et-tell 2 km norr om kustlinjen vid Jordanflodens utlopp. Ett annat förslag är Betsaida el-Araj i samma område, fast närmare Galileiska sjön. Under utgrävningar 2017 hittades romerska badhus där, vilket bekräftar att det var en romersk stad på Jesu tid. Detta fynd ökar sannolikheten för att el-Araj är Betsaida. Ett annat mindre troligt alternativ är den nuvarande byn Tagba, strax söder om Kapernaum.]

11 När folket fick reda på det följde de honom [landvägen, se Mark 6:33]. Han välkomnade dem och talade om Guds rike, och han helade alla som hade behov.

12 När dagen började gå mot sitt slut vände sig de tolv till honom och sa: ”Låt folket ge sig av, så att de kan gå till byarna och gårdarna här omkring och skaffa sig tak över huvudet och få något att äta. Vi är ju på en obebodd plats här.”

13 Men han sa till dem: ”Ge dem ni att äta.”

De svarade: ”Vi har inte mer än fem bröd och två fiskar – om vi nu inte ska gå och köpa mat åt allt det här folket?” 14 Det var omkring 5 000 män [förutom kvinnor och barn, se Matt 14:21].

Då sa han till sina lärjungar: ”Låt dem sitta ner i matlag i grupper på omkring femtio i varje.” 15 De gjorde så och lät alla slå sig ner. 16 Sedan tog han de fem bröden och de två fiskarna och såg upp mot himlen och välsignade dem. [Jesus bad antagligen den judiska välsignelsen Hamotzi: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som frambringar bröd från jorden.”] Han bröt bröden och gav (oupphörligen, verbformen beskriver ett kontinuerligt givande) åt lärjungarna, för att de skulle dela ut åt folket. 17 Alla åt och blev mätta, sedan samlade man upp det som blev över – tolv korgar fulla med bröd. [Detta var en mindre korg som bands fast vid midjan för packning och proviant under en resa. Det var antagligen lärjungarnas korgar som användes under matutdelningen. De fick också med mat för resan framöver!]

Petrus förstår vem Jesus är

(Matt 16:13-23; Mark 8:27-33)

18 En gång när han hade dragit sig undan för att be, och lärjungarna var med honom, frågade han dem: ”Vem säger folket att jag är?”

19 De svarade: ”Johannes Döparen. Andra säger [den stora profeten] Elia [som förväntades komma tillbaka i den sista tiden, se Mal 4:5], och andra att någon av de gamla profeterna har uppstått.”

20 Då frågade han dem: ”Men vem säger ni att jag är?”

Petrus svarade: ”Du är den Smorde (Messias, Kristus).” 21 Men Jesus förbjöd dem att säga detta till någon. [Både lärjungarnas och det judiska folkets förhoppningar på Messias var befrielse från romarna, men det var inte därför som Jesus kommit denna gång.]

22 Han sa: ”Människosonen måste lida mycket och bli förkastad av de äldste och översteprästerna och de skriftlärda [dessa grupper ingick i Sanhedrin – judarnas högsta domstol]. Han måste bli dödad men bli uppväckt på tredje dagen.”

Att mista livet, men ändå vinna det

(Matt 16:24-28; Mark 8:34-9:1)

23 Sedan sa Jesus till alla [lärjungarna och folkskaran, se Mark 8:34]:

”Om någon vill följa (gå bakom) mig

ska han förneka (tillbakavisa; säga nej till; avstå från) sig själv [sin egen agenda]

och dagligen ta upp sitt kors

och följa mig (vara/gå med mig på vägen) [bli min lärjunge].

[Sist i versen har grekiskan ett annat ord för att följa (nämligen akoloutheo) vars innebörd är att gå samma väg som eller att vandra tillsammans på vägen med. Bokstaven a kommer från grekiskans Alpha (den första) och står som prefix i betydelsen ’utan’ (ofta i samband med försakelse och umbäranden), men även som en förkortning av hama (ett adverb som betecknar nära anknytning men också förekommer i betydelsen förening och utgörandet av en enhet). Jesu lärjunge måste lämna sitt eget, vandra i Mästarens fotspår och följa hans exempel i allt – ja, även vara beredd att lida och dö för hans skull.]

24 För den som vill rädda (skulle vilja bevara) sitt liv,

ska mista (förlora; totalt förstöra/ruinera) det,

men den som mister (nu ändå skulle mista) sitt liv för min skull,

han ska rädda (han är den som kommer att bevara) det.

[Gr. psuche, som inkluderar både liv och själ, används i båda betydelserna här i vers 24, se även Joh 12:25. Att förneka sig själv (vers 23) handlar inte om att brista i självaktning eller självkänsla – Jesu efterföljare har ju skäl till en bättre självbild än någon annan. Guds faderskärlek är enorm och bygger inte på gärningar utan på barnaskap, se Gal 3:26. Jesus hade tidigare predikat om den himmelska lönen och vad det innebär att vinna livet, se Luk 6:20-26. Frågeställningen i nästa vers klargör att självförnekelsen handlar om att sätta Gud och hans rike främst.]

25 För vad hjälper det en människa om hon vinner hela världen

men mister (totalt förstör; ruinerar) sig själv eller [själv] går förlorad?

26 Den som skäms för mig och mina ord, honom ska också Människosonen skämmas för när han kommer i sin och Faderns och de heliga änglarnas härlighet [för att upprätta tusenårsriket, se Upp 19:14].

27 Jag säger er sanningen: Några av dem som står här ska inte smaka döden förrän de fått se Guds rike.”

[Möjliga förklaringar på denna vers är att det syftar på pingstdagen, då den helige Ande blev utgjuten. Troligast är dock att det är en förutsägelse av nästa händelse en vecka senare, då tre av lärjungarna får se en glimt av Jesus i hans härlighet i hans rike, se Luk 9:28-36. Det kan knappast vara en förutsägelse om Jesu andra tillkommelse, eftersom Jesus aldrig gjorde anspråk på att veta tiden för detta, se Matt 24:36. Vid himmelsfärden pressade lärjungarna honom på svar när han skulle upprätta riket, men Jesus bad dem att hellre fokusera på att vara använda här och nu, se Apg 1:6-8.]

Jesus förvandlas

(Matt 17:1-13; Mark 9:2-13)

28 Omkring åtta dagar efter att Jesus sagt detta [att han skulle komma i härlighet och att några av dem skulle få se Guds rike med sina ögon, se vers 27] tog han med sig Petrus, Johannes och Jakob och gick upp på berget för att be.

[Bibeln anger inte på vilket berg detta sker. De har nyligen varit i Caesarea Filippi i norr, Mark 8:27, och efteråt nämns det att de är i Galileen, Mark 9:30. De två vanligaste alternativen som bibelforskare föreslår är det höga berget Hermon i norr, inte långt från Caesarea Filippi, eller berget Tabor i södra Galileen som man kan nå på fyra dagar från Caesarea Filippi.]

29 Medan han bad förvandlades hans ansikte, och hans kläder blev skinande vita (som blixtars sken). 30 Plötsligt var där två män som samtalade med honom. Det var Mose och Elia 31 som visade sig i härlighet. De talade om hans bortgång [gr. exodus, dvs. hans uttåg från den här världen] som han skulle fullborda i Jerusalem. [Ordet exodus anspelar även på israeliternas uttåg/exodus ur Egypten som Andra Mosebok handlar om.] 32 [Det är antagligen natt nu eftersom de var där till nästa dag, se vers 37.] Petrus och de andra sov tungt (var nedtyngda av sömn), men när de vaknade upp (skakat av sig tröttheten) såg de Jesu härlighet och de båda männen som stod tillsammans med honom. 33 När männen var på väg att skiljas från honom sa Petrus till Jesus: ”Mästare, det är ljuvligt för oss att vara här. Låt oss göra tre hyddor, en åt dig, en åt Mose och en åt Elia.” Han visste inte vad han sa.

[Även om denna händelse förmodligen äger rum på våren gör Petrus kopplingar till lövhyddohögtiden, sukkot, som firas på hösten. Man bygger då hyddor med tak av löv under bar himmel för att minnas israeliternas ökenvandring efter deras uttåg/exodus ur Egypten. Enligt judisk tro och tradition förknippas högtiden också både med den messianska ankomsten och inträdandet av den messianska tidsåldern, se Apg 3:21. Dessa kopplingar till den messianska förväntan är tydlig då Jesus besöker Jerusalem under sukkot, se t.ex. Joh 7:2, 27, 31, 40-42.]

34 Medan han talade, kom ett moln och började överskugga (sänkte sig ner över) dem [Jesus, Mose och Elia], och lärjungarna blev förskräckta när de gick in i molnet. [Molnet är en symbol på Guds närvaro, se 2 Mos 16:10; 24:15-18; 1 Kung 8:10; Luk 1:35. En molnstod ledde israeliterna genom öknen, se 2 Mos 13:21.] 35 Ur molnet kom en röst som sa: ”Detta är min Son – min Utvalde (som jag har utvalt). Lyssna till honom.” [Mark 9:7; Luk 3:22; 1 Pet 2:4]

36 Medan rösten tonade bort, stod Jesus där ensam. Lärjungarna höll tyst och berättade inte för någon just då vad de hade sett.

[Petrus skriver drygt 35 år senare om denna upplevelse på berget, se 2 Pet 1:16-18.]

En pojke befrias

(Matt 17:14-22; Mark 9:14-30)

37 Nästa dag, när de kom ner från berget, möttes han av en stor skara människor. 38 Då ropade en man ur folkhopen: ”Lärare, jag bönfaller dig, kom och se min son. Han är mitt enda barn! [Ordet för se är en medicinsk term för att undersöka, ordet för bönfaller är deomai som är ett starkt ord som uttrycker en bön för ett stort behov.] 39 En ande tar tag i honom så att han plötsligt skriker, den sliter i honom så att han tuggar fradga. Det är knappt att den släpper honom och slutar plåga honom. 40 Jag bad dina lärjungar att de skulle driva ut den, men de kunde inte.”

41 Jesus svarade: ”Ni släkte utan tro (en generation som inte vill tro) som är helt fördärvat! [Det är inte otroligt att associationerna går till israeliterna som vandrade i öknen och tappade tron och i stället tillbad guldkalven då Mose gick upp på berget Sinai.] Hur länge ska jag vara kvar hos er? Hur ska jag stå ut med er?” 42 Medan pojken [tillsammans med sin far] var på väg fram [till Jesus] kastade demonen omkull honom och ryckte och slet i honom. Men Jesus talade strängt till den orena anden och helade pojken och gav honom tillbaka till hans far. 43 Alla häpnade (överväldigades) över Guds storslagna makt (storhet, majestät). [Folket förstod att det Jesus gjort var av Gud. Ordet ”makt” beskriver Guds majestät. Förutom Lukas är det bara Petrus som använder ordet, se 2 Pet 1:16.]

Medan alla [hela folkskaran] förvånades (började spekulera i orsaken till Jesu gärningar) sa han till sina lärjungar [när de vandrade genom Galileen, se Mark 9:30]: 44 ”Hör nu vad jag säger (ordagrant ’lägg dessa ord i era öron’, glöm inte dessa ord, lyssna noga nu): Människosonen kommer att utlämnas i människors händer.”

45 Men de förstod inte detta uttalande (ord – gr. rhema) [om hans lidande och död]. Det var fördolt för dem så att de inte kunde förstå det, och de vågade inte fråga honom om detta uttalande.

Jesus undervisar lärjungarna

Var ödmjuka – betjäna varandra

(Matt 18:1-5; Mark 9:33-37)

46 Men en diskussion uppstod bland lärjungarna, den rörde frågan om vem av dem som var störst (hade mest värde, inflytande och auktoritet). 47 Jesus visste vad de tänkte i sina hjärtan. Han tog ett barn och ställde det bredvid sig 48 och sa till dem: ”Den som välkomnar det här barnet i mitt namn välkomnar mig. Den som välkomnar mig välkomnar honom som har sänt mig. För den som är minst bland er alla, han är [den som verkligen är] stor.”

[Det grekiska ordet paidion beskriver ett mindre barn upp till skolåldern. Jesus befinner sig troligtvis i Petrus hus i Kapernaum, se Mark 9:33, så det är inte otroligt att det är Petrus barn som Jesus tar fram för att på ett illustrativt sätt undervisa om ödmjukhet.]

Var inkluderande – den som inte är emot oss är för oss

(Mark 9:38-40)

[Johannes, den yngste lärjungen, kommer ihåg ett tillfälle då de försökt stoppa en man som inte gjorde saker på exakt samma sätt som de. Hade de varit för kritiska när de fördömt honom?]

49 Johannes sa till honom: ”Mästare, vi såg en man som inte följer oss driva ut demoner i ditt namn, och vi förbjöd (hindrade) honom gång på gång eftersom han inte var med oss (en av dina lärjungar).”

50 Men Jesus sa: ”Sluta att hindra honom. Den som inte är mot er är för er.”

FRÅN GALILEEN TILL JERUSALEM (9:51-19:27)

51 När tiden började närma sig (dagarna höll på att fullbordas) för Jesus att lyftas upp, vände han sitt ansikte mot Jerusalem fast besluten att gå dit upp.

[Jesus börjar nu röra sig mot Jerusalem. Det är fortfarande tre månader kvar tills han rider in i Jerusalem, men från och med nu är siktet inställt på slutfasen i hans tjänst här på jorden. Ordet ”lyftas upp” kan både syfta på att ”gå upp” till Jerusalem och att ”fara upp till himlen”. I Apg 1:2, 11, 22 använder Lukas ett snarlikt ord för Jesu himmelsfärd och det är troligt att det syftar på det här också. Trots att Jesus har lidandet och korset framför sig, fokuserar han inte på det, utan på slutmålet då han åter ska få vara med sin Fader i himlen!]

52 Han sände ut budbärare framför sig. De gav sig av och gick in i en samarisk by för att förbereda hans ankomst [ordna med mat och övernattning]. 53 Men där välkomnade man inte honom eftersom man förstod att han var på väg mot Jerusalem.

[Konflikten mellan samarierna och judarna gällde om det var på det samariska berget Gerizim eller i Jerusalem man skulle tillbe. Att passera igenom Samarien för att tillbe i Jerusalem var inte populärt bland lokalbefolkningen. Detta var anledningen till att många judar tog omvägen via Jordandalen till Jerusalem.]

54 När hans lärjungar Jakob och Johannes [brödraparet som Jesus kallade ”åskans söner”, se Mark 3:17] fick reda på detta sa de: ”Herre, vill du att vi kallar ner eld från himlen som förgör dem [precis som Elia gjorde]?” [2 Kung 1:10-12] 55 Men Jesus vände sig om och tillrättavisade dem, 56 och de gick till en annan by [som välkomnade dem].

[Anledningen till att man vill kalla ner eld kan vara att i samma område i Samarien hade Elia blivit beskyddad från två angrepp genom att just kalla ner eld från himlen. Tredje gången man kommer emot honom ödmjukar däremot officeren sig och femtio män skonas, se 2 Kung 1:1-18. Jesus hade inte kommit för att döma världen utan för att ge människor en chans att omvända sig, se 2 Pet 3:9. Om bara några år kommer samme Johannes, som här ville förgöra staden, att predika evangeliet tillsammans med Filippus och Petrus, och skaror blir frälsta, se Apg 8:4-25.]

Lärjungaskapets krav

(Matt 8:19-22)

57 [Jesus håller på att välja ut sjuttio lärjungar som ska förbereda vägen för honom och bota sjuka och berätta att Guds rike är nära, se Luk 10:1-20. Jesus är tre månader från sin död och det här missionsuppdraget kommer att kräva fullständig överlåtenhet. Nedan följer tre exempel på kandidater, där den förste och den siste anmäler sig frivilligt, och Jesus måste pröva äktheten i deras överlåtenhet. På samma sätt som Elisha var tvungen att verkligen sätta Guds rike främst för att vara med Elia och ta del av den dubbla välsignelsen, kräver Jesus att hans blivande lärjungar sätter lärjungaskapet främst.]

1) Materiell försakelse

Medan de gick längs med vägen [mot Jerusalem], sa en man till honom: ”Herre, jag vill följa dig vart du än går.”

58 Jesus svarade: ”Rävarna har lyor och himlens fåglar har bon, men Människosonen har ingen plats där han kan vila sitt huvud.”

[Till en början verkar inte svaret ha någon koppling till det mannen säger; han ville ju följa Jesus! Men Gud ser inte bara till det yttre utan till hjärtat, se 1 Sam 16:7. Det verkar som om mannen inte riktigt visste att lärjungaskapet skulle innebära att ge upp bekvämlighet och materiell trygghet.]

2) Inga ursäkter

59 Till en annan sa Jesus: ”Följ mig!” Men mannen svarade: ”Herre, låt mig först gå och begrava min far.”

60 Då sa Jesus: ”Låt de döda begrava sina döda, men gå du och förkunna Guds rike.”

[Den judiska begravningen skedde i två steg. Så fort som möjligt, helst samma dag, begravdes den döde i en gravkammare. Familjen höll sedan en sju dagars sorgeperiod, följt av trettio dagar av mindre intensiv sorg. Inte förrän ett år senare ansvarade äldste sonen för att flytta benen till en s.k. benkista. Det är ytterst osannolikt att Jesus skulle träffat på den här äldste sonen de få timmarna innan hans far var begravd, i stället är det någon gång efter den första begravningen. Vad mannen egentligen säger är att han ber om uppskov på kanske upp till elva månader innan han tänker följa Jesus. Då är det försent, Jesus är redan uppstånden och det här missionsuppdraget avslutat.]

3) Högsta prioritet

61 En annan man sa: ”Herre, jag vill följa dig, men låt mig först ta farväl av dem där hemma.”

62 Jesus svarade: ”Den som ser sig om när han har satt sin hand till plogen, han passar inte för Guds rike.”

[Här finns ännu en likhet med Elishas kallelse, där Elia tillät honom säga farväl till sin familj, se 1 Kung 19:20. Men här ser vi att Jesu kallelse är mer radikal än den mest radikale profeten på Gamla testamentets tid.]

10

Jesus sänder ut de sjuttio

(Matt 11:21-24)

1 Efter detta utsåg Herren sjuttio andra [förutom de tolv, se Luk 9:2] och sände ut dem framför sig två och två till varje stad och plats dit han själv skulle komma. [Vissa handskrifter har sjuttiotvå i stället för sjuttio.] 2 Han sa till dem:

”Ja, skörden är stor (riklig), men arbetarna är få. Bönfall därför skördens Herre att han ska sända (skulle driva) ut arbetare till sin skörd.

[Det grekiska verbet deomai innebär att vädjande be (för ett stort personligt behov), se även Luk 4:31; 8:24. Verbet deo betyder ’att binda/klistra ihop’. Här finns en antydan om att den som ber kopplar ihop sig med bönesvaret för att få se det förverkligat. Tidigare hade de tolv sänts ut, se Luk 9:1-6, nu sänds fler ut för att bärga in skörden. Det grekiska ordet för ’sända ut’ är ekballo som ordagrant betyder ’att driva/kasta ut’. Även de som redan är kallade behöver förnyad glöd och iver i sitt uppdrag att gå ut på fälten.

I Matt 9:37-38 återfinns samma fras som här, men med en liten nyansskillnad. I Matteus står det ”sända ut arbetare” medan Lukas har ”arbetare sända ut” (gr. ergates ekballo). Detta skrivsätt betonar arbetarna lite mer än själva sändandet, som sedan återges mer i detalj i vers 3-12.]

3 Gå! Se, jag sänder iväg (sänder ut – gr. apostello) er som lamm mitt ibland vargar (i vargars mitt/centrum). [Matt 10:16] 4 Ta inte med börs [med pengar], eller lädersäck [med proviant och packning] eller [ett extra par] sandaler. [Uppdraget att förbereda min ankomst är brådskande, fördröj varken avresan eller färden.] Hälsa inte på någon längs med vägen. [En dåtida hälsning var inte bara några ord och en vink utan en omständlig procedur som innehöll kramar och pussar, och fördröjde resan.]

5 När ni kommer in i ett hus, säg då först: ’Frid över detta hus (denna familj).’ [Fridshälsningen var antagligen: ’frid vare med er’, se 1 Sam 25:6. Även Jesus hälsade lärjungarna med den frasen i övre rummet, se Joh 20:19.] 6 Om där bor en fridens man ska er frid vila över honom, annars ska den återvända till er. 7 Stanna i det huset och ät och drick det ni får, för arbetaren är värd sin lön. Flytta inte från hus till hus [och jämför och försök hitta det bästa].

8 När ni kommer till en stad där man tar emot er, ät då det som sätts fram [utan att oroa er för om maten förberetts enligt fariséernas alla renhetslagar, se Matt 7:18]. 9 Bota de sjuka som finns där [i staden] och säg till folket: ’Guds rike är nära er.’ [Guds rike beskriver Guds kungavälde som inte är begränsat till en plats, utan är överallt där kungens befallningar råder. Jesus – Konungen, och hans rike är nära när hans vilja sker. Rent fysiskt var han också nära och skulle snart komma in till staden, se Luk 10:1.]

10 Men om ni kommer till en stad där man inte tar emot er, gå då ut på gatorna och säg: 11 ’Även dammet från er stad som kommit på våra fötter borstar vi av för att vittna mot er. Men ni ska veta det att Guds rike är nära.’ 12 Jag säger er [mina lärjungar]: Sodom ska på den dagen få det lindrigare än den staden. [Sodom var känd för sin synd, 1 Mos 19:1-29. För den stad, som inte tar emot ett av dessa trettiofem par som sändes ut, väntar en större dom vid tidsålderns slut, se Matt 10:15.]

13 Ve dig [uttryck för intensiv förtvivlan], Korasin!

[Judisk stad på västra sidan om Galileiska sjön.]

Ve dig, Betsaida!

[Judisk stad längs med den norra kusten av Galileiska sjön.]

För om de kraftgärningar (mirakler, mäktiga under) som har gjorts hos er hade blivit gjorda i Tyros och Sidon [två hedniska städer i Fenikien vid Medelhavet], skulle de för länge sedan ha omvänt sig och suttit i säck och aska. 14 Men [de hedniska städerna] Tyros och Sidon ska få det lindrigare vid domen än ni [judiska städer Korasin och Betsaida]. 15 Och du, Kapernaum [den stad Jesus hade verkat mest i], du tror väl inte att du ska bli upphöjd till himmelen? Nej, du ska kastas ner i dödsriket (Hades).

16 Den som lyssnar till er [mina lärjungar som jag sänder ut till städerna],

lyssnar till mig.

Den som förkastar er,

förkastar mig.

Den som förkastar mig

förkastar den som sänt mig [Gud själv].”

De sjuttio kommer tillbaka

(Matt 11:25-27)

17 De sjuttio återvände glada och berättade: ”Herre, till och med demonerna lyder oss i ditt namn.”

18 Han sa till dem: ”Jag såg Satan [fursten till alla demoner som måste lyda er] slungas ner från himlen som en blixt (snabbt och uppseendeväckande). 19 Se, jag har gett er auktoritet att trampa på ormar och skorpioner, och auktoritet över all fiendens styrka. Ingenting ska på något sätt kunna skada er. 20 Men [även om det är stort och fantastiskt], gläd er inte över att andarna lyder er, utan [gläd er i stället desto mer] över att era namn är skrivna (upptecknade, ingraverade) i himlen.”

21 I samma stund fylldes Jesus med jublande glädje i den helige Ande och sa [bedjande]:

”Jag prisar dig Fader, himlens och jordens Herre,

för att du har dolt detta för de lärda och kloka

och uppenbarat det för spädbarn (okunniga, hjälplösa, som inte kan tala än).

Ja, Fader, så har du bestämt. 22 Allt har min Fader anförtrott åt mig.

Ingen vet vem Sonen är,

utom Fadern,

och ingen vet vem Fadern är,

utom Sonen

och den som Sonen vill uppenbara det för.”

23 Sedan vände sig Jesus till lärjungarna [de tolv och kanske även de sjuttio] och sa enbart till dem (samtalade privat med dem): ”Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de ögon som ser vad ni ser! [Gläd er i frälsningen, att era namn är upptecknade i himlen, se vers 20. Ett liknande uttalande finns i Matt 13:16.] 24 Jag säger er: många profeter och kungar längtade efter att få se och höra vad ni ser och hör [just nu], men fick inte se och höra det.”

Den barmhärtige samariern

(Matt 22:34-40; Mark 12:28-31)

25 En laglärd [expert på hur Mose undervisning skulle tolkas] reste sig upp för att pröva Jesus (sätta honom på prov) och sa: ”Lärare, vad ska jag göra för att få (ärva) evigt liv?” [Hans intentioner är inte helt ärliga, han är mer intresserad av att se hur Jesus klarar av att svara på teologiska frågor.]

26 Jesus svarade honom [genom att ställa en motfråga]: ”Vad står det i undervisningen [Moseböckerna, Torah – gr. nomos]? Vad läser du där (hur tolkar du det stället)?”

27 Han svarade [genom att citera 5 Mos 6:5 och 3 Mos 19:18]:

”Du ska älska [osjälviskt och utgivande] Herren din Gud,

av hela ditt hjärta,

av hela din själ,

av hela din kraft

och av hela ditt förstånd (intellekt – gr. dianoia);

och din nästa (din medmänniska) som dig själv.”

28 Jesus sa till honom: ”Du har svarat rätt. Gör detta så får du leva [uppleva ett välsignat liv här på jorden och evigt liv i Guds rike].”

29 Fast besluten att rättfärdiga sig själv frågade han Jesus: ”Vem är då min nästa (medmänniska)?” [Enligt judarna räknades bara de egna landsmännen som ”ens nästa”. Jesu svar hade överbevisat mannen om att han inte levde upp till budet.]

30 Jesus tog upp diskussionen [skiftar fokus från att bli utfrågad till att i stället leda samtalet] och svarade:

”En man [en jude] var på väg från Jerusalem ner till Jeriko. Han råkade ut för rånare som tog hans kläder och misshandlade honom, sedan försvann de och lämnade honom där halvdöd. [Jeriko är en stad 3 mil nordost om Jerusalem. Vägen mellan dessa städer sträcker sig genom berg och öken med en höjdskillnad på över 1 000 meter. Det var inte ovanligt att rånarligor höll till i dessa trakter.]

31 Av en händelse kom en präst ner [mot Jeriko] samma väg, och när han fick se honom gick han förbi på andra sidan av vägen. 32 På samma sätt kom en levit till platsen. Han såg honom, men gick förbi på andra sidan av vägen.

[I Jeriko bodde tusentals präster och leviter. Prästerna ansvarade för offren och leviterna tjänade under prästerna i templet som assistenter, dörrvakter, musiker och sångare. En präst eller levit tjänstgjorde fem gånger per år i templet. Det står att de ’passerade samma väg’, vilket innebär att de var på väg hem från Jerusalem efter en sådan tjänstgöringsperiod. De hade just ’tjänat Gud’ i templet under en vecka, men det verkar bara varit en yttre plikt. De hade ingen speciell tid att passa, de är på väg hem, ändå väljer de att medvetet se åt andra hållet och gå förbi en medmänniska i nöd.]

33 Men en samaritan (gr. samarites) [samarier och utövare av den samaritiska trosriktningen] som var på resa kom och fick se honom ligga där, och han fylldes av medlidande. [Judarna ville inte ha något samröre med de illa ansedda samaritianerna, se Joh 4:9.] 34 Samariern gick fram till honom, förband hans sår och hällde olja och vin i dem [tvättade dem rena och desinfekterade dem]. Sedan lyfte han upp honom på sin åsna och förde honom till ett värdshus och skötte om honom. 35 Nästa dag tog han fram två denarer och gav åt värden och sa: ’Sköt om honom, och alla ytterligare utgifter betalar jag dig när jag kommer tillbaka.’ [Två denarer motsvarade två dagslöner, vilket räckte för två månaders vistelse för en person på ett värdshus.]

36 Vem av dessa tre har enligt din mening visat sig vara en verklig medmänniska?”

37 Han [den skriftlärde, se vers 25] svarade: ”Den som visade barmhärtighet (nåd) mot honom.” Då sa Jesus till honom: ”Gå och gör likadant (agera på samma sätt).”

Hos Marta och Maria

38 Medan de var på väg [mot Jerusalem] gick Jesus in i en by [Betania, 3 km öster om Jerusalem, se Joh 11:1], där en kvinna som hette Marta välkomnade honom som gäst i sitt hem. 39 Hon hade en syster som hette Maria, som satte sig vid Herrens fötter och lyssnade till hans ord.

[Maria, som antagligen var den yngre systern, skulle senare smörja Jesu fötter med dyrbar olja under middagen hos Simon den spetälske, se Joh 12:2. Här sitter nu Maria i husets innergård och lyssnar på Jesu undervisning. Där är antagligen också hennes bror Lasarus, de tolv lärjungarna och andra nyfikna från byn. Att sitta vid någons fötter betyder att vara någons lärjunge, Lukas använder samma uttryck om Paulus som blev undervisad vid Gamaliels fötter, se Apg 22:3.]

40 Men Marta var distraherad (stressad, hennes uppmärksamhet drogs åt olika håll) av allt som skulle ordnas [gr. poly diakonia – ordagrant ”mycket tjänande”]. Hon gick fram [avbröt Jesu undervisning] och sa: ”Herre, bryr du dig inte om att min syster har lämnat mig ensam att ordna med allt? Säg åt henne att hjälpa mig.”

[Hon förväntar sig att Jesus ska säga till Maria att hjälpa till, och det gör troligen alla andra där också; det var ju kvinnans roll att ordna med maten. För Marta var det viktigare att tjäna Jesus än att lyssna på honom.]

41 Men Herren svarade henne: ”Marta, Marta, vad du är stressad (har en inre oro) över mycket och är alldeles uppjagad (slamrar, väsnas, den inre oron visar sig i ett yttre tumult). 42 Bara ett är nödvändigt. [Kan syfta på att Marta inte behöver förbereda många avancerade maträtter utan en enkel rätt räcker, eller att lyssna till Jesus är det viktigaste och det enda som behövs.] Maria har valt det som är bättre [lärjungaskapet, att sitta vid Jesu fötter] och det ska inte tas ifrån henne.”

11

Jesus undervisar om bön

(Matt 6:9-13; 7:7-11)

1 En gång var Jesus på en viss plats och bad. När han hade avslutat sin bön sa en av hans lärjungar till honom: ”Herre, lär oss att be, precis som Johannes lärde sina lärjungar.”

[Jesus är på väg till Jerusalem, se Luk 9:51. Han har just besökt Marta och Maria i Betania och är antingen kvar där eller på någon annan plats i närheten av Jerusalem. Det var inte ovanligt att olika judiska grupper hade egna böner. Inom judendomen finns amidah, en daglig bön med arton välsignelser, och det verkar som om Johannes Döparen också hade lärt sina lärjungar en skriven bön.]

2 Då sa han till dem: ”När ni ber (vill be, ska be), säg så här:

______

’Fader [gr. pater, den bokstavliga innebörden av roten pa är någon som ger näring, beskyddar och uppehåller]!

Låt ditt namn bli helgat (helgat vare ditt namn). [5 Mos 4:39]

Låt ditt rike komma (kom/etablera – ditt kungarike)!

3 Ge oss var dag,

vårt dagliga [fysiska och andliga] bröd.

4 Och förlåt oss våra synder,

för också vi själva förlåter var och en som står i skuld till oss.

Och led (för) oss inte in i frestelse (prövning).’ ”

[Grekiska peirasmos har en bred betydelse av både prövning och frestelse. Den nyansskillnad som finns mellan de svenska orden finns inte i grekiskan. Gud själv frestar ingen, utan det är den onde och vårt kött som frestar oss att synda, se Matt 6:13; 26:41; Jak 1:13-14. Det är därför vi behöver vara bedjande. Däremot kan Anden föra oss in i situationer där vår tro prövas, se Luk 4:1-2.]

______

[I Bergspredikan några år tidigare undervisade Jesus om bön, och förklarade då att bön varken är någon uppvisning eller rabblande av tomma ord, se Matt 6:7-13; 7:7-11. Denna version är kortare än Matteus i de flesta manuskript, men innehåller samma huvudpunkter. Det finns några skillnader i ordval: Lukas har ”synder” (gr. hamartia), medan Matteus har ”skulder” (gr. opheilema), se Matt 6:12.]

5 Sedan sa han till dem [och Jesus fortsätter nu att undervisa om bön genom att ge två liknelser]:

Liknelse 1 – Bulta på en väns dörr

”Anta att någon av er har en vän, och ni går till honom mitt i natten och säger till honom: ’Käre vän, kan du låna mig tre bröd [limpor], 6 en god vän till mig som är på resa har kommit förbi och jag har inget att sätta fram åt honom.’

7 Då kanske han där inne svarar: ’Lämna mig i fred. Dörren är redan låst, och jag har barnen hos mig i sängen. Jag kan inte stiga upp och ge dig något.’

8 Jag säger er, även om han där inne inte stiger upp och ger honom något för vänskaps skull, så gör han det därför att den som frågar är så påträngande, och han ger honom allt vad han behöver. 9 Därför säger jag er:

Be [fråga gång på gång], så ska det ges åt (tilldelas) er.

Sök [leta och undersök gång på gång], så ska ni finna.

Bulta [knacka gång på gång], så ska det öppnas för er.

10 För var och en som ber [och fortsätter att fråga], han får [tar aktivt och villigt emot],

och den som söker [och fortsätter att leta och undersöka], han finner [alltid mer],

och för den som bultar [och fortsätter att knacka] ska det öppnas (öppnas upp).”

[Poängen med liknelsen är att om vi har tro för att vår vän ska öppna dörren mitt i natten när vi bultar på hans dörr, hur mycket mer ska inte vår himmelske Fader låta oss få bönesvar när vi ber till honom. Vers 9-10 har vardera sex verb symmetriskt uppställda i tripletter. Den aktiva presensformen (fortsätt be, sök och bulta) visar att det handlar om uthållig bön. Passivformen i futurum (ska ges och ska öppnas) i vers 9 ramar in och indikerar att Gud är subjektet, dvs. han är den som kommer att ge bönesvar och han är den som kommer att öppna upp dörrar. Det förstärks av att sista verbet i vers 10 också är i passiv form. De grekiska orden för att finna och att öppna används i båda verserna, däremot skiljer sig orden åt i slutet på första strofen i varje vers: i vers 9 står ordet för att ge/tilldela (didomi), medan vers 10 har ordet för att få och ta emot (lambano). Verbformerna visar att det som blir givet (i passiv form) här uppmanas att villigt tas emot (i aktiv form). Se även Jak 4:8.]

Liknelse 2 – En far ger goda gåvor till sin son

(Matt 7:9-11)

11 ”Finns det någon far bland er som skulle ge sin son en orm när han ber om en fisk, 12 eller en skorpion när han ber om ett ägg? 13 Om nu ni som är onda [ni som började under ondskan – den syndfulla naturen – medvetet] har sett till att ge era barn goda gåvor – hur mycket mer ska då inte er Fader i (utifrån; som är från) himlen [dvs. er himmelske Fader] ge den helige Ande åt dem som frågar [och fortsätter att fråga] honom?”

För eller emot Jesus – det går inte att vara neutral

(Matt 12:22-30, 43-45; Mark 3:22-27)

14 Jesus drev ut en dövstum demon [mannen var också blind, se Matt 12:22]. När demonen hade drivits ut började mannen som varit stum att tala och folkskaran förundrades (häpnade, blev förvånade och fascinerade av Jesus).

15 Men några av dem [fariséerna från Jerusalem tillsammans med de lokala judiska ledarna i Kapernaum, se Mark 3:22; Matt 12:24] sa: ”Han driver ut demoner med hjälp av Beelsebul, de onda andarnas furste.” [Beelsebul betyder bokstavligen ”flugornas herre”, ett annat namn för Satan.] 16 Andra ville pröva honom och begärde ett tecken från himlen.

17 Men Jesus, som förstod deras tankar, sa till dem:

”Ett rike som splittras (på grund av inre stridigheter) ödeläggs, och ett hus som är delat faller (går under). 18 Om nu Satan har kommit i strid med sig själv, hur kan hans rike då bestå? Jag frågar detta eftersom ni påstår att jag driver ut demoner med hjälp av Beelsebul.

19 Om jag nu driver ut demoner med Beelsebul, med vems hjälp driver då era söner ut dem? De ska bli era domare. 20 Men om det är med Guds finger (kraft) som jag driver ut demonerna, då är Guds kungarike redan här. [När de anklagade Jesus för att använda satanisk kraft innebar det att de också anklagade sina ’egna söner’ – sina egna landsmän. Alla Jesu lärjungar var ju judar. Det kan vara så att översteprästen Skevas är en av dem som Jesus talar med här, och då syftar han på Skevas sju söner som sysslade med exorcism och ockulta besvärjelser, se Apg 19:13-16.]

21 När en stark man [i det här fallet Satan], beväpnad från topp till tå, bevakar sitt palats är hans ägodelar säkra. [Djävulen liknas här vid en stark man som bevakar sitt rike och håller sina ägodelar, människor, fångna och bundna.] 22 Men när den som är starkare [Jesus] kommer, attackerar och segrar över honom, så tar han ifrån honom alla vapen (hela sin rustning) som han hade satt sitt hopp till. Segraren fördelar sedan bytet [befriar människorna som varit bundna av djävulen].

23 Den som inte är med mig [tar min sida och tror på mig]

är emot mig,

den som inte samlar med mig [engagerar sig i min seger och det jag gör],

han skingrar.

[Det går inte att vara neutral i andliga frågor, tar man inte ställning för Jesus är man emot honom. Jesus fortsätter att tala och beskriver vad som sker med en människa som blivit befriad från onda andar, men inte bjudit in Jesus att vara herre i sitt liv.]

24 När en oren ande lämnar en människa, rör den sig över vattenlösa (torra) trakter och söker en temporär viloplats men hittar ingen. Då säger den: ’Jag vänder tillbaka till det hus jag lämnade.’ 25 När den kommer tillbaka, ser den att huset är städat och iordningställt. 26 Då går den bort och tar med sig sju andra andar, ännu ondare (värre, skadligare) än den själv, och de går in och bosätter sig (permanent) där. För den människan blir situationen nu ännu värre än den var från början.”

27 När Jesus sa detta ropade en kvinna i folkskaran: ”Lycklig är den kvinna som har fött dig och fått amma dig!” [Ordagrant ”saligt är det moderliv som burit dig och de bröst du har diat.”] 28 Men han svarade: ”Ja, men säg hellre: Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som lyssnar till Guds ord och bevarar det.” [Maria var välsignad, men inte primärt för att hon var Jesu mor, utan för att hon hade tagit till sig Guds ord.]

Jesus talar till folket

Jona-tecknet

(Matt 12:38-42)

[Det är den sista vintern före korsfästelsen och Jesus befinner sig i Judeen. Trots att han varit hos folket under flera år och de hört hans ord och sett alla under är de inte nöjda. De har nyss gett sken av att de skulle börja tro på honom bara han gjorde ett övernaturligt tecken från himlen, se vers 16.]

29 När folket strömmade till mer och mer, började han tala: ”Detta släkte är ett ont släkte. Det vill ha tecken [mirakler som bevisar att han var sänd av Gud], men det ska inte få något annat tecken än Jona-tecknet. 30 På samma sätt som Jona blev ett tecken för folket i Nineve, ska Människosonen bli ett tecken för detta släkte. [Jesus syftade på sin egen död och uppståndelse som skulle bli ett tecken för dem så småningom. På samma sätt som Jona var i fisken tre dagar skulle Jesus uppstå från graven efter tre dagar, se Matt 12:39-40.]

31 Drottningen av Söderlandet ska uppstå vid domen tillsammans med människorna i detta släkte och döma dem. Hon [en hedning] kom från jordens yttersta gräns för att lyssna på Salomos vishet [hon såg inga tecken] – och här är mer [vishet] än Salomo!

32 Folk från Nineve ska uppstå vid domen tillsammans med människorna i detta släkte och döma dem. De [hedningarna i Nineve] omvände sig [utan att behöva se några tecken] när Jona predikade – och här är mer [nådefull predikan om omvändelse] än Jona!”

[Här står Jesus, en som är större än både Salomo och Jona, mitt ibland dem.]

Kroppens lampa är ögat

(Matt 6:22-23)

33 ”Ingen tänder en lampa för att sedan ställa den på en undanskymd plats eller under sädesmåttet [gr. modios – måttet som rymde knappt nio liter och som användes för att mäta upp torra varor]. Man placerar den på ljushållaren så att den som kommer in kan se ljuset. [Jesus är världens ljus, det lyser öppet inför alla. Det är inte undangömt i någon hemlig vrå.] 34 Kroppens lampa är ögat. [Ögat är ofta en bild på hjärtat.] När ditt öga är friskt (ogrumlat, fokuserat) får också hela din kropp ljus, men när det är fördärvat är det också mörkt i din kropp. [Om en människa har äkta och rena motiv kommer hon att se Jesus och hela livet flödar av Guds ljus, annars bländar Jesu ljus och renhet.] 35 Se därför till att ljusskenet i dig inte är mörker. 36 Om hela din kropp har ljus och ingen del är mörk, då blir den helt upplyst, som när lampans sken ger dig ljus.”

Verop hemma hos en farisé

(Matt 23:1-36)

37 Medan Jesus talade, bjöd en farisé honom att äta lunch hemma hos sig. [Ordagrant ”dagens första måltid”, frukost eller tidig lunch.] När han kom dit lade han sig till bords.

[Man satt inte utan låg till bords med fötterna vända bort från det halvmeterhöga bordet som ofta var u-format. På så vis kunde alla se varandra, och tjänarna kunde servera i mitten. Det var även en rangordning där de främsta platserna var närmast värden. Man låg på mattor och lutade sig mot sin vänstra armbåge och åt med höger hand.]

38 När farisén såg att Jesus inte tvättade sig före måltiden förundrades han (började han spekulera i orsaken till varför Jesus gjorde så).

[Enligt den judiska traditionen skulle man ceremoniellt rena sig genom att stänka vatten på ett speciellt sätt före en måltid.]

39 Då sa Herren till honom:

”Ni fariséer, ni rengör nu utsidan av bägaren och serveringsfatet, men ert inre är fullt av habegär (plundring) och ondska. 40 Ni tänker dåraktigt (ologiskt)! [Detta ord är inte ett skällsord, utan fokuserar på att någon är tanklös och inte resonerar logiskt. Jesus skulle aldrig gå emot sitt eget ord och kalla någon för ’dåre’, se Matt 5:22. Han vill utmana fariséerna att tänka själva och inte bara följa sin samtid och dåvarande traditioner.] Har inte han som gjort utsidan också gjort insidan? 41 Men ge det som finns där inne [ge från hjärtat, ge av maten som finns i faten] till de fattiga, så blir allt rent för er.

[Fariséerna ägnade sig åt yttre ceremoniella regler för att se rättfärdiga ut inför människor, men Jesus pekar på att de i stället måste ge från hjärtat och en sann kärlek till Gud och människor. Då blir även utsidan ren.]

42 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], fariséer! Ni ger tionde av mynta, vinruta och [alla små] kryddväxter (trädgårdsväxter), men missar rättvisan [social rättvisa och medmänsklighet] och kärleken till Gud. Ni borde göra det ena utan att försumma det andra.

43 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], fariséer! Ni älskar de bästa platserna i synagogan [där de kunde blicka ut över församlingen] och att bli hälsade på torgen.

44 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan]! Ni liknar omärkta gravar som människor [råkar] gå över utan att veta om det [och blir ceremoniellt orena].” [Se även Matt 23:27-28.]

45 En av de laglärda [som tolkade Moseböckerna och lärde ut regelverket för hur de skulle fullföljas in i minsta detalj] sa då till Jesus: ”Lärare, när du säger dessa saker förolämpar du även oss.” 46 Jesus svarade:

”Ja, ve [uttryck för intensiv förtvivlan], också över er laglärda! Ni lägger tunga bördor (ryggsäckar med packningar) på människorna [med mänskliga regler och bud], men själva rör ni inte ett finger för att lätta på bördorna.

47 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan]! Ni bygger gravar (monument, minnesplatser) till profeterna som era fäder mördade. 48 Ni är vittnen och ger ert fulla stöd till vad era förfäder gjorde. De dödade ju profeterna, och ni bygger deras gravar. [De fokuserade mer på att ära profeternas gravar, det yttre, men ignorerade deras budskap.] 49 Därför har Guds vishet sagt: Jag ska sända dem profeter och apostlar, och en del av dem ska de mörda och förfölja. [I Lukasevangeliets fortsättning, Apostlagärningarna, beskrivs hur flera av apostlarna får lida martyrdöden för sin tro.] 50 Så ska detta släkte hållas ansvariga för alla profeters blod som är spillt sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades], 51 från Abels blod ända till Sakarjas blod, han som blev dödad mellan altaret och templet. [Abel dödades av sin bror Kain på grund av sitt rättfärdiga offer till Gud, se 1 Mos 4:10. Det är troligen prästen Sakarja som stenades till döds vid templets förgård, se 2 Krön 24:20-25:7.]

52 Ve er [uttryck för intensiv förtvivlan], laglärda! Ni har tagit bort nyckeln till kunskap [om Gud och frälsningen, och ersatt den med era religiösa traditioner som är tunga bördor]. Själva har ni inte gått in, och ni har hindrat dem som var på väg in.”

[Det religiösa ledarskapet var inte bara ohjälpsamt, utan blev ett hinder för dem som verkligen sökte Gud. Deras religiösa system var inte bara neutralt; det verkade mot Gud. När sanningen avslöjas finns omvändelsens väg ut till frihet och förlåtelse. Tyvärr valde de inte den vägen och resultatet blev ett bittert hat mot Jesus. De var själva avslöjade och gör nu allt för att hitta något fel hos Jesus. Samma ord som beskriver hur Herodias höll fast vid hatet mot Johannes Döparen, se Mark 6:16, används i nästa vers för de judiska ledarnas bitterhet mot Jesus. I Gal 5:1 översätts samma ord ”slavok”, i kontrast till friheten i Jesus.]

53 När Jesus hade gått ut därifrån [från fariséns hus], började de skriftlärda och fariséerna ansätta honom bittert (hatet mot honom fick ett djupare fäste inom dem och blev som ett slavok som band dem). De överöste honom med många frågor (som han skulle svara direkt på, utan betänketid och möjlighet att göra någon utläggning), 54 medan de låg på lur och väntade på att han skulle råka säga något som de kunde anklaga honom för.

12

Frukta inte människor – frukta Gud

(Matt 10:26-33)

[Jesus hade börjat tala till folket om Jona-tecknet och att kroppens lampa är ögat, se Luk 11:29-36. Efter en frukost hos en farisé strömmar folk i tusental till Jesu undervisning.]

1 Under tiden [då Jesus var inne i fariséns hus] hade folk samlats i tusental [myriader, det högsta grekiska talvärdet 10 000, men också bildligt för en stor skara], så att de höll på att trampa ner varandra. Jesus vände sig först till sina lärjungar och sa:

”Var på er vakt mot fariséernas surdeg som är hyckleriet! [Jesus har just avslöjat fariséernas religiösa fasad, se Luk 11:37-54.]

2 Det finns inget fördolt

som inte ska uppenbaras,

och inget gömt

som inte ska bli känt.

3 Därför ska allt vad ni har sagt i mörkret

höras i ljuset,

och det ni viskat i örat i enrum (i de innersta rummen, kamrarna),

ropas ut på taken.

4 Till er som är mina vänner säger jag: Frukta inte för dem som dödar kroppen och sedan inte kan göra något mer. [Var inte rädda för vad de religiösa ledarna, eller andra människor, ska säga och göra. Var frimodiga!] 5 Jag ska tala om för er vem ni ska frukta. Frukta honom som efter döden har auktoritet att kasta er i Gehenna (helvetet). Ja, jag säger er: Honom ska ni frukta.

6 Säljs inte fem sparvar för två assarion [romerskt kopparmynt av låg valör, värdet motsvarade en sextondels denar eller en halv timlön]? Ändå är ingen av dem bortglömd av Gud.

[Sparvar var den billigaste matvaran som såldes på marknaden. För en assarion kunde man köpa två sparvar, se Matt 10:29. Här ser vi att om man köpte fyra sparvar så fick man den femte på köpet. Om nu t.o.m. denna extra sparv, utan kommersiellt värde, inte är bortglömd av Gud – hur mycket mer ser då inte Gud oss människor som han köpt med Jesu dyra blod.]

7 Det är faktiskt så att till och med alla hårstrån på ert huvud är räknade. Frukta inte (var inte rädda och oroliga), ni är mycket mer värda än många [miljoner] små sparvar.

8 Jag säger er:

Den som bekänner (erkänner, vill kännas vid) mig inför människorna,

honom ska Människosonen också bekänna (erkänna, kännas vid) inför Guds änglar [på domens dag, se Apg 10:42-43; 17:31].

9 Men den som förnekar mig inför människorna,

han ska bli förnekad inför Guds änglar.

10 Den som säger något mot Människosonen ska få förlåtelse,

men den som talar mot den helige Ande

ska inte få förlåtelse vare sig i den här tidsåldern eller i den kommande. [Den som tror sig ha begått denna synd har med största sannolikhet inte gjort det. Detta uttalande var riktat till fariséerna.]

11 När man ställer er till svars inför synagogor och myndigheter och makthavare, oroa er inte för hur ni ska försvara er eller vad ni ska säga. 12 Den helige Ande kommer i den stunden att lära er vad ni ska säga.”

Liknelse om girighetens dårskap

13 Någon i folkhopen sa till honom: ”Mästare, säg åt min bror att dela arvet (deras faders fastighet eller mark) med mig.” [Den äldsta sonen fick en dubbel lott jämfört med de andra sönerna, se 5 Mos 21:17. Om det blev tvister kring fördelningen brukade normalt rabbinerna lösa dem.]

14 Men Jesus sa till honom: ”Människa, vem har satt mig till domare eller medlare mellan er två?” 15 Sedan sa han till dem [de båda bröderna]: ”Var ständigt på er vakt (skydda er) mot alla sorters girighet (habegär), för en människas liv handlar inte om materiellt överflöd (det är inte det som avgör er livskvalitet).” 16 Därefter berättade han en liknelse för dem:

”En rik man hade åkrar som gav mycket goda skördar. 17 Så han tänkte (resonerade fram och tillbaka med sig själv): ’Vad ska jag göra, för jag har inte plats för mina skördar?’

18 Sedan sa han [och i grekiskan används ordet ’jag’ åtta gånger och ’mina’ fyra gånger]: Så här ska jag göra, jag river ner mina lador och bygger större, och där ska jag lagra all min säd och allt mitt goda. 19 Sedan kan jag säga till mig själv (min själ): ’Du har nu mycket gott i förvar, det räcker många år framöver. Ta det nu lugnt, ät, drick och roa dig.’

20 Men Gud sa till honom: ’Du handlar dåraktigt (resonerar inte logiskt)! I natt ska din själ utkrävas av dig. Allt som du har samlat, vem ska då få det?’

21 Så går det för den som samlar skatter åt sig själv men inte är rik inför [rik i sin relation med] Gud.”

Fokusera på rätt saker

(Matt 6:25-33)

22 Sedan sa Jesus till sina lärjungar: ”Därför säger jag er [eftersom det är dårskap att bara fokusera på att samla rikedomar i den här världen som liknelsen om den rike mannen visade, se vers 16-21]:

Bekymra (oroa) er inte för ert liv (gr. psuche) [jordelivet] vad ni ska äta, eller för er kropp, vad ni ska klä er med. [Fil 4:6]

23 Livet (själen; hela den mänskliga varelsen) är mer än maten,

och kroppen mer än kläderna!

Se på korparna

24 Se reflekterande på (undersök noga, lär av) korparna.

De varken sår eller skördar,

de har varken förråd (en inre kammare med gömda skatter) eller lada,

och ändå föder Gud dem.

Hur mycket mer värda är inte ni än fåglarna?

[Korpen var en oren fågel, se 5 Mos 14:14. I Guds svar till Job frågar han retoriskt vem det är som förser korpen med mat, se Job 39:3. Tankarna går också till Elia som fick mat på ett övernaturligt sätt av just korpar, se 1 Kung 17:6. I jämförelse med den rike mannen som byggde lador, se vers 18, har korparna inga lador – de litar på Gud. Även om fåglarna inte sår och skördar är de inte overksamma. De sjunger och lovprisar Gud, samlar mat och bygger bon. Slutsatsen är att om Gud upprätthåller fåglarna i sin skapelse, hur mycket mer ska han inte då försörja sina älskade barn.]

25 Vem av er kan genom att oroa (bekymra) sig lägga en enda aln till sin livslängd (längd)?

[En aln (gr. pechus) används främst för att mäta längd men även tid. Den romerska alnen motsvarade 45 cm och var ungefär som en mans underarm, avståndet mellan armbågen och långfingret. Tidsmåttet var inte helt definierat, men det beskrev en kort tid. Det kunde syfta på det korta ögonblick det tog att ta ett steg och röra sig framåt en aln. I förhållande till år kunde en pechys motsvara en timme eller en dag. Slutsatsen är att oro inte kan förlänga livet ens ett enda steg på vår livsvandring – några sekunder, timmar eller dagar. Oro kan inte heller göra stor förändring som att öka vår längd med en halvmeter.

Det finns även en koppling till nästa stycke som Jesu åhörare kände till. Den som vevar upp garn som spunnits (vers 27) gör det mellan pekfingret och tummen och runt armbågen, vilket motsvarar en aln.]

26 Om ni inte ens förmår så lite, varför bekymrar ni er då för allt det andra?

Se på liljorna

27 Se reflekterande på (undersök noga, lär av) liljorna (de vilda blommorna), hur de växer.

De arbetar inte (sliter inte hårt på gränsen till utmattning)

eller spinner.

Men jag säger er att inte ens Salomo i all sin prakt (majestät) var klädd som en av dem [1 Kung 10:4-7].

28 Om nu Gud klär gräset på marken,

som i dag grönskar och i morgon kastas i ugnen,

hur mycket mer skulle han då inte klä er?

Så liten (kortvarig) tro (trofasthet, förtröstan) ni har!

Sök först Guds rike

29 Sök inte (var inte fixerade vid) vad ni ska äta och dricka, och oroa er inte.

[Detta är enda gången det grekiska ordet meteorizomai används för oro i NT. Det kan beskriva hur ett skepp kastas för havets vågor, och bilden blir då en oro där man kastas mellan hopp och fruktan. En annan betydelse är något högt i luften. Ordet ”meteor” kommer från detta ord. Betydelsen blir då att inte sätta oproportionerliga skyhöga förväntningar på jordiska ting som sin trygghet, vilket bara leder till oro och besvikelse.]

30 För allt detta [mat och dryck] söker (jagar, strävar) hedningarna efter, men er Fader vet att ni behöver det.

31 Nej, sök (var fixerade vid) hans rike, så ska ni få det andra också.

32 Var inte rädd, du lilla hjord!

För det är er Faders goda vilja (stora glädje) att ge er riket.

[Ordet för hjord användes oftast om en fårhjord. Jämfört med världens riken var de tolv en liten grupp, som en liten fårhjord. Men de har en god herde som beskyddar dem. De har också del i Guds rike vilket innebär kungens beskydd, privilegier, försörjning osv. Det finns ingen anledning till oro!]

33 Sälj vad ni äger och ge till de fattiga (donera till välgörenhet). Skaffa en börs som inte slits ut, en outtömlig skatt i himlen, dit ingen tjuv når och där ingen mal förstör.

34 För där er skatt är,

där kommer också ert hjärta att vara.”

Var redo när Människosonen kommer

(Matt 24:42-51; 25:1-13; Mark 13:33-37)

35 [Jesus fortsätter att undervisa:] ”Fäst upp era kläder och håll lamporna (lyktorna) brinnande. [Ordagrant ’omgjorda era länder’, dvs. bind upp rocken för att vara redo.] 36 Var som tjänare som väntar på att deras herre ska komma hem från bröllopsfesten [som kunde pågå upp till sju dagar], så att de genast kan öppna när han kommer och bultar [på porten]. 37 Saliga (lyckliga, välsignade) är de tjänare som deras herre finner vakna (alerta, vakande, vid liv) när han kommer tillbaka. Sannerligen (Amen), säger jag er, han ska fästa upp sina kläder och låta dem lägga sig till bords och själv gå och passa upp dem. 38 Om han så kommer under den andra nattväkten (klockan 21-24, före midnatt) eller den tredje (klockan 24-03, efter midnatt) – saliga (lyckliga, välsignade) är de tjänarna.

[I Mellanöstern går solen ner vid sextiden på kvällen och upp igen tolv timmar senare. Romarna delade in natten i fyra nattväkter och judarna i tre. Eftersom Lukas refererar till det romerska systemet i Apg 12:4, är det troligen samma system med tretimmarspass även här. Oavsett exakta tider så kommer tjänarnas herre på natten då tjänarna är som tröttast.]

39 Jag vill att ni förstår detta [Jesus ger ännu en liknelse för att illustrera hur viktigt det är att vara vaken]: Om en husägare (familjefar) visste vilken stund (timme) tjuven kom, skulle han inte tillåta att någon bröt sig in i hans hus. 40 Var redo (beredda, förberedda), ni också [som tjänarna i den första liknelsen, och husbonden i den andra], för Människosonen kommer när (stunden; i den stund då) ni inte väntar (förväntar, antar, tänker) det [personligen inte tror eller anser det vara en lämplig tid]”.

Vem gäller liknelsen, ska vi vänta på din återkomst?

41 Då frågade Petrus: ”Herre, talar du om oss [de tolv lärjungarna] i den här liknelsen, eller om alla?”

[Jesus undervisar om den glädje som väntar de tjänare som är klädda för tjänst, har sina lampor brinnande och inte slumrar när Herren kommer tillbaka, se vers 35-40. Petrus undrar vem han talar om. Jesus svarar genom att ställa en retorisk fråga, där Petrus, lärjungarna och alla som agerar på det sättet identifieras med en vis förvaltare. I parallellstället Mark 13:37 är svaret tydligt att inte bara lärjungarna ska vaka utan ”alla ska vaka”. Alla kommer att hållas ansvariga utifrån sin kunskap vilket är slutsatsen i vers 47-48.]

42 Herren sa: ”Vem är den trogne och vise förvaltaren (som fått ansvar att övervaka och leda ett visst område) som av sin herre blivit satt över tjänstefolket och som ska ge dem mat (vars och ens dagliga matranson) i rätt tid?

43 Salig (lycklig, välsignad) är den tjänare som är sysselsatt med det han ska göra (gör sitt uppdrag) när hans herre kommer tillbaka. 44 Jag säger er sanningen, han ska låta tjänaren få ansvara över allt han äger. 45 Men om den tjänaren skulle säga i sitt hjärta: ’Min herre är försenad’ (det dröjer innan han kommer), och han börjar slå de andra tjänarna, både män och kvinnor, och äter, dricker och blir berusad, 46 då ska hans herre komma en oväntad dag och i en oväntad timme och hugga honom i två delar [straffa honom hårt], och låta honom få sin plats bland de otrogna (opålitliga) [hycklarna, de som själva kallar sig tjänare men som medvetet gör tvärt emot sin kallelse].

47 Den tjänare som vet sin herres vilja, men inte förbereder sig eller handlar efter hans vilja, ska bli slagen med många slag. 48 Men den som inte vet [har förhållandevis lite kunskap om sin herres vilja] och gör något som förtjänar straff ska piskas med några få slag. Av den som har fått mycket [av Gud] ska det krävas mycket, och av den som människor har anförtrott mycket [den som har ansvar för att ta hand om andra, att portionera ut mat, uppdraget i vers 42], av honom kommer det att krävas ännu mer (ordagrant ’de kommer att kräva ännu mer’).”

Eld och åtskillnad – inte fred

(Matt 10:34-39)

49 ”Jag har kommit för att tända en eld (kasta eld) på jorden – jag önskar så att den redan brann!

[I det naturliga ger elden värme och ljus, men samtidigt förtärs också materialet som brinner. Elden förädlar metaller så att bara det som är äkta består. I Bibeln används eld som en bild på Guds helighet, dom och dopet i den helige Ande. Att Jesus önskar att elden brann syftar antagligen på flera saker – att prövningens eld skulle förädla de troende att leva helt överlåtna till honom, att pingstdagen redan var här så att de troende var brinnande i den helige Ande och var klara ljus i en mörk värld. Det var det som skedde när Guds ord blev uppenbarat i hjärtat på Emmausvandrarna och det var som en eld inom dem, se Luk 24:32.]

50 Men jag har ett dop att döpas med [lidandets dop, hans död och uppståndelse], och jag är svårt ansatt tills det är fullbordat. 51 Tror ni jag har kommit för att skapa fred på jorden? Nej, säger jag er, däremot åtskillnad (splittring, delning).

[Den fred som Jesus ger är mellan Gud och människa, se Jes 9:6. Vi uppmanas att sträva efter fred med alla, se Heb 12:14, men alla vill inte, se 2 Tim 3:12. Det är inte Guds vilja, eller han som orsakar splittring, men den är oundviklig. Det är konflikt mellan ljus och mörker, mellan Guds barn och djävulens barn, och denna konflikt når även medlemmar i en och samma familj. När en människa blir frälst och lever i ljuset blir kontrasten till det tidigare livet i mörkret helt uppenbar. Tidigare vänner kan bli fiender när de upplever sig dömda, se Joh 3:16-21.]

52 För från och med nu ska fem i samma familj vara separerade, tre mot två och två mot tre. [Nu ges ett exempel från en familj med fem personer:]

53 far mot son och son mot far,

mor mot dotter och dotter mot mor,

svärmor mot brud (nygift sonhustru) och brud mot svärmor.”

[En gruppering är far och mor, och på den andra sidan son, dotter och en sonhustru. Innan Jesus kommer tillbaka för att upprätta tusenårsriket på domens dag kan evangeliet splittra generationer.]

Tidens tecken

(Matt 16:1-4)

54 Han sa också till folket: ”När ni ser ett moln stiga i väster [över Medelhavet] säger ni genast att det blir regn, och det blir så. 55 När det blåser en sydlig vind säger ni att det blir en värmebölja, och det blir så. 56 Hycklare (som bara spelar ett skådespel för andra), ni kan tyda jorden och himlens utseende. Varför kan ni inte tyda den här tiden?”

[Folket var vana att tyda det ganska förutsägbara vädret i Israel. Västliga vindar förde med sig regn. Sydliga vindar ökenhetta, fenomenet kallas Sirocco. De kunde känna igen naturliga väderförändringar, men var helt utan andlig klarsyn. Ovilliga att se sitt eget behov av omvändelse och förändring.]

Guds dom kommer – omvänd dig nu

57 ”Varför bedömer (avgör) ni inte själva vad som är rätt? 58 När du är på väg till domaren med din motpart, gör allt vad du kan under vägen för att förlikas med honom medan ni är på väg. Annars drar han dig inför domaren, och domaren överlämnar dig till rättstjänaren (gr. praktor, fungerade som indrivare åt staten) och rättstjänaren kastar dig i fängelset. 59 Jag säger dig: Du kommer inte ut förrän du har betalt till sista öret.”

[Här anges det judiska kopparmyntet ”lepta” som var den lägsta valören i hela Romarriket. Värdet var 1/128 av en denar, som var en arbetares dagslön. Poängen i liknelsen är att Gud kommer att döma världen, och medan vi fortfarande vandrar här på jorden behöver vi ta emot hans nåd och få det rätt ställt med honom.]

13

Livet är oförutsägbart – omvänd dig nu

1 Vid samma tid kom några och berättade för Jesus [den senaste nyheten] om de galiléer vilkas blod Pilatus hade blandat med deras offer.

[Pontius Pilatus var känd för sin grymhet. I trosbekännelsen läser vi hur Jesus var ”pinad under Pontius Pilatus”. Den judiska historieskrivaren Josefus redogör för flera massakrer som Pilatus utförde. Han ansvarade inför den romerske kejsaren för regionerna Judeen och Samarien och bodde i Caesarea vid Medelhavskusten. Jerusalem ingick i hans område och under de judiska högtiderna var han stationerad där på grund av risken för oroligheter och uppror bland judarna. Genom att döda dessa galiléer och bränna dem tillsammans med offerdjuren inne i templet i Jerusalem ville han ge ett avskräckande exempel. Det kan vara anhängare till den motståndsgrupp som nämns i Apg 5:37 som fått sätta livet till.

Den vanliga judiska uppfattningen var att om man gjorde gott hände goda saker, och gjorde man ont hände onda saker. Man frågar Jesus om dessa som dött var större syndare än andra eftersom denna olycka drabbat dem.]

2 Jesus svarade: ”Tror ni att de galiléerna var större syndare än alla andra galiléer, eftersom de fick lida så? 3 Nej, säger jag er. Men om ni inte omvänder er (totalt förändrar ert sätt att tänka och agera) går ni alla under som de.

4 Eller de arton som dog när tornet i Siloam föll över dem, tror ni att de var mer skyldiga än alla andra som bor i Jerusalem? 5 Nej, säger jag er. Men om ni inte omvänder er (totalt förändrar ert sätt att tänka och agera) går ni alla under på samma sätt.”

[Siloamdammen låg i södra Jerusalem. Tornet var antagligen en del av muren. Då som nu spekulerade människorna om massakern, eller olyckan med tornet som föll, var Guds straff för specifika synder som dessa människor gjort. Jesus svarar att så inte är fallet, och riktar sig till dem som ställt frågan, och blir personlig – ni måste omvända er.]

Liknelsen om fikonträdet som inte bar frukt

[Jesus berättar nu en liknelse för dem som kommit med nyheten om massakern som skett i Jerusalem, se vers 1-6. I stället för att spekulera i varför de fick lida och dö borde de frågat: ”Varför lever fortfarande jag?” Jesus uppmanar dem att se på sina egna liv och omvända sig.]

6 Jesus berättade denna liknelse: ”En man hade ett fikonträd planterat i sin vingård. Han kom för att se om det fanns någon frukt på det, men hittade ingen. [Fikonträdet är ofta en symbol på nationen Israel, och ägaren är Gud.] 7 Då sa han [ägaren] till trädgårdsmästaren: ’Lyssna nu, i tre års tid [från den ålder, omkring fem år efter att det var planterat, då det var normalt att förvänta sig att trädet skulle börja ge en skörd] har jag kommit och letat efter frukt på detta fikonträd, utan att hitta någon. Hugg bort det (ordagrant ’hugg ut det’)! Varför ska det ta upp plats (suga ut jorden, ta solljus från andra träd)?’ 8 Trädgårdsmästaren svarade: ’Herre, låt det stå kvar ett år till, så ska jag gräva runt det och gödsla. 9 Kanske bär det frukt nästa år, men om inte, kan du hugga bort det.’ ”

[Jesus är förebedjaren som i det längsta vädjar för sitt folk att de ska vända om och bära frukt. Lite senare i vers 34 gråter och ber Jesus över Jerusalem.]

En kvinnas rygg botas efter arton års sjukdom

[Detta är andra gången Jesus helar på en sabbat, första gången var det en man med en förtvinad hand, se Luk 6:6-10, och nu är det en kvinna med krokig rygg. Utifrån alla helanden Jesus gjorde och alla liknelser han berättade, väljer Lukas genomgående i sitt evangelium att ta med ett exempel på en man och en kvinna, och visar genom den berättartekniken att Jesus inte gör skillnad på kvinnor och män.]

10 Jesus undervisade i en av synagogorna på en sabbat [en lördag, den judiska vilodagen]. 11 Där [i synagogan] fanns en kvinna som i arton år haft en sjukdom orsakad av en ande (sjukdomsdemon). Hon var kutryggig [gr. sygkypto – ordagrant: ”ihopböjd”; hon hade en krökt rygg (ibland kallad puckelrygg) och gick framåtböjd, den medicinska termen är hyperkyfos] och kunde inte räta på sig. 12 När Jesus såg henne, kallade han henne till sig och sa: ”Kvinna [inte ett hårt tilltal, utan fyllt med respekt och ömhet], du har blivit fri från din sjukdom”, 13 och han lade sina händer på henne, och på en gång rätade hon på sig och prisade (tackade) Gud!

14 Men synagogföreståndaren, upprörd (förargad) över att Jesus botade på sabbaten, sa till folket [men riktar sin kritik mot Jesus]: ”Det finns sex dagar som man ska arbeta på, kom och bli botad på någon av dem och inte på sabbaten.”

15 Då svarade Herren synagogföreståndaren: ”Ni skenheliga (ni religiösa ledare som bara utför ett skådespel)! Är det inte så att ni alla löser er oxe eller åsna från krubban och leder ut och ger den vatten, även på sabbaten? 16 Skulle inte den här kvinnan, en Abrahams dotter som Satan [som ordagrant betyder motståndaren] har hållit bunden i arton långa år, bli befriad från sin boja (kedja) på sabbaten?” [I arton år hade kvinnan gått till synagogan, även på andra dagar än sabbaten, men inte blivit helad.]

17 Och när han sa detta (dessa saker) skämdes alla som var emot honom (alla hans motståndare), och allt folket (hela skaran) jublade över allt det underbara [i plural] som skedde genom honom [under hans auktoritet].

Guds rike

18 Sedan sa Jesus: ”Vad ska jag likna Guds rike vid? Vad ska jag jämföra det med?”

Liknelsen om senapsfröet

(Matt 13:31-32; Mark 4:30-32)

19 ”Det liknar ett senapsfrö som en man tar och sår i sin trädgård. Det växer upp och blir ett träd, och himlens fåglar bygger bo bland grenarna.” [Här är en överdrift, senapsplantan blir 2-3 dm hög då det är dags för skörd. Dock finns exempel på senapsbuskar som efter några år blivit 2-3 meter höga runt Galileiska sjön och fåglar kan bygga bon i grenverket.]

Liknelsen om surdegen

(Matt 13:33)

20 Igen sa han: ”Vad ska jag jämföra Guds rike med? 21 Det liknar surdeg (jäst) som en kvinna gömmer (blandar – gr. ekgrupto) i tre mått (gr. saton – motsvarar 13 liter) mjöl [totalt omkring 40 liter] till dess hela degen har jäst [blivit påverkad av jästen].”

[Lukas växlar mellan man och kvinna när han sammanställer sitt evangelium, se vers 19 där ”en man sår” och 21 där ”en kvinna gömmer”. Huvudpoängen är hur Guds rike börjar smått men kommer att växa. Samtidigt antyder liknelsen också att Gudsriket växer oproportionerligt. Ett planterat senapsfrö blir bara en buske, inte ett träd. Redan 30-60 dagar efter sådd kan man skörda senapsfrön från senapsbusken, som då är några decimeter hög. Busken kan växa vidare och bli 2-3 meter hög, men då ger den inte längre någon skörd. Här kan finnas en antydan om att Guds rike ger god frukt i de små sammanhangen. Surdegen är genomgående en bild på falska läror i Bibeln. Mitt i det växande Gudsriket finns det också ondska. I berättelsen som föregår dessa liknelser var ju föreståndaren i synagogan en som inte ville se människor helade, se vers 10-17! Se även kommentarer i Matt 13.]

Den smala dörren

(Matt 7:13-14)

22 Jesus gick igenom städer och byar där han undervisade, på sin vandring mot Jerusalem. [Redan i Luk 9:51 börjar Jesus gå mot Jerusalem men först i Luk 17:11 går han direkt mot målet.]

23 Någon frågade honom: ”Herre, är det bara några få som blir frälsta (räddade)?”

[Detta var en teoretisk fråga, antagligen ställd av en farisé eller skriftlärd. Jesus börjar med att ge en praktisk och personlig uppmaning till var och en att vara redo, för vad spelar det för roll om få eller många andra blir frälsta om man själv går förlorad? Till sist, vers 29-30, svarar han på frågan att många hedningar från jordens alla hörn ska bli frälsta.]

24 ”Kämpa [som om ni tävlade i en olympisk gren eller stred på liv och död; verbformen indikerar också en passiv komponent – dvs. att även låta Gud få verka mitt i kampen] för att komma in genom den smala (trånga) dörren [portingången till ett hus där en bröllopsfest ska hållas]. [Jesus är dörren, den enda vägen till Gud, se Joh 10:7; 14:6.] För många, säger jag er, ska försöka (söka; sträva efter) att komma in men inte kunna det. 25 När väl husets herre [Jesus] stiger upp och snabbt stänger dörren, då kommer ni att stå utanför och bulta och säga: ’Herre, öppna för oss!’ Han kommer att svara er: ’Jag vet inte varifrån ni är.’ [Vilken familj eller vilket hushåll ni tillhör.]

26 Då ska ni säga: ’Vi har ätit och druckit i ditt sällskap [dock inte som verkliga vänner och gäster som i Matt 26:29], och du har undervisat på våra huvudgator.’ 27 Men han ska svara: ’Jag vet inte varifrån ni är. [Vilken familj eller vilket hushåll ni tillhör.] Gå bort ifrån mig, alla ni som bedriver orättfärdighet.’ 28 Där ska ni gråta och skära tänder (där kommer det att råda ångest, hat och ondska), när ni ser Abraham, Isak och Jakob och alla profeterna vara i Guds rike medan ni själva är utdrivna. [Många judar ansåg sig tillhöra Gudsriket eftersom man var född jude, medan Jesus lär att man måste födas på nytt.]

29 Människor ska komma från öster och väster, från norr och söder och ligga till bords [få delta i den himmelska festmåltiden] i Guds rike. 30 De som [nu] är de sista ska [då] bli de första, och de som [nu] är de första ska [då] bli de sista.”

Jesus och Herodes

31 Just då kom några fariséer [från Galileen eller Pereen, de områden som Herodes Antipas var landsfurste över] och sa till honom: ”Gå genast härifrån, för Herodes vill döda dig.” 32 Men han svarade: ”Gå och säg till den räven [judiskt idiom för att vara feg och lättskrämd] att jag driver ut onda andar och botar sjuka i dag och i morgon, och den tredje dagen når jag mitt mål (fulländar jag mitt syfte här). 33 Men i dag och i morgon och i övermorgon måste jag vandra vidare [Herodes eller någon annan kan inte hindra Guds plan], för det passar sig inte att en profet dödas någon annanstans än i Jerusalem.”

Jesus sörjer över Jerusalem

(Matt 23:37-39)

34 ”O Jerusalem, Jerusalem [upprepning av namnet beskriver ett starkt känslomässigt engagemang]. Du som vanemässigt mördar profeterna och stenar dem som är sända till dig (som budbärare)! Hur många gånger har jag inte velat (längtat efter att) få samla (skydda) dina barn, som en höna samlar (skyddar, värmer) sina kycklingar under sina vingar, men ni har vägrat. 35 Se, nu står ert hus övergivet (tömt på sina egna resurser) [utan Guds beskydd]. Jag säger er, ni ska inte se mig igen förrän den dag då ni säger: ’Välsignad är han som kommer i Herrens namn.’ ” [Ps 118:26]

14

Jesus helar på en sabbat

[Efter lördagens gudstjänst i synagogan blev gästtalaren ofta inbjuden till en sabbatsmåltid av föreståndaren, se vers 12. Det är antagligen detta som sker här, men intentionerna var inte goda. Fariséerna vaktade på honom för att se om han skulle göra något de kunde anklaga honom för.]

1 När Jesus en sabbat gick in för att äta hos en av de ledande fariséerna, iakttog de honom noga. 2 Då stod en man framför honom som led av vatten i kroppen. [Lukas använder den medicinska termen vi kallar ödem. Antagligen var hans ben svullna. Det är en sekundär sjukdom, primärt led han av hjärtsvikt.] 3 Jesus frågade de laglärda och fariséerna: ”Är det tillåtet att hela på sabbaten eller inte?”

4 Men de var helt tysta. Han tog tag i mannen, helade honom [hans hjärta] och lät honom gå. 5 Sedan sa han till dem: ”Om någon av er har en son eller en oxe som faller ner i en brunn, drar han då inte på en gång upp dem, även om det är sabbat?” 6 Det kunde de inte svara på heller.

En liknelse till gästerna

7 När han märkte hur gästerna valde ut de bästa platserna [närmast värden], berättade han en liknelse: 8 ”När du blir bjuden till bröllopsfest, så ta inte de förnämsta platserna vid bordet. Kanske är någon av gästerna mer ansedd än du? 9 Då kommer den som bjudit både dig och honom och säger till dig: ’Ge honom din plats!’ Då får du skamsen gå och ta den lägsta platsen. 10 Nej, när du är bjuden, gå och ta den nedersta platsen. När värden kommer ska han då säga till dig: ’Min vän, sätt dig högre upp!’ Då blir du hedrad inför alla de andra gästerna. 11 Den som upphöjer sig själv ska bli förödmjukad, men den som ödmjukar sig ska bli upphöjd.”

[Kanske hade Jesus mannen som nyss blivit helad i åtanke. Han var i närheten av huset men verkade inte vara inbjuden att dela måltidsgemenskapen, se vers 4.]

En liknelse till värden

12 Han sa också till den som bjudit honom [Jesus hade nyss talat till gästerna, nu vänder han sig till värden]: ”När du bjuder på lunch [ordagrant ’dagens första måltid’, frukost eller tidig lunch] eller till kvällsmål (större festmåltid), bjud då inte bara dina vänner, syskon, släktingar eller rika grannar, som du har för vana att göra. De bjuder ju tillbaka och det blir din belöning. 13 Nej, när du bjuder in till fest, bjud fattiga, handikappade, lama och blinda. 14 Salig (lycklig, välsignad) är du då, eftersom de inte kan ge dig någon belöning. Du ska få din lön vid de rättfärdigas uppståndelse.”

En liknelse om måltiden i Guds rike

(Matt 22:1-14)

15 När en av gästerna hörde detta [att det finns en belöning som väntar efter uppståndelsen, se vers 14] sa han till Jesus: ”Salig (lycklig, välsignad, avundsvärd) är den som får vara med om måltiden i Guds kungarike.” [Jes 25:6; Matt 5:6]

[Jesus tar tillfället i akt och berättar en liknelse om en stor fest, troligtvis en bröllopsfest. Bakgrunden är att enligt den dåtida seden skickade värden i god tid ut en inbjudan om att en fest skulle hållas. Utifrån antalet som svarat gjordes förberedelser. En andra inbjudan skickades när allt var klart. Att då tacka nej, när man redan sagt ja, var väldigt ofint. En snarlik liknelse finns i Matt 22:1-14 om en bröllopsfest. Det finns även ett exempel där Jesus och lärjungarna är bjudna till ett bröllop i Kana, se Joh 2:1-2.]

16 Han [Jesus] sa då till honom: ”En man (en viss person) ordnade en stor festmåltid och bjöd många [gäster]. 17 När tiden för festen var inne sände han ut sin tjänare för att säga till de inbjudna: ’Kom, nu är allt färdigt!’ [Detta var den andra inbjudan, se Matt 22:2-3.] 18 Men en efter en började de alla ursäkta sig.

Den förste sa till honom: ’Jag har köpt en åker och måste gå ut och se på [inspektera] den. Jag är ledsen att jag inte kan komma. Var vänlig ta emot min ursäkt.’ [Åkern var redan köpt, men han verkar orolig att han gjort en dålig affär.]

19 En annan sa: ’Jag har köpt fem par oxar, och jag ska ut och pröva (undersöka och godkänna) dem. Var vänlig ta emot min ursäkt.’ [Vanligtvis ägde man en eller två oxar, så detta var en förmögen man som skaffat tio till.]

20 En annan sa: ’Jag har just gift mig, så jag kan inte komma.’ [Hustrun hade nog glatt sig åt att få gå på festen, och det fanns plats för fler.]

[Dessa tre ursäkter berörde tre områden: ägodelar, arbete och familj. På sin rätta plats är allt detta gott och välsignat av Gud, se Matt 6:33. I Jesu första liknelse om jordmåner liknas törnet med sådant som kväver Guds ord. Jesus säger att denna liknelse är grunden för förståelsen av alla andra liknelser, se Mark 4:13. I förklaringen om törnet ges tre orsaker som sammanfaller med de tre ursäkterna i denna liknelse. De slutför inte vad de påbörjat, på grund av oro, rikedom och njutningslystnad, se Luk 8:14.]

21 Tjänaren kom tillbaka och berättade för sin herre vad de svarat. Då greps husbonden av vrede och sa till sin tjänare: ’Skynda dig ut på gator och gränder i staden [det är bråttom eftersom allt är klart för festen] och för hit fattiga, lemlästade (krymplingar), blinda och lama.’

22 Sedan sa tjänaren: ’Herre, vad du befallde är utfört, men det finns fortfarande plats.’

23 Då sa herren till tjänaren: ’Gå ut på huvudvägar och landsvägar [utanför staden] och övertala (uppmana) människorna att komma in, så att mitt hus blir fullt. 24 För jag säger er att ingen av dem som var bjudna ska smaka min måltid.’ ”

Frälsningen är fri – ett liv i lärjungaskap kostar allt!

(Matt 10:34-39)

[Frälsningen är fri men kostar ändå allt. Direkt efter liknelsen om den fria inbjudan till festmåltiden, följer en sektion som handlar om kostnaden av att följa Jesus.]

25 Stora skaror följde Jesus. [Många människor flockades kring Jesus av olika skäl. Jesus är mer intresserad av kvalitet än kvantitet.] Han vände sig om och sa till dem:

26 ”Om någon kommer till mig och inte hatar (älskar mig mer än)

sin far och sin mor,

sin hustru och sina barn [eller väljer att avstå från att gifta sig, se Matt 19:10-12],

sina bröder och systrar

och även sitt eget liv [detta jordeliv],

kan han inte vara min lärjunge.

[I den judiska kulturen är dessa talesätt, som är överdrifter, vanliga och kallas hyperboler. Även på svenska kan man t.ex. säga att man älskar röda hus men hatar gula och på så sätt uttrycka att man föredrar en viss färg mer utan att för den skull bokstavligen hata den andra. Matteus översätter ett liknande sammanhang ”den som är mer vän med”, se Matt 10:37. Ändå är orden väldigt skarpa och tvingar oss att fundera över var vi har vår lojalitet. Vem förtröstar vi ytterst på, är Jesus främst? Det är typiskt Lukas att ta med fyra punkter, se Luk 6:17.]

27 Den som inte bär sitt kors och följer mig kan inte vara min lärjunge.

[Tidigare i Luk 9:23 säger Jesus att för att följa honom måste man ”förneka sig själv och dagligen ta upp sitt kors”. Nu följer två liknelser som visar att detta inte är något impulsivt beslut utan kräver eftertanke.]

28 Om någon av er vill bygga ett torn, sätter han sig inte först ner och beräknar kostnaden för att se om han kan slutföra det? 29 Annars, om han lagt grunden men inte bygger färdigt, kan alla som ser det börja håna honom 30 och säga: ’Den där mannen började bygga men kunde inte bli klar.’

31 Eller vilken kung går ut i krig mot en annan kung utan att först sätta sig ner och fundera över om han med 10 000 man kan attackera den som kommer emot honom med 20 000? 32 Kan han inte det, skickar han en delegation och ber om fred medan den andre ännu är långt borta.

33 Därför kan ingen av er vara min lärjunge om han inte ger upp (försakar, tar farväl av) allt han har.

Var salt!

(Matt 5:13; Mark 9:50)

34 Salt är bra [bevarar, renar och ger god smak], men om saltet förlorar sin sälta (styrka, kvalitet, blir till en dårskap), hur ska man då få det salt igen? 35 Det duger varken för jorden eller gödselhögen. Man kastar bort det.

[Rent salt, natriumklorid, som vi använder i dag förlorar inte sin sälta. Däremot kunde den typ av salt, som man producerade från Döda havet och som Jesus troligen refererade till, förlora sin sälta, eftersom det också innehöll andra mineraler. Utsattes det för omgivningens fukt kunde det urlakas. Det är när salt blandas upp med annat som det förlorar sin kraft. Ordet för ”mister sin sälta” kan också betyda ”dårskap” och översätts så i Rom 1:22 och 1 Kor 1:20. Den betydelsen förstärker då hur ett oövervägt beslut att följa Jesus blir till en dårskap, på samma sätt som den som började bygga ett torn eller den som förhastat gick ut i krig, se vers 28-32.

Detta stycke började med ”stora skaror”, se vers 25. På samma sätt som det räcker med lite salt för att smaksätta hela maträtten, är det inte antalet lärjungar som avgör om de påverkar omvärlden, utan det är kvaliteten som är avgörande.]

Lyssna, du som har öron att höra med.” [Denna fras används ofta när ett stycke kan vara svårt att förstå utan hjälp av den helige Ande.]

15

Jesus undervisar

1 Alla tullindrivare och syndare höll sig hela tiden nära Jesus för att lyssna på honom. 2 Men fariséerna och de skriftlärda muttrade irriterat (diskuterade i hemlighet med varandra) och sa: ”Den mannen tar emot (välkomnar) syndare och äter med dem.”

Liknelsen om det återfunna fåret

(Matt 18:10-14)

3 Då berättade Jesus denna liknelse:

4 ”Vilken man bland er som har hundra får och förlorar ett, skulle inte lämna de nittionio i vildmarken [den vanliga betesmarken för fårhjordar] och gå och leta efter det förlorade tills han finner det? 5 När han hittar det blir han glad och lägger det över axlarna, 6 och när han kommer hem samlar han sina vänner och grannar och säger till dem: ’Gläd er med mig, för jag har hittat mitt får som var förlorat.’

7 Jag säger er, det blir mer glädje i himlen över en enda syndare som omvänder sig (totalt förändrar sitt sätt att tänka och agera), än över nittionio rättfärdiga som inte behöver omvändelse.”

Liknelsen om det återfunna myntet

[Jesus använder exempel från både kvinnors och mäns vardag för att förklara andliga sanningar. Direkt efter liknelsen om mannen med det förlorade fåret kommer nu en liknelse om en kvinna som söker och finner något hon förlorat. Lukas skriver för grekisktalande och använder det grekiska silvermyntet ”drachmer”. Det motsvarade den romerska denaren som var en arbetares dagslön.]

8 ”Eller om en kvinna har tio silvermynt (drachmer) och tappar bort ett av dem, tänder hon då inte en lykta och sopar huset [det enkla jordgolvet] och letar noga tills hon hittar det? 9 När hon funnit det samlar hon sina väninnor och grannkvinnor och säger: ’Gläd er med mig, för jag har hittat det värdefulla myntet som jag hade förlorat.’

10 Jag säger er att på samma sätt blir det glädje inför Guds änglar över en enda syndare som omvänder sig (totalt förändrar sitt sätt att tänka och agera).”

Den återfunne sonen

11 Vidare sa han [Jesus]: ”En man (en viss person) hade två söner. [Den yngre beskrivs i vers 12-24 och den äldre i vers 25-32.]

12 Den yngre av dem [troligtvis ogift och under 18 år] sa till sin far: ’Far, ge mig på en gång den del av förmögenheten som tillhör mig.’ Då skiftade han sina tillgångar mellan dem.

[Den äldste sonen fick dubbel lott, se 5 Mos 21:17; i det här fallet med två söner innebär att han får två tredjedelar och den yngre en tredjedel.]

13 Inte så många dagar senare samlade den yngre sonen ihop allt han ägde [sålde sin del av det skiftade arvet] och for bort till ett fjärran land. Han slösade bort sin rikedom genom att leva ett utsvävande liv [ordagrant: leva utan att spara eller hålla igen]. 14 När han hade gjort slut på allt han hade, kom en svår hungersnöd över landet och han började lida nöd (stå i skuld, komma efter med betalningarna). 15 Så han gick i väg och tvingade sig på (ordagrant: ’limmade sig fast vid’) en av invånarna i landet [som motvilligt anställde honom eftersom han var så enträgen]. Han skickade ut honom på sina marker för att vakta svin. [Ett avskyvärt arbete för en jude eftersom svin ansågs vara orena djur, se 3 Mos 11:7; 5 Mos 14:8.] 16 Han längtade efter att få äta sig mätt på de fröskidor som svinen åt, men ingen gav honom något.

[Vissa manuskript har ’fylla buken med fröskidor’. Det förstärker kontrasten mot hans tidigare liv i överflöd då han kunde välja att äta det bästa; nu kan han tänka sig äta vad som helst för att dämpa hungern. Synden för en person djupare och djupare ner i misär och förnedring.]

17 Men när han hade tagit sitt förnuft till fånga (kommit till slutet av sig själv), sa han [reflekterande]: ’Hur många anställda hos min far har inte mat i överflöd, och här är jag, på väg att svälta ihjäl. 18 Jag bryter upp (reser mig upp) och går till min far och säger till honom: »Far, jag har syndat mot himlen och mot dig (inför dig), 19 jag förtjänar inte längre att kallas din son. Behandla mig som en av dina anställda.»’ 20 Så han bröt upp och gick till sin egen far.

Medan han fortfarande var långt borta fick hans far se honom [vilket antyder att fadern väntade och tittade efter sin son]. Fadern blev djupt rörd (kände stort medlidande) och sprang emot honom och omfamnade honom och kysste honom gång på gång.

[I den här kulturen sprang aldrig en äldre judisk man. Anledningen var att för att springa måste han fästa upp manteln, vilket gjorde att han exponerade sina bara ben, vilket var skamfyllt. Vad motiverade då fadern att bära den skammen? Enligt Talmud (en judisk skrift som sammanfattar och kommenterar Gamla testamentet) finns det en ceremoni som heter kezazah. Den praktiserades om en judisk son lämnat det judiska samhället, levt med hedningar och sedan vände tillbaka hem. Stadens äldste mötte honom i stadsporten, krossade en kruka framför mannen – vilket symboliserade den brutna relationen med familjen, den judiska tron och samhället. Han var inte välkommen tillbaka.

Anledningen att fadern springer kan vara att han vill möta sonen innan de äldste i samhället hinner utföra denna ceremoni. Fadern var villig att bära skammen för att upprätta sin son!]

21 Men sonen sa till honom: ’Far, jag har syndat mot himlen och mot dig (inför dig), jag förtjänar inte längre att kallas din son.’

22 Men fadern sa till sina tjänare: ’Skynda er att ta fram (ut) den finaste (den mest ärofyllda) dräkten och klä honom i den och ta fram [ge honom] en ring för hans hand och sandaler för hans fötter. [Både ringen och sandalerna var tecken på att han nu var en fri man, slavar var barfota.] 23 Hämta den gödda kalven [som var avsedd för något speciellt festligt tillfälle] och slakta den, så ska vi äta och fira, 24 för min son var död men har fått liv igen, han var förlorad men är funnen.’

Och de började fira.

25 Under tiden var hans äldre son ute på fälten [i arbete]. När han var på väg hem och närmade sig huset hörde han musik (flerstämmig instrumental musik – gr. symphonia) och dans. 26 Så han kallade till sig en av pojkarna som var anställd och frågade vad det var frågan om. 27 Han svarade: ’Din bror har kommit hem och din far har slaktat gödkalven eftersom han har fått honom välbehållen tillbaka.’

28 Men han [den äldre brodern] blev arg och vägrade att gå in. Då kom hans far ut och försökte övertala honom.

29 Men han svarade sin far: ’I alla dessa år har jag tjänat dig, och jag har aldrig brutit något av dina bud. Ändå har du inte gett mig ens en liten killing så att jag skulle kunna fira (glädja mig) med mina vänner. 30 Men när den där, din son [en formulering som uttrycker förakt], kommer hem, som har slösat bort din förmögenhet tillsammans med horor, då slaktade du gödkalven för hans skull!’ [Detta är den äldre broderns uttalande. Det är inte säkert att den yngste sonen varit med horor, utan kan reflektera vad den äldste sonen hade i sitt hjärta och skulle ha gjort i en liknande situation.]

31 Fadern sa till honom: ’Mitt barn (ord för barn som fokuserar på att han är medlem i familjen), du är alltid hos mig, och allt mitt är ditt. 32 Men det enda rätta var att fira och vara glada, för denne din bror var död men har fått liv igen, han var förlorad men är funnen.’ ”

[Detta är den sista av tre liknelser om hur något förlorat återfinns. Det är uppenbart att liknelserna riktade sig till fariséerna som klagat över att syndare kom för att höra på Jesu undervisning, se Luk 15:1-2. Den äldre brodern beskriver en självrättfärdig människa, den yngre brodern en syndig människa som omvänder sig.]

16

Den orättfärdige förvaltaren

1 Jesus sa också till lärjungarna:

[Jesus har just berättat liknelsen om den yngre sonen som vände tillbaka hem. Frågan som hänger i luften är: Vad hände med den äldre sonen? Ordagrant är meningen på grekiskan ”och han sa också till lärjungarna”, där orden ”och” och ”också” tydligt kopplar ihop denna berättelse med den tidigare. Liknelsen handlar om faran med kärleken till pengar, och hör även ihop med nästa liknelse om den rike mannen och tiggaren Lasarus. Hur vi hanterar pengar i den här världen påverkar var vi tillbringar evigheten.]

”Det var en rik man som hade en förvaltare. [Den rike mannen ägde mark med olivträd och åkrar, förvaltaren skötte ägarens alla affärer.] När den rike mannen [en dag] ryktesvägen fick höra anklagelser att förvaltaren slösade bort (spridde ut) hans egendom [samma ord som används för yngre sonens slösande, se Luk 15:13], 2 kallade han till sig förvaltaren och sa:

’Vad är det jag hör om dig? Lämna redovisning för din förvaltning [av mina affärer], för du kan inte längre vara [min] förvaltare.’

[Ryktet att förvaltaren levde i lyx på ett orättfärdigt sätt hade nått ägaren. Förutom pengarna som förskingrats hade förvaltaren gjort att hans herre förlorat sitt anseende. I den här kulturen var hedern viktigare än pengarna. Att han hade anförtrott sin förvaltning till en potentiell tjuv skadade hans rykte och var en stor skam.]

3 Då tänkte förvaltaren: ’Vad ska jag göra när min herre tar ifrån mig förvaltningen? Jag är inte stark nog för att gräva, och jag skäms för att tigga. 4 Nu vet jag vad jag ska göra så att de [som arrenderar min arbetsgivares mark och har skulder till honom] välkomnar mig i sina hem, när jag avskedats från min tjänst.’

5 Han kallade till sig en efter en av dem som hade skulder till sin herre, och frågade den förste: ’Hur mycket är du skyldig min herre?’

6 Han svarade: ’Hundra bat-mått olivolja.’ [Ett bat-mått var ca 30 liter. Skulden motsvarade skörden från 150 olivträd och värdet var 1 000 denarer – närmare tre årslöner för en arbetare.]

Förvaltaren sa: ’Ta ditt skuldebrev, sätt dig ner på en gång och skriv femtio.’ [50 % mindre skuld, en rabatt på 500 denarer.]

7 Sedan frågade han nästa: ’Hur mycket är du skyldig?’

Han svarade: ’Hundra kor-mått vete.’ [Ett kor-mått var en tunna på ca 390 liter. Skulden motsvarade en skörd från 100 hektar (1 km²) och värdet var 2 500 denarer – åtta årslöner för en arbetare.]

Då sa han: ’Ta ditt skuldebrev och skriv åttio.’ [20 % mindre skuld, en rabatt på 500 denarer.]

8 Hans herre [arbetsgivaren, den rike mannen] lovordade den ohederlige förvaltaren för hans finurlighet (skicklighet, hans praktiska sätt att agera).”

[Detta är liknelsens höjdpunkt och överraskning – hur kan ägaren lovprisa den ohederlige förvaltaren som har minskat hans intäkter? Liknelsen berättar inte exakt hur förvaltaren gick till väga, men han sänkte skulderna vilket gjorde att hans herre kom i bättre dager hos dem som stod i skuld till honom. Kanske strök han räntan från skulden eller tog bort sin egen andel. Ordet ”finurlighet” här är ett neutralt ord som inte lägger någon moralisk värdering utan bara att det var logiskt och smart tänkt.]

Använd pengar för att göra gott

”Denna världens (tidsålders) människor handlar finurligare (skickligare, klokare) mot sina egna än vad ljusets människor gör. 9 Jag säger er: Skaffa er vänner med hjälp av den orättfärdiga mammon (förrädiska rikedomar, pengar), så att de [människor ni hjälpt här i jordelivet] välkomnar er i de eviga boningarna, den dag mammon förlorar sitt värde.

[Det ”finurliga” och kloka som förvaltaren gör, se vers 8, är att han inte längre slösar pengarna på sig själv genom att leva i lyx utan säkrar sin framtid med dem. Att samla skatter i himlen handlar om att vara givmild.]

10 Den som är trogen (pålitlig, trofast) i det minsta (i en mycket liten sak) [i smått]

är också trogen i mycket [i stort],

och den som är orättfärdig (orättvis, bedräglig, ohederlig) i det minsta (i en mycket liten sak) [i smått],

är också orättfärdig i mycket [i stort].

11 Om ni inte har varit trogna i fråga om den orättfärdiga mammon (ägodelar, pengar),

vem vill då anförtro er den sanna rikedomen [evangeliet, andliga gåvor]?

12 Om ni inte har varit trogna med det som ägs av andra,

vem vill då ge er vad som ska tillhöra er?

13 Ingen tjänare [speciellt ord för slav som tjänade i hemmen] kan tjäna två herrar.

Antingen kommer han att hata den ene

och älska den andre

eller hålla sig till den ene

och förakta den andre.

Ni kan inte tjäna både Gud och mammon (rikedom).”

Självrättfärdighet imponerar inte på Gud

[Jesus har berättat fyra liknelser. Tre där något borttappat återfinns och till sist liknelsen om den ohederlige förvaltaren, se Luk 15:1-16:13. Liknelserna var riktade till lärjungarna, men fariséerna lyssnade också.]

14 Allt detta hörde fariséerna som älskade pengar, och de hånade honom. [Här används ett mer fientligt ord än i Luk 15:2 där de muttrade irriterat. Ordet här är ordagrant ”att lyfta näsan åt någon”. De sa ingenting, men deras kroppsspråk visade deras förakt för Jesus.]

15 Jesus sa till dem: ”Ni är sådana som förklarar er själva rättfärdiga inför människorna [genom att visa upp en yttre fasad], men Gud känner era hjärtan. Det som är högt prisat av människor [pengar och status] är avskyvärt inför Gud.”

[Jesus fortsätter att tala till fariséerna som var experter på Mose undervisning och de profetiska skrifterna:]

16 ”Undervisningen [Moseböckerna, Torah – gr. nomos] och profeterna [förkunnade och profeterade om Messias]

fram till Johannes [Döparen].

[Nomos är ett brett ord som betyder lära, norm, lag och kan syfta på hela Bibelns undervisning eller bara Moseböckerna. Denna första del av meningen saknar ett verb i grekiskan, så översättare fyller på med att nomos och profeterna ”förkunnade”, ”hade sin tid”, ”gällde”, ”profeterade om Messias” osv. Eftersom nästa vers (vers 17) säger att nomos inte ska förgås, kan innebörden inte vara att det första förbundet och Mose undervisning blivit ogiltigt. Det har dock skett ett skifte i och med att Johannes Döparen började predika evangeliet, som är det glada budskapet. Det är troligt att verbet ”förkunnas” – som används senare i meningen om evangeliet – också syftar på den första delen. I parallellstället används verbet ”profeterade”, se Matt 11:13. Skrifterna profeterade om Messias: Var och när han skulle födas, att han skulle födas av en jungfru och hur han skulle dö, se Mika 5:2; Dan 9:25; Jes 7:14; Jes 53.]

Sedan dess har de goda nyheterna (evangeliet) förkunnats,

och alla försöker inta det (rycka det till sig med våld; tränga sig på).

[Ordet kan tolkas negativt att med våld försöka inta, eller positivt att ivrigt tränga sig på. Betydelsen verkar vara att när Johannes började predika att ”Guds rike har kommit nära”, uppstod en ivrig längtan bland folket att rycka det till sig, men alla gjorde det inte på rätt sätt, dvs. genom sinnesändring och tro på Jesus. Många tog till felaktiga metoder, så att Jesus t.o.m. måste dölja att han var Messias och förbjuda lärjungarna och andra att berätta om honom. Ordet ”med våld” (som används i parallellstället i Matt 11:12) är samma ord som används i Joh 6:15 då man med våld tänkte göra Jesus till kung.]

17 Men det är lättare för himmel och jord att förgå, än att ens det minsta lilla streck [gr. keraia, som särskiljer de hebreiska bokstäverna] i undervisningen (gr. nomos) faller bort (förlorar sin betydelse).

[Det grekiska ordet keraia motsvarar det hebreiska ordet kotz, se Matt 5:18. En motsvarighet i det latinska alfabetet är t.ex. det nedre horisontella strecket som skiljer bokstaven E från F.]

18 Den som skiljer sig från sin hustru och gifter sig med en annan begår äktenskapsbrott, och den som gifter sig med en frånskild kvinna begår äktenskapsbrott.”

[Nu tar Jesus upp ett ämne som diskuterades flitigt bland rabbinerna. Detta är inte en fullständig utläggning om skilsmässa. Anledningen till att han tar upp just detta kan vara att fariséerna, som såg sig själva vara så trogna Mose undervisning, helt hade missat hjärtat i frågan om äktenskapet. Vissa fariséer som t.ex. rabbinen Hillel hade en liberal syn och tillät skilsmässa för något så banalt som vidbränd mat, baserat på 5 Mos 24:1-5. Matteus hanterar mer ingående lagens intention i Bergspredikan, se Matt 5:21-48. Även undervisningen om skilsmässa är mer utförlig i Matteus. Den föregås av undervisning om förlåtelse, vilket alltid är Guds mål. Sedan, efter undervisningen om vad tanken var med äktenskap, följer en händelse där Jesus bryr sig om och välsignar barnen, de som främst drabbas vid en skilsmässa, se Matt 18:15-19:15.]

Den rike mannen och Lasarus

[Jesus fortsätter att tala till fariséerna som älskade pengar, se vers 14. Introduktionen är snarlik andra liknelser, se Luk 10:30; 14:16; 15:11; 16:1. Samtidigt är liknelsen/berättelsen ovanlig eftersom den namnger personer. Jesus lånar bilder från kända egyptiska och judiska sägner om skillnaden mellan detta och nästa liv. Det finns en snarlik rabbinsk liknelse där en rik man namnges. Dateringen är osäker, men cirkulerade den under Jesu tid är det möjligt att Jesus ”speglar” den berättelsen och vänder på begreppen och namnger den fattige Lasarus istället för den rike mannen. Jesus har använt liknande retoriska grepp tidigare i liknelsen om den barmhärtige samariern, se Luk 10:25-37.]

19 ”Det var en rik man som hade för vana att klä sig i purpur och fint linne [dyrbara kläder, en översteprästs klädnad]. Han vältrade sig i lyx varje dag (ägnade sig åt luxuöst festande, överdriven konsumtion, använde sin rikedom för att imponera på andra). 20 Men en tiggare som hette Lasarus låg vid hans port, hans kropp var full av sår, 21 och han längtade efter att få äta sig mätt av resterna från den rike mannens bord. Till och med vildhundar kom och slickade hans sår.

[När de rörde vid honom och slickade hans sår blev han rituellt oren. Texten kan också ha en djupare andlig mening. De svaga och fattiga nekades att få andlig mat från fariséerna. Liknande språkbruk används i Matt 15:27 där den kanaaneiska kvinnan säger att även hundarna får äta smulorna från sin mästares bord, dock används ett annat ord för hund där.]

22 Så dog den fattige mannen och fördes av änglarna till Abrahams sida.

[Frasen Abrahams ”sida” eller ”knä” används bara här i hela Bibeln. Uttrycket återfinns inte heller i judisk dåtida litteratur, men liknande tankegångar att välkomnas av Abraham finns i 4 Mack 13:17 där det står: ”Efter detta lidande ska Abraham, Isak och Jakob välkomna oss, och alla våra förfäder ska prisa oss”, se även 1 Kung 1:21; 2:10; 11:21; Matt 8:11; Upp 19:7-9. Det verkar som om Jesus knyter an till denna föreställning, men gör vissa ändringar.]

Den rike mannen dog också och begravdes. 23 I dödsriket där han plågades, lyfte han upp sina ögon och fick se Abraham långt borta och Lasarus vid hans sida. [Dödsriket, på grekiska Hades, Sheol på hebreiska, är de dödas plats i väntan på den slutliga uppståndelsen och domen inför den vita tronen, se Ps 16:10; Dan 12:2; Apg 2:27, 31; Upp 20:13.] 24 Då ropade han: ’Fader Abraham, förbarma dig över mig och sänd Lasarus att doppa fingerspetsen i vatten och svalka min tunga, för jag plågas i denna eld!’

[Det var inte rikedomen i sig som var orsaken till den rike mannens dom; Abraham var ju rik men fanns i paradiset. Det är anmärkningsvärt att den rike mannen visste vad tiggaren hette! Här på jorden hade han alltså varit fullt medveten om honom, men valt att inte bry sig om sin nästa som led nöd precis utanför hans dörr. Det var orsaken till hans eviga död, se Matt 25:46.]

25 Men Abraham svarade: ’Barn, kom ihåg att du fick ut ditt goda medan du levde, och Lasarus likaså det onda. Nu får han tröst och du plågas. 26 Dessutom är det en stor klyfta mellan oss och er, för att det inte ska vara möjligt för någon som vill, att ta sig över härifrån till er eller därifrån hit.’ [Enligt myten kunde man korsa mellan paradiset och Hades via en båt, men det går inte, säger Jesus.]

27 Den rike mannen sa: ’Då ber jag dig att du skickar Lasarus till min fars hus. 28 Jag har fem bröder, och han måste varna dem så att inte de också kommer till denna plågans plats.’

29 Men Abraham sa: ’De har Mose och profeterna, de kan lyssna till [och lyda] dem.’

30 Men han sa: ’Nej, fader Abraham, men om någon kommer till dem från de döda ska de omvända sig.’

31 Abraham sa till honom: ’Lyssnar de inte till Mose och profeterna, så kommer de inte bli övertygade ens om någon uppstår från de döda.’ ”

[Det största vittnesbördet någon kan få är Guds ord. Ett mirakel ger uppmärksamhet, men det är Guds ord som frälser. Även om den rike mannen inte namnges är det fariséerna som identifieras med den rike mannen. Översteprästen bar en purpurfärgad dräkt och var klädd i linne, se 2 Mos 28. När Jesus berättade detta var Kaifas överstepräst, han tjänstgjorde 18-35 e.Kr. Hans svärfar, Hannas, hade just fem söner som han gjorde till överstepräster, se vers 27-28. Lasarus har ibland förknippats med Marta och Marias bror, men det är troligen inte samme person, se Joh 11. Det finns dock en koppling mellan namnet Lasarus och Abraham. Namnet Lasarus kommer från det hebreiska namnet Elieser som betyder: ”en som Gud hjälper”. Elieser var Abrahams trogne tjänare, se 1 Mos 15:2. På samma sätt som man förväntade sig att Abrahams gode tjänare Elieser skulle komma till samma boningsplats som sin mästare efter döden, kommer den rättfärdige tiggaren också dit. Jesus säger inte om detta är en liknelse eller en berättelse och det finns olika tolkningar, men det vi vet är att Jesus inte skulle tala osanning eller lära ut falska läror. Några slutsatser:

- Vad vi gör i detta liv får konsekvenser efter döden.

- Vi ska hjälpa de fattiga.

- Jesus använder sig av ett dåtida begrepp, ”Abrahams sida”, men ändrar vissa detaljer.

Det svenska ordet lasarett har sitt ursprung från det bibliska namnet Lasarus.]

17

Bitterhet och oförsonlighet

(Matt 18:6-7; 18:15; 18:21-22; Mark 9:42)

1 Jesus sa till sina lärjungar: ”Det går inte att undvika att snaror (förförelser, frestelser) kommer, men ve den (uttryck för intensiv förtvivlan över den personen) genom vilken de kommer. 2 Det skulle vara bättre (mindre illa) för honom att få en kvarnsten hängd om halsen och bli kastad i havet, än att han skulle förleda en av dessa små.

[Jesus känner sorg och bedrövelse över den som förleder andra troende, men fördömer också dessa handlingar. Utifrån Matt 18:6 är det tydligt att ”dessa små” är andra troende.]

3 Var ständigt på er vakt!

[Denna varning kan syfta tillbaka på det som sagts att vakta så man inte orsakar en annan troendes fall. Det kan också syfta framåt på nästa stycke. Det är lätt att bli sårad om man är ovaksam, därför måste man säga till den som man upplever beter sig illa, se också Heb 12:15! Det är troligt att varningen gäller båda fallen – att vara vaksamma så vi inte sårar andra och inte själva blir sårade.]

Om din broder syndar, så tillrättavisa honom, och om han ångrar sig så förlåt honom. 4 Ja, även om han syndar mot dig sju gånger på en dag och kommer till dig sju gånger och säger: ’Jag ångrar mig,’ så ska du förlåta honom.” [Matteus tar med fler detaljer från Jesu undervisning om förlåtelse i Matt 18:15-34.]

5 Apostlarna sa till Herren: ”Ge oss mer tro!”

6 Men Herren sa: ”Om ni hade tro som ett senapsfrö, så skulle ni kunna säga till detta mullbärsfikonträd (sykomor – gr. sukaminos): Bli uppryckt med rötterna och bli planterad i havet, och det skulle lyda er.”

[Bitterhet och oviljan att förlåta liknas här vid ett mullbärsfikonträd vars karaktärsdrag är att det har ett djupt och stort rotsystem, är snabbväxande och producerar bitter frukt.]

En liknelse om nödvändigheten att förlåta

[Jesus fortsätter att undervisa lärjungarna om förlåtelse, och berättar nu en liknelse om att det är vår skyldighet att förlåta varandra.]

7 ”Skulle någon av er säga till sin tjänare när han kommer in efter att ha plöjt fältet eller vaktat boskap: ’Kom på en gång och sätt dig vid matbordet’? 8 Säger han inte i stället: ’Gör i ordning maten åt mig, fäst upp dina kläder och betjäna mig medan jag äter och dricker; sedan kan du själv äta och dricka.’ 9 Inte tackar han tjänaren för att han gör det han ska göra, eller hur?

10 På samma sätt är det med er, när ni har gjort allt ni blivit befallda [förlåtit varandra, se vers 4], då ska ni säga: ’Vi är bara tjänare (ovärdiga att ta emot någon speciell utmärkelse), vi har bara gjort vår plikt.’ ”

Den tacksamme samariern

[Jesus hade lämnat Kapernaum och var på väg till Jerusalem för att bli upptagen till himlen, se Luk 9:51. Han går inte raka vägen dit utan rör sig i området kring Judeen.]

11 På färden mot Jerusalem gick Jesus över [eller vandrade längs med] gränsen mellan Samarien och Galileen. 12 När han var på väg in i en by möttes han av tio spetälska män. De stannade på avstånd 13 och ropade: ”Jesus, Mästare, förbarma dig över oss [ha medlidande och hela oss]!” [De spetälska följde budet i 3 Mos 13:46 och bodde utanför byn.]

14 När han såg dem sa han: ”Gå [på en gång] och visa er för prästerna.” [Det normala sättet att bekräfta att ett helande hade ägt rum, se 3 Mos 13:2-3.]

[De tio männen uppmanas att gå till sina präster. Eftersom Jesus var inne på samariskt område, och de besökte en mindre by, går de troligtvis inte in i den byn. I stället är det närmsta samariska synagoga i en större stad, kanske Scythopolis, nuvarande Beit-Shean, eller ner till det samariska religiösa centret kring berget Gerizim.]

Medan de var på väg dit blev de rena. [Verbformen för ”blev de rena” är första aorist aktiv indikativ. Det beskriver en händelse som skett i det förflutna, till skillnad från en pågående process, dvs. när de tog ett steg i tro och började gå blev de helade på en gång.]

15 När en av dem såg att han hade blivit botad återvände han [antagligen på en gång, innan de kom fram till prästerna] och prisade Gud högt 16 och föll ner vid Jesu fötter och tackade honom. Han var samaritan (gr. samarites) [samarier och utövare av den samaritiska trosriktningen].

17 Jesus frågade honom: ”Visst blev alla tio rena, eller hur? Var är de andra nio? 18 [Jesus vänder sig nu till lärjungarna och frågar dem:] Var det bara den här främlingen som vände tillbaka för att ge Gud ära?” 19 Sedan sa han till mannen som blivit ren: ”Res dig upp och gå, din tro har frälst (befriat, räddat, helat, upprättat) dig.” [Medan de andra nio blev helade fick denne samaritan/samarier också uppleva frälsning och syndernas förlåtelse.]

Guds rike är redan här

(1 Mos 6:5-8:22; 19:12-14; Matt 24:28; 24:37-39)

20 En gång frågade fariséerna Jesus när Guds rike (Guds kungavälde som inte är begränsat till en plats, utan är överallt där kungens befallningar råder) skulle komma. Han svarade: ”Guds rike kommer inte på ett sätt som kan observeras. [Det grekiska ordet för observeras (gr. parateresis) används bara här i Nya testamentet. Det beskriver hur en vetenskapsman iakttar fysiska fenomen, eller hur en doktor observerar olika sjukdomssymtom. Fariséerna hade föreställningen att Guds rike skulle resas upp och befria Israel från romarna.] 21 Ingen kommer att kunna säga:

’Titta, här är det’ eller ’Titta, där är det.’

Guds rike är [just nu] mitt ibland er.”

[Jesus, som är Kung i Guds rike är där mitt ibland dem. Guds rike finns redan nu i personen Jesus, men kommer att bli helt synligt i framtiden i tusenårsriket. Frasen kan också översättas ”Guds rike är inom er”, dvs. att det inte är ett yttre rike utan Jesus bor i människors hjärtan, se också Rom 14:17. Det som talar emot denna tolkning är att Jesus riktar sig till fariséerna. Överallt annars karaktäriseras de för sitt fokus på det yttre, och Jesus avslöjar deras inre ondska.]

Jesus kommer tillbaka

22 Sedan sa Jesus till lärjungarna: ”Det ska komma dagar då ni längtar efter att få se en enda av Människosonens dagar [då han regerar här på jorden fullt ut], men ni ska inte få det. [Det kommer svåra tider med förföljelse och prövningar då ni önskar att han var här på jorden i sin härlighet med sitt rike.] 23 Man kommer att säga till er:

’Titta, där är han’ eller ’Titta, här är han.’

Gå inte ut dit, följ inte efter dem. 24 För på samma sätt som blixten flammar till och lyser upp hela himlen från ena sidan till andra sidan, [lika plötsligt och helt synligt för alla] ska Människosonen visa sig på sin dag. 25 Men först måste han lida mycket och bli förkastad av detta släkte (denna generation).

26 I Människosonens dagar [då han kommer tillbaka för att regera här på jorden fullt ut]:

Då ska det vara som på Noas dagar. [1 Mos 7] 27 Folk åt och drack, gifte sig och blev bortgifta, ända till den dag då Noa gick in i arken. Sedan kom floden och gjorde slut på dem alla.

[Att äta, dricka och gifta sig är i sig inte fel – synden var att man bara levde för detta och ignorerade Gud.]

28 Då ska det också vara som på Lots dagar. Folk åt, drack, köpte, sålde, planterade, byggde. 29 Den dagen då Lot gick ut från Sodom regnade det eld och svavel från himlen och gjorde slut på dem alla.

[Samhället hade förändrats sedan Noas dagar: utöver att äta och dricka så köpte, sålde, planterade och byggde man också. Det var en ekonomisk välfärd och överflöd. Detta är inte fel i sig, men synden var att man inte ville veta av Gud. Det fanns inte ens tio rättfärdiga i staden, se 1 Mos 18:20-32. Notera att ”gifte sig och blev bortgifta” inte finns med här. Det antyds att man inte längre gifte sig och lovade varandra trohet, utan levde i lösa förhållanden.

Slutsatsen av dessa två exempel var att människor levde på som vanligt. Den dagen då Noa gick in i arken och den dag då Lot gick ut ur staden, var som vilken dag som helst. Det var inget speciellt tecken på himlen just den morgonen. Gemensamt är också att de rättfärdiga räddas undan innan domen kommer.]

30 På samma sätt ska det ske den dag då Människosonen uppenbarar sig. [Då Jesus kommer tillbaka för att döma jorden.]

31 Den dagen ska den som är på taket, och har sina tillhörigheter i huset, inte gå ner och hämta dem, och den som är ute på fälten inte vända tillbaka. [Så snabbt och plötsligt kommer det att ske.] 32 Kom ihåg Lots hustru. [I 1 Mos 19:26 berättas hur hon vände sig om och längtade tillbaka till Sodom, vilket blev hennes fall.] 33 Den som försöker bevara sitt liv [detta jordeliv] ska mista det, men den som mister sitt liv, han ska rädda det. 34 Jag säger er:

Den natten ska två ligga i samma säng.

Den ene ska tas med och den andre ska lämnas kvar.

35 Två ska mala tillsammans.

Den ena ska tas med och den andra lämnas kvar.

36 Två ska vara på fältet.

Den ene ska tas med och den andre lämnas kvar.” [Vers 36 finns inte med i den grekiska texten av Nestle Aland och de äldsta handskrifterna, men i några grekiska, latinska och syriska från medeltiden. Det kan vara ett tillägg från en skrivare för att motsvara Matt 24:40.]

[”Tas med” kan syfta på att tas med rent bokstavligt och tillfångatas under invasion av en fiendehär. Andligt sett kan man tas med till domen, eller till Guds rike. Oavsett vad ”tas med” syftar på så kommer människor att skiljas åt då Guds rike och Människosonen kommer.]

37 Då frågade de honom: ”Var, Herre?”

Han svarade: ”Där [den döda] kroppen ligger, där samlas örnarna (gamarna).”

[Detta ordspråk är baserat på Job 39:29-33. Poängen är att man på långt håll kan se örnar, eller gamar som ordet också kan betyda, cirkla runt sitt byte. När Jesus kommer tillbaka kommer man att se det på långt håll och det blir uppenbart. I parallellstället i Matteus används också bilden av blixten som är synlig för alla på himlen, se Matt 24:27-28.]

18

Om bön

Liknelsen om änkan och domaren

1 Och han [Jesus] berättade sedan en liknelse för att visa dem [lärjungarna] att det är nödvändigt att alltid be (tillbe, umgås med Gud) och inte tappa modet (inte ge upp; ordagrant: ”inte ge efter för ondska” – gr. me egkakeo).

[Denna liknelse hör ihop med frågan om tiden innan Jesus kommer tillbaka i föregående stycke (Luk 17:22-37) och i avslutningen här då ”han kommer tillbaka”, se vers 8. En del av innehållet i bönerna är säkerligen ”Låt ditt rike komma”, se Luk 11:2. Bönen och det personliga umgänget med Gud är en nödvändighet för att inte ge upp, se också Luk 21:36; 2 Kor 4:1; 1 Tim 2:1.]

2 Han sa: ”I en stad fanns en domare. Han fruktade inte Gud och hade ingen respekt för människor. [Han gjorde som han själv ville.] 3 I samma stad fanns en änka som gång på gång kom till honom och sa: ’Hjälp mig att få rätt mot min motpart.’ 4 Han vägrade under en lång tid, men till sist sa han till sig själv: ’Även om jag inte fruktar Gud eller har respekt för människor 5 ska jag döma rättvist (ge henne rätt). Om jag inte gör det kommer hon alltid att besvära mig, och till sist ge sig på mig.’ ” [Ordagrant ”slå mig och ge mig en blåtira.”]

6 Herren sa: ”Ni hör vad den orättfärdige domaren säger. 7 Skulle då inte Gud [som är rättfärdig] ge rättvisa åt sina utvalda som ropar till honom dag och natt? Skulle han dröja länge innan han hjälpte dem? 8 Jag säger er: Han ska snabbt (hastigt, plötsligt) ge dem rätt (hjälpa dem). Men frågan är, kommer Människosonen att finna tro [en sådan uthållig tro som änkan hade] här på jorden när han kommer?”

[Denna liknelse är inte en jämförelse där Gud är som denne orättfärdige domare som kvinnan måste tjata på och hota, utan en kontrast. Om en orättfärdig domare till sist ger med sig, hur mycket mer ska då inte en rättfärdig och kärleksfull Gud bönhöra sina barn när de ber!]

Liknelsen om farisén och skatteindrivaren

9 Jesus berättade också denna liknelse för några som var övertygade om att de själva var rättfärdiga samtidigt som de såg ner på alla andra:

10 ”Två män gick upp till templet för att be. Den ene var farisé och den andre var tullindrivare (publikan). 11 Farisén stod och bad [högt] till (om, för) sig själv:

’Gud, jag tackar dig för att jag inte är som andra människor; tjuvar (svindlare), orättfärdiga, äktenskapsbrytare – eller som den där [illa ansedda] tullindrivaren.

12 Jag fastar två gånger i veckan, jag ger tionde av allt jag tjänar.’

[Den judiska seden var att be stående och uttala orden, se Mark 11:25; Matt 6:5-7. Det var vanligt att rättrogna judar fastade på måndagar och torsdagar. Prepositionen ”till” i vers 11 (gr. pros) kan också översättas ”om” eller ”för”. Den hör antingen ihop med hur han stod eller hur han bad. Kanske ansåg han sig förmer och stod och ”bad för sig själv”. Utifrån sammanhanget och hans arroganta bön, är det troligare att prepositionen beskriver hur han bad. Han bad ”om” sig själv, eller ännu värre ”till” sig själv genom att prisa sin egen godhet.]

13 Men tullindrivaren stod på avstånd och ville inte ens lyfta blicken mot himlen utan slog sig för bröstet och sa: ’Gud, var nådefull mot mig, jag är en syndare.’

14 Jag säger er: det var han som gick hem rättfärdig, inte farisén. För alla som upphöjer sig själva ska bli förödmjukade, men den som ödmjukar sig ska bli upphöjd.”

Jesus och små barn

(Matt 19:13-15; Mark 10:13-16)

15 Man bar också fram spädbarn till Jesus för att han skulle röra vid dem. När lärjungarna såg det tillrättavisade de (hindrade och sa strängt till) dem. [I tron om att Jesus hade viktigare saker för sig, eller att barnen inte var betydelsefulla för honom, motade lärjungarna bort föräldrarna.] 16 Men Jesus kallade dem till sig och sa: ”Låt barnen komma till mig och hindra dem inte! Guds rike tillhör sådana som de. 17 Sannerligen (Amen), säger jag er: Den som inte tar emot Guds rike som ett barn kommer aldrig dit in.”

Jesus talar med en rik ung man

(Matt 19:16-29; Mark 10:17-30)

[Jesus talar om att man måste ödmjuka sig och i barnslig förtröstan ta emot Guds rike som ett barn. I djup kontrast till ett barns enkelhet kommer nu en rik ledare och frågar vad han ska göra.]

18 En ledare [troligen en föreståndare för en synagoga eller en medlem av Sanhedrin] frågade Jesus: ”Gode lärare, vad ska jag göra för att få evigt liv?”

19 Jesus svarade: ”Varför kallar du mig god? Ingen är god utom Gud. 20 Du kan buden:

Du ska inte begå äktenskapsbrott [2 Mos 20:14],

Du ska inte mörda [2 Mos 20:13],

Du ska inte stjäla [2 Mos 20:15],

Du ska inte vittna falskt (ljuga i rättssalen) [2 Mos 20:16],

Hedra (värdesätt, respektera) din far och din mor [2 Mos 20:12].”

21 Då svarade han: ”Allt detta [lagarna som nyss nämnts] har jag hållit från min ungdom.” [Han trodde han hållit buden ända sedan han blivit moraliskt myndig, vilket var vid tretton års ålder. I dagens judendom sker detta vid bar mitsvah som betyder att man blir en ”budets son”. Att Sakarias och Elisabet följde Herrens bud och föreskrifter, benämns som något positivt i Luk 1:6. I Matt 19:20 framkommer också att mannen känner att han saknar något. Frågan som han verkar ställa är varför han ännu inte fått frid i hjärtat, trots att han har försökt hålla alla buden.]

22 När Jesus hörde det, sa han till honom: ”Ett saknas (fattas – gr. leipo) dig fortfarande. Sälj allt du har och dela ut [fördela pengarna] till de fattiga. Då kommer du att ha en [rik] skatt i himlen. Kom sedan tillbaka och följ mig (bli min lärjunge).” [I Mark 10:21 står det hur Jesus såg på honom med kärlek.]

23 När den unge mannen hörde detta, blev han djupt bedrövad, för han var rik – mycket rik. [Mannen visade sig vara en avgudadyrkare – han älskade sin rikedom mer än Gud och människor.]

24 Jesus såg att han var djupt bedrövad och sa: ”Hur svårt är det inte för de rika (de som är förmögna) att komma in i Guds kungarike. 25 Ja, det är lättare för en kamel att komma in genom ett nålsöga, än för den som är rik att komma in i Guds rike.”

[Lukas, som är läkare, använder här ett ord för en medicinsk synål. Jämförelsen är mellan det minsta vanligt förekommande föremålet, i kontrast till det största djuret i Mellanöstern. Liknelsen säger att det är omöjligt mänskligt sett, om inte Gud griper in, se vers 27. Kamelen används även i liknelsen med att sila mygg och svälja kameler, se Matt 23:24. Under medeltiden uppstod en sägen att en låg och smal port i Jerusalems mur kallades ”nålsögat”, men det finns inga historiska eller arkeologiska belägg för att någon sådan port fanns i bruk under Jesu tid.]

26 De som hörde det frågade: ”Vem kan då bli frälst (räddad)?”

27 Han svarade: ”Det som är omöjligt för människor är möjligt för Gud.” [Genom Guds nåd är det möjligt att ge upp allt och följa honom; lärjungarna hade gjort det, se vers 28-29. Nästa kapitel visar också att det är möjligt för en rik man att komma in i Guds rike, se Luk 19:1-10.]

28 Då sa Petrus: ”Se, vi har lämnat allt som var vårt för att följa dig.” [I motsats till den rike unge mannen, se vers 23.]

29 Jesus sa till dem: ”Sannerligen (Amen), säger jag er: Var och en som för Guds rikes skull har lämnat hus eller hustru [avstått från att gifta sig, se Matt 19:10-12] eller syskon eller föräldrar eller barn, 30 ska få mångdubbelt igen redan i den här världen och sedan evigt liv i den kommande världen.”

Ännu en förutsägelse om Jesu lidande

(Matt 20:17-19; Mark 10:32-34)

31 Sedan tog Jesus de tolv [lärjungarna] avsides och sa till dem: ”Lyssna, vi går nu upp till Jerusalem och allt som är skrivet om Människosonen genom profeterna ska ske (gå i uppfyllelse där). 32 Han ska överlämnas till hedningarna, och de ska håna (tala nedvärderande) och förolämpa (skymfa) och spotta på honom. 33 De ska prygla honom hårt (han ska få utstå 40 piskslag) och på tredje dagen ska han uppstå igen.” [Tre typer av straff utfärdades av romarna. I ökad grad av grymhet var de: slag, piskning, och hård prygling. Det sistnämnda var det straff Jesus utsattes för. I piskan var ben och metallbitar fastbundna som rev upp huden ända in till benen, och det var inte ovanligt att offret dog.]

34 Men de tolv lärjungarna begrep ingenting av detta. Det var helt dolt för dem, och de kunde inte förstå (greppa) vad han sa.

Till Jeriko

En blind man helas

(Matt 20:29-34; Mark 10:46-52)

[Lukas skriver att Jesus ”närmade sig Jeriko”, medan Matteus och Markus skriver att Jesus ”var på väg ut från Jeriko”, se Mark 10:46. Detta kan först ses som en motsägelse, men utgrävningar har visat att det fanns två Jeriko på Jesu tid. Den gamla staden Jeriko som omnämns i Jos 6:24-26 är den mest kända. Strax söder om den byggde Herodes den store en ny romersk stad med palats, amfiteater och bassänger där han tillbringade vintrarna. Detta var också det ekonomiska centrumet i regionen och även för tullverksamhet, se Luk 19:1. Längs med infarterna satt tiggare.]

35 Jesus närmade sig nu [det nya romerskbyggda] Jeriko, och vid vägen satt en blind man och tiggde. [Det fanns flera tiggare där, se Matt 20:30. Den som förde konversationen hette Bartimaios, se Mark 10:46.] 36 När tiggaren hörde folkskaran gå förbi frågade han gång på gång vad som stod på. 37 De berättade för honom att det var Jesus från Nasaret som gick förbi.

38 Då ropade han: ”Jesus, Davids son, förbarma dig över mig (visa nåd och medlidande).”

39 De som gick längst fram tillrättavisade honom skarpt (gav honom en tydlig varning) att vara tyst, men han skrek bara ännu mer (ropade okontrollerat): ”Davids son, förbarma dig över mig.”

40 Då stannade Jesus och befallde dem att leda fram mannen. När han kom frågade Jesus: 41 ”Vad vill du att jag ska göra med dig?” Han svarade: ”Herre, låt mig kunna se igen.”

42 Jesus sa till honom: ”Ta emot din syn, din tro har helat (frälst, räddat) dig.” 43 I samma ögonblick fick han sin syn och började följa Jesus och ärade Gud. När allt folket såg det (förstod vad som hänt), prisade (lovade) de också Gud.

19

Sackeus får möta Jesus

1 Jesus kom därefter in i Jeriko och vandrade genom staden. 2 Där fanns en man som hette Sackeus som var chef vid tullen (ansvarade för tullindrivarna vid den romerska tullmyndigheten), och han var rik.

[Sackeus är ett hebreiskt namn som betyder ”ren” och ”rättfärdig”. Han var alltså en jude som arbetade för den romerska staten och ansågs därför vara en förrädare bland sitt eget folk. Jeriko var en viktig handelsstad som producerade balsam vilket genererade stora skatteintäkter för den regionen. Som chef för det skattekontoret var Sackeus mycket förmögen.]

3 Sackeus ville se vem Jesus var men kunde inte på grund av folkskaran, eftersom han var liten till växten. [Ibland kan människorna kring Jesus skymma honom.] 4 Så han sprang i förväg och klättrade upp i ett mullbärsfikonträd för att kunna se honom, eftersom Jesus skulle komma den vägen.

5 När Jesus kom till det stället, såg han upp och sa till honom: ”Sackeus, skynda dig ner, för i dag måste jag komma och stanna i ditt hus (bli kvar där över natten).” 6 Sackeus skyndade sig ner och tog emot honom med glädje. 7 Men när folket såg det mumlade de förargat: ”Han har tagit in (både för att äta och sova över) hos en syndare (en som medvetet och vanemässigt syndar).”

8 Men Sackeus stod där och sa till Herren: ”Herre, hälften av det jag äger ger jag åt de fattiga, och om jag har bedragit någon (vilket jag gjort), ger jag honom fyrdubbelt tillbaka.” [Enligt undervisningen i Moseböckerna skulle den som handgripligen stulit något betala tillbaka det fyrfalt, se 2 Mos 22:1. Tillgångar man lurat till sig skulle återgäldas med fulla beloppet plus tjugo procent, se 4 Mos 5:6-7. Detta hade räckt i Sackeus fall. Överväldigad av Jesu godhet och kärlek till honom väljer han att betala igen mer än vad lagen krävde.]

9 Jesus sa till honom: ”I dag har frälsning kommit till denna familj, eftersom också han är en Abrahams son, 10 för Människosonen har kommit för att uppsöka och frälsa det som var förlorat.”

Liknelsen om de tio silvermynten

(Matt 25:14-30)

[Sackeus, och många med honom i Jeriko, arbetade med pengar. Nu ger Jesus en liknelse om just pengar, som illustrerar förvaltarskap. På samma sätt som i tidigare liknelser i Lukas kommer anledningen och förklaringen i inledningen, se Luk 18:1, 9. Man trodde han skulle gå upp till Jerusalem och göra revolt mot det romerska styret, men Jesus vill förklara att han kommer att gå bort för att sedan komma tillbaka som kung. Det finns likheter med liknelsen om talenterna i Matt 25:14-30, men det är två olika liknelser. Jesus berättade liknande men olika liknelser vid olika tillfällen.]

11 När de lyssnade till detta berättade Jesus ännu en liknelse. Eftersom han var nära Jerusalem och de trodde att Guds rike skulle bli synligt (ta form) omedelbart, 12 sa han:

”En man av förnäm släkt (född ädel med hög status) reste till ett land långt borta för att få ett kungarike (bli kung och få auktoritet att regera) och sedan komma tillbaka.

[Liknelsen anspelar troligen på verkliga händelser. Herodes den store reste 40 f.Kr. till Rom för att få sin kungatitel bekräftad av kejsaren. På samma sätt gjorde hans son Arkelaus, efter sin fars död 4 f.Kr. Judarna motsatte sig att Arkelaus skulle få den titeln, vilket även finns med i liknelsen, se vers 14. För Lukas läsare blir parallellen att de judiska ledarna motsatte sig Jesu anspråk att vara deras kung. Jesu uppståndelse är hans resa till himlen. En dag ska han också komma tillbaka för att upprätta tusenårsriket.]

13 Han kallade till sig tio av sina tjänare och gav dem tio silvermynt. [De fick ett mynt var: det näst högsta grekiska myntet ”mina”, vilket är hundra denarer och motsvarade fyra månadslöner för en arbetare – en förhållandevis ganska liten summa för att se om de var trogna i det lilla, se vers 17.] Han sa till dem: ’Förvalta dessa (köp och sälj, investera dem) tills jag kommer tillbaka.’ 14 Men hans landsmän hatade honom och skickade ett sändebud efter honom för att säga: Vi vill inte ha denne man som kung över oss. 15 När han sedan kom tillbaka, efter att ha mottagit kungariket, lät han kalla till sig tjänarna som han hade gett pengarna. Han ville veta hur mycket var och en hade tjänat [genom att förvalta de fyra månadslönerna som var och en fått].

16 Den förste kom fram och sa: ’Herre, ditt silvermynt (mina) har genererat (inbringat) tio silvermynt (mina).’ [1 000 % avkastning] 17 Kungen svarade honom: ’Bra gjort, du gode tjänare! Eftersom du har varit trogen (trofast) i något mycket litet, ska du ha ansvar för tio städer.’

[Ett ovanligt grekiskt ord används för ”genererat” här och är inte samma som ”gett” i vers 18. Ordagrant kan det översättas ”har arbetat vid sidan om” originalsumman.]

18 Sedan kom den andre och sa: ’Herre, ditt silvermynt har gett fem silvermynt.’ [500 % avkastning] 19 Kungen svarade honom: ’Du ska ansvara över fem städer.’

[Kungen är inte främst ute efter avkastningen, snarare är det troheten och trofastheten som är det viktiga och avgörande.]

20 En annan tjänare kom fram och sa: ’Herre, se här är ditt mynt. Jag har lagt undan (förvarat) det i en svetthandduk (linneduk). 21 Jag var ständigt rädd för dig, eftersom du är en sträng (hård) man. Du gör uttag på det du inte satt in [på banken], och skördar det du inte sått.’

[Tjänaren hade en helt fel bild av sin herre som gav generöst och oproportionerligt, se vers 17 och 19. Ordet ”svetthandduk” kommer från det latinska ordet för svett. Det var en handduk eller näsduk som användes för att torka av svetten från ansiktet. Den sysslolöse tjänaren hade ingen användning för sin svetthandduk och lade i stället myntet i den. Ordet används också för linneduken som den döde sveptes in i vid begravningen, se Joh 11:44; 20:7.]

22 Kungen [den ädle mannen som nu blivit kung, se vers 12] sa till honom: ’Efter dina egna ord ska jag döma dig, du onde tjänare. Om du visste att jag var en sträng man som tar ut vad jag inte satt in och skördar vad jag inte sått. 23 Varför satte du då inte in mitt silvermynt på banken? Då hade jag fått igen det med ränta när jag kom hem.’ [Räntan i det dåtida Mellanöstern var hög, upp till 50 %. På Jesu tid fanns det en övre gräns på 12 % i Romarriket.]

24 Till dem som stod bredvid sa han: ’Ta ifrån honom silvermyntet och ge det till honom som har tio silvermynt.’

25 De sa till honom: ’Han har ju redan tio silvermynt.’

26 Han svarade: ’Jag säger er att var och en som har ska få, men den som inget har ska bli fråntagen även det han har. 27 Men mina fiender som inte ville ha mig som kung över sig, hämta hit dem och hugg ner dem här inför mig.’ ”

[Sista veckan av Jesu liv upptar en stor del av alla evangelier. Den infaller under våren i den judiska månaden nisan då tre av vårhögtiderna firas. Dagarna kan delas in på olika sätt, men Kärnbibelns rubriker utgår ifrån de judiska dagarna för högtiderna år 30 e.Kr. Detta år sammanfaller den tredje dagen i det osyrade brödets högtid med förstlingsfruktens högtid, bikkurim, se 3 Mos 23:9-14. För en översikt av dagarna se Mark 11.]

10:e nisan (lördag kväll – söndag eftermiddag)

Jesus rider in i Jerusalem

(Matt 21:1-11; Mark 11:1-11; Joh 12:12-19)

28 När Jesus sagt detta [hemma hos Sackeus i Jeriko och antagligen stannat över natten där], gick han [nästa morgon] vidare framåt (framför lärjungarna), upp mot Jerusalem. 29 När han närmade sig [byarna] Betfage och Betania vid det berg som kallas Olivberget, skickade han i väg två av sina lärjungar 30 och sa: ”Gå in i byn framför er! När ni kommer in ska ni hitta ett åsneföl stå bundet där som ingen ännu suttit på. Lossa det och för det till mig. 31 Om någon frågar er varför ni löser det ska ni svara: ’Herren behöver det.’ ”

32 Sedan de gett sig av fann de [två] som sänts iväg att det var precis som han hade sagt till dem. 33 Medan de löste fölet frågade ägarna: ”Varför löser ni fölet?”

34 De svarade: ”Herren har behov av det.”

35 De ledde det till Jesus och sedan de kastat sina mantlar på det [gjorde som en sadel] hjälpte de Jesus upp. 36 Medan han red fram bredde man ut sina mantlar på vägen. 37 När han närmade sig vägen som leder ner från Olivberget [öster om Jerusalem] började hela skaran av lärjungar i glädje prisa Gud högt för alla de mäktiga kraftgärningar som de hade sett. 38 De sa:

”Välsignad är han som kommer, konungen,

i Herrens namn! [Ps 118:26]

Frid (fred, fullständig harmoni) i himlen

och ära (härlighet) i höjden [i de högsta himlarna]!”

[Under påskhögtiden sjöng man från Ps 113-118. Lukas lägger till ”konungen” i citatet för att förtydliga vem det handlar om.]

39 Några fariséer i folkmassan sa då till honom: ”Lärare, säg åt dina lärjungar att tiga.” 40 Han svarade: ”Jag säger er att om de tiger kommer stenarna att ropa.” [Hela skapelsen var medveten om vad som hände, medan fariséerna inte hade förstått det.]

41 När Jesus kom närmare, och han fick se staden [Jerusalem, med templet i förgrunden] grät han [högt] över den 42 och sa: ”Om du ändå i dag hade förstått, också du, vad som ger verklig fred (frid). Men nu är det dolt för dina ögon. 43 Det ska komma dagar då dina fiender ska bygga en belägringsvall runt dig och tränga dig på alla sidor. 44 De ska slå dig [Jerusalem] och dina barn till marken och inte lämna sten på sten i dig, därför att du inte förstod den tid då Herren besökte dig.” [Jesus förutsäger Jerusalems förstörelse 70 e.Kr.]

11:e nisan (söndag kväll – måndag eftermiddag)

Jesus rensar templet

(Matt 21:12-17; Mark 11:15-19; Joh 2:12-25)

45 Jesus gick in i tempelplatsen och började driva ut dem som sålde där. 46 Han sa till dem:

”Det står skrivet:

’Mitt hus ska vara ett bönens hus.’ [Jes 56:7]

Men ni har gjort det till

’ett rövarnäste’.” [Jer 7:11]

[Det religiösa ledarskapet hade rånat folket på flera plan. Dels rent ekonomiskt med stora mellanskillnader för att växla pengar och köpa offerdjur, men också andligt genom att inte leda människor till en personlig relation med Gud.]

47 Han fortsatte att undervisa (dag efter dag) på tempelplatsen. Översteprästerna, de skriftlärda och folkets ledare sökte efter ett tillfälle att döda honom, 48 men de kunde inte komma på ett sätt att göra det, eftersom allt folket höll sig nära och lyssnade intensivt på honom (ordagrant ”hängde på varje ord”).

20

12:e nisan (måndag kväll – tisdag eftermiddag)

Jesus undervisar i templet

(Matt 21:23-27; Mark 11:27-33)

1 En dag när Jesus undervisade folket i templet och förkunnade de glada nyheterna (evangeliet), kom översteprästerna och de skriftlärda fram tillsammans med de äldste 2 och frågade honom: ”Säg oss, vad har du för fullmakt (auktoritet) att göra detta? Vem är det som gett dig den fullmakten?”

[De syftar antagligen på Jesu agerande dagen innan då han drev ut dem som sålde och köpte, men även tidigare händelser som intåget i templet och barnens lovsång till honom. Svaret är förstås enkelt – han gör sin Faders vilja, men ett sådant svar skulle leda till att han blev anklagad för hädelse. De religiösa ledarnas fråga är ingen oskyldig undran. Den är en fälla som Jesus lätt genomskådar.]

3 Jesus svarade dem: ”Jag har också en fråga till er. Säg mig: 4 Var Johannes dop från himlen eller från människor?”

5 De överlade med varandra (diskuterade mellan sig) och sa: ”Om vi svarar: Från himlen, säger han: Varför trodde ni då inte på honom? 6 Men om vi svarar: Från människor, så kommer allt folket att stena oss, för alla anser ju att Johannes var en profet.” 7 Så de svarade att de inte visste varifrån det kom.

8 Då sa Jesus till dem: ”Då talar inte heller jag om vad jag har för fullmakt att göra detta.”

Liknelsen om vingården

(Matt 21:33-46; Mark 12:1-12)

9 Sedan började han berätta denna liknelse för folket:

”En man planterade en vingård [som är en bild på Israel, se Jes 5:1-7]. Mannen arrenderade ut den till vinodlare (vingårdsarbetare) och reste till ett annat land under en lång tid. 10 När den rätta tiden var inne [för skörd] sände (gr. apostello) han en tjänare [med auktoritet för ett uppdrag] till vinodlarna för att hämta sin del av skörden. [Detta skedde fem år efter att vingården hade planterats, se 3 Mos 19:23-25. Vinodlarna som arrenderade marken förväntades skicka en viss del av skörden till ägaren som hyra.] Men vinodlarna misshandlade (pryglade) honom svårt och skickade i väg honom tomhänt. [Vingården hade antagligen inte gett någon skörd – på samma sätt som Israel var utan frukt.] 11 Då skickade (gr. pempo) han en annan tjänare till dem. Även denne slog de och förnedrade och skickade i väg tomhänt. 12 Sedan skickade (gr. pempo) han en tredje tjänare. Men även honom slog de blodig och kastade ut.

13 Då sa vingårdens herre: ’Vad ska jag göra? Jo, jag ska skicka min son – min älskade. [Samma fras som Fadern använder om Sonen, se Matt 3:17]. Honom ska de väl ha respekt för.’ 14 Men när vinodlarna fick se honom diskuterade de med varandra (vägde argument för och emot) och sa: ’Här har vi arvtagaren, låt oss döda honom så blir arvet vårt.’ 15 Så de körde ut honom från vingården och dödade honom.”

[Jesus förklarar liknelsen:] ”Vad ska nu vingårdens herre göra med dem? 16 Han ska komma och avsätta (döma, förgöra) dem och arrendera ut vingården åt andra.”

När de [folket där på tempelområdet som lyssnade på Jesus] hörde detta sa de: ”Låt aldrig detta hända!”

17 Men han såg på dem och frågade:

”Vad betyder då det som står skrivet [i Ps 118:22-23]:

’Den sten som byggnadsarbetarna förkastade har blivit en hörnsten?’ [Den första stenen i bygget och som alla andra stenar riktas efter.]

18 Den som faller på den stenen blir krossad,

men den som stenen faller på blir söndersmulad.”

[Jesus knyter an till Gamla testamentets bildspråk där Messias liknas vid en sten. Bilden av en stötesten finns i Jes 8:14-15, och stenen som krossar finns i Dan 2:34-35, 44-45.]

19 De skriftlärda och översteprästerna hade gärna gripit honom i den stunden (där och då), men de fruktade folket. De förstod att det var dem som han hade talat om i liknelsen.

Fråga 1 (av 3) – Fariséernas fråga om skatt

(Matt 22:15-22; Mark 12:13-17)

20 De [skriftlärda och översteprästerna, se vers 19] vaktade på Jesus [för att hitta ett tillfälle att snärja honom]. De skickade ut spioner [från två grupperingar, fariséer och herodianer, se Mark 12:13]. De skulle låtsas vara ärliga (rättfärdiga) för att få fast honom för något ord från honom, så att de kunde utlämna honom åt ståthållarens makt och myndighet. [Man vill få honom att säga något mot den romerska staten för att kunna få honom fälld i en civil rättegång. Judarna hade inte rätt att döma någon till döden; det var bara det romerska styret som kunde göra det.]

21 De frågade honom: ”Lärare, vi vet att du talar och undervisar rätt och inte tar någons parti utan lär ut sanningen om Guds väg. 22 Är det tillåtet för oss att betala skatt till Caesar (kejsaren) eller inte?”

[Om Jesus svarade ”ja” skulle det reta upp judarna som hatade den romerska ockupationen, medan ett ”nej” skulle kunna leda till åtal för uppror mot romerska staten.]

23 Men han genomskådade deras list och sa till dem: 24 ”Låt mig se ett mynt (en denar). Vems bild och överskrift har den?”

De svarade: ”Caesars.” [Caesar var både namnet och titeln på den romerska kejsaren.]

25 Då sa han till dem: ”Ge då Caesar vad som tillhör Caesar, och Gud vad som tillhör Gud.”

[Människan är skapad till Guds avbild, se 1 Mos 1:26-27. På samma sätt som myntet var präglat av kejsaren och tillhörde honom, bär människan Guds bild i sitt innersta och tillhör honom.

En denar var det vanligaste romerska myntet, värdet motsvarade en dagslön för en arbetare. På ena sidan fanns en bild på den dåvarande kejsaren Tiberius huvud, och längs med kanten en inskrift på latin: Tiberius Caesar Augustus – den gudomlige Augustus son. De romerska mynten ansågs vara en hädelse bland judarna och fick inte användas i templet. Texten och bilden bröt mot både det första och det andra budet – att inte ha några andra gudar och att inte göra några ingraverade bilder.]

26 De kunde inte fånga honom i något av hans ord inför folket. Helt förundrade (förvånade) över hans svar teg de.

Fråga 2 (av 3) – Finns det någon uppståndelse?

(Matt 22:23-33; Mark 12:18-27)

27 Sedan kom det fram några saddukéer, de [är den mest liberala religiösa gruppen] som förnekar att det finns en uppståndelse. [De trodde inte heller på något övernaturligt såsom änglar eller ett liv efter döden, se Apg 23:8.] 28 De sa:

”Lärare, Mose har gett oss föreskriften att

om någon dör barnlös ska hans [yngre ogifte] bror gifta sig med änkan

och skaffa efterkommande åt brodern.

[En korrekt sammanfattning av 5 Mos 25:5-10, som garanterar en barnlös änka försörjning i ett samhälle där hon annars skulle tvingats ut i tiggeri. Seden bevarar också den avlidne mannens namn. Dessa äktenskap kallas leviratäktenskap, från det hebreiska ordet levir, som betyder svåger. Seden fanns redan innan Mose fick Guds bud och instruktioner på Sinai berg, se 1 Mos 38:8; Rut 4:1-12.]

29 Nu fanns där sju bröder. Den förste tog sig en hustru men dog barnlös. 30 Den andre [yngre brodern] 31 och den tredje gifte sig med henne, och så gjorde alla sju, men de dog utan att få några barn. 32 Till sist dog också kvinnan. 33 Vid uppståndelsen, vems hustru blir hon? De har ju alla varit gifta med henne.”

[Saddukéerna ville visa på orimligheten med en uppståndelse med hjälp av detta exempel som de troligtvis använt som argument i tidigare diskussioner med fariséerna. Exemplet kan komma från en berättelse från apokryferna, Tobit 3:7-15, där just en kvinna gift sig med sju män utan att ha fått barn. De antog att den uppståndna kroppen skulle vara som den nuvarande mänskliga kroppen, se även Paulus resonemang i samma ämne i 1 Kor 15:12-58.]

34 Jesus svarade dem:

”Den här världens människor (söner av den här tidsåldern) gifter sig och blir bortgifta. 35 Men de som [av Gud] anses värdiga att få del av den nya tidsåldern [Guds rike som ska komma, se Luk 11:2] och uppståndelsen från de döda, de varken gifter sig eller blir bortgifta. 36 De kan inte längre dö, för de är [odödliga] som änglarna och är Guds barn, eftersom de är uppståndelsens barn. [Äktenskapets funktion för gemenskap och för att befolka jorden är då över, se 1 Mos 2:18-25.]

37 Att de döda uppstår har Mose helt klart visat (han har uppenbarat något som är dolt) i berättelsen om törnbusken [2 Mos 3:6]. Här kallar Mose Herren för Abrahams Gud och Isaks Gud och Jakobs Gud [trots att de inte levde här på jorden då Mose sa detta]. 38 Gud är inte en Gud för de döda utan för de levande, för honom lever alla.”

[Saddukéerna hade använt undervisningen i Moseböckerna, 5 Mos 25:5, som argument för att det inte fanns någon uppståndelse, men nu använder Jesus Moses egna ord i berättelsen om den brinnande törnbusken för att bevisa motsatsen.]

39 Då svarade några av de skriftlärda: ”Lärare, bra talat.”

[Ännu en fråga om vilket som är det största budet kommer från en skriftlärd. Frågan och Jesu svar finns med både i Matt 22:34-40 och Mark 12:28-34. Anledningen att Lukas inte tar med den kan vara att han redan har med en liknande berättelse i Luk 10:25-28.]

40 Efter detta vågade de inte ställa någon mer fråga till honom.

Fråga 3 (av 3) – Vad anser ni om Messias?

(Matt 22:41-46; Mark 12:35-37)

41 Jesus frågade dem: ”Hur kan man säga att den Smorde (Messias) är Davids son? 42 David själv säger ju [inspirerad av den helige Ande] i Psaltaren (psalmernas bok):

’Herren [Jahveh – Gud Fadern] sa till min herre [Adonai – Guds Son, Messias]:

Sätt dig på min högra sida,

43 tills jag har lagt dina fiender under dina fötter.’

[Citat från Ps 110:1 som är en kröningspsalm, komponerad för att användas då en ny kung bestiger tronen. Den är messiansk och beskriver hur Gud Fadern kröner Jesus. Hebreiskan använder två olika ord för Herre, först Jahveh och sedan Adonai.]

44 David kallar honom alltså herre, hur kan han då vara Davids son?”

Jesus varnar för de skriftlärda

(Matt 23:1-7; Mark 12:38-40)

45 Medan allt folket lyssnade sa han till sina lärjungar: 46 ”Akta er (var ständigt på vakt) för de skriftlärda. [De flesta skriftlärda var fariséer.] De älskar att gå omkring i långa mantlar och bli hälsade med respekt på torget och sitta på de bästa platserna i synagogan [där de kunde blicka ut över församlingen, dessa platser var reserverade för lärare] och ha de främsta platserna [honnörsplatserna närmast värden] på gästabuden [där man låg till bords]. 47 De slukar (rånar, förgör) änkornas egendom (hus) [förleder och exploaterar änkor, som var de mest utsatta i samhället] och ber sedan långa böner för syns skull (för att täcka över och dölja sina fula intentioner). De ska få en hårdare dom.”

21

Änkans offergåva

(Mark 12:41-44)

1 Jesus lyfte blicken och såg hur de rika lade ner sina gåvor i tempelkistan [i kvinnornas del av templet, där det fanns tretton trumpetformade behållare, alla för olika välgörande ändamål]. 2 Han såg också hur en fattig änka lade ner två små kopparmynt. [Det judiska kopparmyntet ”lepta” var den minsta valören som användes i den östra delen av Romarriket. Värdet var 1/128 av en denar, som var en arbetares dagslön. Två ”lepta” motsvarade en ”quadrans” som var den lägsta myntvalören i den västra delen av Romarriket.]

3 Då sa han: ”Jag säger er sanningen: Den här fattiga änkan gav mer än alla de andra. 4 De gav alla av sitt överflöd i offerkistan, men hon gav i sin fattigdom allt hon hade att leva på.”

JESUS TALAR OM FRAMTIDEN

Templet ska förstöras

(Matt 24:1-2; Mark 13:1-2)

5 Några [av lärjungarna, se Matt 24:1] samtalade om hur templet var utsmyckat med storslagna stenblock och tempelgåvor. [Under hela lärjungarnas livstid hade man byggt och expanderat templet, se Joh 2:20. Herodes den stores utbyggnad var magnifik och många hade gett gåvor som ornament, utsmyckningar, guld- och bronsdörrar osv.]

Då sa Jesus: 6 ”Det ska komma dagar då allt detta som ni ser och begrundar här ska rivas ner, ingen sten ska vara kvar på sin plats.” [Jesus förutsäger templets förstörelse 70 e.Kr.]

Lärjungarnas frågor

[Jesus går till Olivberget som ligger en och en halv kilometer öster om Jerusalem. Därifrån kunde man se ut över hela Jerusalem och templet som de nyss lämnat, se Mark 13:3.]

7 Då frågade de [Petrus, Jakob, Johannes och Andreas, se Mark 13:3] honom:

”Lärare, när ska allt detta [plural] ske?

Vad blir tecknet (gr. semeion – något synligt och uppenbart) för allt detta [plural]?”

[Pluralformen indikerar att man inte bara frågar efter tecknen på Jerusalems förstörelse.]

Tecken för tidens slut

(Matt 24:3-14; Mark 13:3-13)

8 Han svarade: ”Var ständigt på vakt (var försiktiga)

så att ingen förleder er.

[Falska messiasgestalter:]

Många ska komma i mitt namn och säga:

’Det är jag [som är Messias]’, och ’Tiden är nära.’

Följ dem inte!

9 [Krig och politisk oro:]

När ni hör om krig och oroligheter (politiska revolutioner, upplopp, kaos),

så bli inte skräckslagna (huka er inte ned av rädsla).

Detta måste ske först,

men slutet kommer inte omedelbart efter detta.”

10 Sedan sa han till dem:

”Folkslag (etniska grupper) ska resa sig mot andra folkslag,

och rike mot rike.

11 [Tecken i naturen:]

Det ska bli stora jordbävningar, på olika platser, och hungersnöd (matkris; skördar som slår fel) [plural] och epidemier (farsoter, plågor).

[Frasen ’olika platser’ beskriver antagligen att alla dessa tre typer av naturkatastrofer är världsvida. Samma ord epidemier översätts till plågor i Apg 24:5.]

[Stora tecken:]

Det ska bli fruktansvärda händelser [skräckinjagande syner, terror – enda gången gr. phobetron används i NT] och stora tecken från himlen.

12 [Förföljelse:]

Men innan allt detta händer ska man gripa och förfölja er. Man ska utlämna er åt synagogor och fängelser och ställa er inför kungar och ståthållare för mitt namns skull. 13 Detta blir ett tillfälle för er att vittna. 14 Bestäm er på förhand (ha det klart i era hjärtan) att inte förbereda försvarstal. 15 Jag ska ge er många visa ord (förmågan att tala vist) så att ingen av era fiender ska kunna stå emot eller säga emot. 16 Ni ska bli förrådda till och med av föräldrar, syskon, släktingar och vänner, och några av er ska man döda. 17 Ni ska bli hatade (föraktade) av alla [människor från alla kategorier och samhällsklasser; även från nära relationer] för mitt namns skull. [Det grekiska ordet för alla pas, beskriver ’alla sorter och olika typer’.] 18 Men inte ett hår på era huvuden ska gå förlorat. 19 Genom uthållighet (ståndaktighet) [en karaktär som står fast i prövningar] ska ni rädda era liv (vinna era själar).”

Jerusalems förstörelse

(Matt 24:15-28; Mark 13:14-23)

20 ”När ni ser Jerusalem omringas av arméer (som slår läger), då vet ni att dess ödeläggelse är nära. 21 Då måste de som är i Judeen fly till bergen, och de som är inne i staden måste lämna den, och de som är ute på landet får inte gå in i staden. 22 Det är straffets tid, då allt som är skrivet ska gå i uppfyllelse.

23 Ve [uttryck för intensiv förtvivlan över] dem som väntar barn eller ammar under de dagarna, för landet ska drabbas av stor nöd och vredesdomen ska komma över detta folk. 24 De ska falla för svärdsegg och föras bort som fångar till alla hednafolk, och Jerusalem ska trampas av hedningar (icke-judar) tills hedningarnas tider är fullbordade.”

[Paulus skriver också om att judarnas straff är begränsat i Rom 11:25. Jerusalems förstörelse 70 e.Kr. är i sig ett tecken. Sedan följer en period då hednafolk ska ha Jerusalem i sin besittning. Men det kommer en tid då det judiska folket kommer att vara tillbaka i sitt land och ha en central roll i Guds profetiska plan.]

Jesus kommer tillbaka

(Matt 24:29-31; Mark 13:24-27)

[Jesus fortsätter att svara på lärjungarnas fråga om vilka tecken som ska visa sig innan hans andra ankomst, se Luk 21:7.]

25 ”Sedan ska märkliga tecken visa sig i solen, månen och stjärnorna. På jorden ska hednafolken gripas av ångest (förtvivlan, hopplöshet, vara helt styrda av rädsla), och stå rådlösa (förvirrade) inför havets och vågornas rytande. 26 Människor ska tappa andan av skräck (oro) över vad som ska drabba världen, för himlens makter ska skakas [Jes 34:4]. 27 Sedan ska man få se Människosonen komma i ett moln [Dan 7:13], med stor makt och härlighet.

28 När detta börjar hända, räta på er och lyft upp era huvuden [från er nedböjda förtryckta position], för er befrielse (återlösning) är nära.”

Fikonträdet – en bild av nationen Israel

(Matt 24:32-35; Mark 13:28-31)

29 Jesus berättade sedan en liknelse för dem [lärjungarna]: ”Titta på fikonträdet och alla andra träd. 30 När bladen börjar knoppas, så ser ni det och förstår att nu är sommaren nära. 31 På samma sätt kan ni veta (klart och tydligt se) att Guds kungarike är nära när ni ser detta börja hända. [När tecken visar sig i skyn och havet dånar, när ångest, förvirring och rädsla tilltar hos människorna, se vers 25-26.]

32 Sannerligen (Amen), säger jag er: Denna generation (släkte) ska inte gå under (byta skepnad, förändras) innan allt detta sker. 33 Himmel och jord ska gå under, men mina ord ska aldrig förgås (byta skepnad, förändras).”

[Denna generation kan syfta på detta onda människosläkte, eller den generation som händelserna som beskrivs i vers 25-27 och får se människosonen komma. Templets förstörelse 70 e.Kr. (ca 40 år senare efter att Jesus uttalade dessa ord, se vers 20) var en del av denna uppfyllelse, den generationen människor som hörde Jesus säga dessa ord, fick också vara med och se templet förstöras. Det går också att se texten så att denna generation syftar på det judiska folket, att de inte ska förgås.]

Var redo

(Matt 24:36-51; Mark 13:32-37)

34 ”Var på er vakt (var vaksamma, håll er vakna, undersök gång på gång er själva) så inte era hjärtan tyngs ner av:

omåttlighet (överkonsumtion som leder till dåsighet) [en medicinsk term för huvudvärk och illamående orsakad av för stort mat- eller alkoholintag],

och dryckenskap (fylleri, missbruk av droger),

och vardagslivets bekymmer (oro, att vara splittrad och dras åt olika håll),

annars överraskar den dagen [då Jesus kommer tillbaka] er, 35 för som en snara ska den komma över alla som bor på jorden.

36 Håll er vakna, och var alltid på er vakt. Var ständigt i bön (i alla situationer), så att ni har kraft att fly undan allt detta som måste hända, och kunna (vara värdiga att) stå inför Människosonen.”

37 På dagarna undervisade Jesus i tempelområdet, men på kvällarna gick han till det berg som kallas Olivberget och stannade där över natten. 38 Tidigt på morgonen kom allt folket till honom i templet för att lyssna på honom.

22

Planer på att döda Jesus

(Matt 26:2-5; Mark 14:1-2; Joh 11:45-53)

1 Det osyrade brödets högtid, som [också hade kommit att] kallas påsk (pesach), var nu nära. 2 Översteprästerna och de skriftlärda sökte efter ett sätt att röja Jesus ur vägen, men de var rädda för folket.

[Under påsken var det många tillresta judar i Jerusalem. Ett öppet gripande av Jesus skulle kunna skapa upplopp och romersk militär skulle ingripa, se Mark 14:2. Visade det sig att de judiska ledarna var orsaken, skulle deras position och förmåner äventyras.

Ordet påsk är en försvenskning av det hebreiska ordet pesach, se 2 Mos 12:11-13. Pesach inleds eftermiddagen den 14:e nisan. Några timmar senare efter solnedgången är det 15:e nisan och det osyrade brödets högtid (hebr. chag ha-masot) tar vid, se 2 Mos 12:17-20; 3 Mos 23:4-12. På Jesu tid hade dessa två högtider vuxit samman och sågs som en enhet.]

13:e nisan (tisdag kväll – onsdag eftermiddag)

Judas förbereder förräderiet mot Jesus

(Matt 26:14-16; Mark 14:10-11; Joh 11:45-53)

3 Då [efter måltiden i Betania, se Mark 14:9-10] for Satan in i Judas, som kallades Iskariot och var en av de tolv. [Djävulen hade gett tanken till Judas under en lång tid, se Joh 13:2. I stället för att stå emot frestelsen faller Judas för den, se Jak 1:13-15.] 4 Han gick i väg och samtalade med översteprästerna och befälhavarna för tempelvakten om hur han skulle kunna utlämna Jesus (förråda och överlämna honom åt dem). 5 De var glada och kom överens om att ge honom pengar. [Trettio silvermynt, se Matt 26:15.] 6 Judas gick med på detta och började söka efter ett lämpligt tillfälle att utlämna (förråda) honom utan att folket var med [för att förhindra upplopp och oroligheter].

7 Så kom den dag i det osyrade brödets högtid, när påskalammen skulle slaktas.

[Fyra dagar tidigare hade varje judisk familj räknat efter hur många lamm man behövde. De hade valt ut ett felfritt lamm som togs med hem. Under dessa fyra dagar fäste sig hela familjen vid detta oskyldiga lamm som snart skulle dö. Den 14:e nisan tog man med sig lammet som slaktades av prästerna i tempelförgården på eftermiddagen. Samma kväll åt man påskmåltiden, som förutom lammet bestod av osyrat bröd och bittra örter för att påminna om slaveriet i Egypten.

Symboliken i hur Jesus blir detta offerlamm är tydlig. Samtidigt som tusentals lamm förs in till Jerusalem, går också Jesus upp till Jerusalem. Samtidigt som varje familj hade ett lamm hemma under fyra dagar, var Jesus öppet bland folket i templet och ingen kunde fälla honom för något han sagt, se Luk 21:37. Prästerna som offrade lammen, var de som drev på och som orsakade Jesu död.]

Påskmåltiden förbereds

(Matt 26:17-19; Mark 14:12-16)

8 Jesus skickade i väg Petrus och Johannes och sa: ”Gå och förbered så vi kan äta påskmåltiden.”

9 De frågade honom: ”Var vill du att vi ska förbereda den?”

10 Han svarade: ”När ni kommer in i staden ska en man som bär en vattenkruka möta er. Följ honom till det hus där han går in. [Detta måste ha varit ett tydligt tecken eftersom det var kvinnornas uppgift att bära vattenkrukor, män bar vinsäckar.] 11 Säg till ägaren av huset: ’Läraren frågar dig: »Var är gästrummet där jag kan äta påskmåltiden med mina lärjungar?»’ 12 Han kommer då att visa er ett stort rum på övervåningen som är möblerat och redo. [Sofforna vid borden var redan bäddade och i ordning för gästerna att lägga sig ned på. Antagligen samma rum som man samlades i även senare, se Apg 1:13.] Förbered för oss där.”

13 De gick och de fann allt som Jesus hade sagt dem, och de förberedde påskmåltiden.

14:e nisan (onsdag kväll – torsdag eftermiddag)

Herrens nattvard

(Matt 26:20-30; Mark 14:17-26; Joh 13:21-30; 1 Kor 11:23-25)

14 Nu när tiden var inne [efter solnedgången då påsken inleddes] tog Jesus sin plats vid bordet, och apostlarna med honom. [Måltiden intogs liggande längs med ena sidan av bordet med huvudet närmast och fötterna längst bort.]

15 Han sa till dem: ”Med en intensiv längtan har jag väntat på att få äta detta påskalamm innan mitt lidande börjar. 16 För jag säger er att jag inte kommer att äta det mer förrän det får sin fullbordan i Guds rike.” [Den himmelska bröllopsmåltiden, Upp 19:6-9.]

17 Han tog en bägare [den första av två som omnämns av Lukas, Jesus följer den judiska påskmåltidens ordning med flera bägare] och bad tackbönen. [Antagligen den judiska välsignelsen Kiddush som inleder alla högtider. Kiddush är hebreiska för helgelse. I bönen tackar man Gud och ber bland annat: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som har skapat vinrankans frukt.”]

Sedan sa han: ”Tag denna bägare och dela mellan er. 18 För jag säger er att från denna stund ska jag inte dricka av vinstockens frukt förrän Guds rike kommer.”

19 Sedan tog han ett bröd och tackade Gud. [Jesus bad antagligen den judiska välsignelsen Hamotzi: ”Välsignad är du Herre, universums Kung, som frambringar bröd från jorden.”] Sedan bröt han det och gav det till dem och sa: ”Detta är min kropp, som ges åt er. Gör detta till minne av mig.”

20 På samma sätt tog han bägaren efter måltiden och sa: ”Denna bägare är det nya (förnyade) förbundet i mitt blod, som utgjuts för er.” [Jesus utökar betydelsen i påskmåltiden som ett förnyat förbund, se även Jer 31:31.]

Avskedsord

21 ”Men se, den som utlämnar mig (just nu är i full färd med att förråda och överlämna mig) har sin hand här på bordet med mig. 22 För Människosonen går [framåt på den väg] som det är bestämt [av Gud], men ve (uttryck för intensiv förtvivlan och sorg) den människa som förråder honom.”

23 Då började de diskutera med varandra vem av dem som skulle komma att göra detta. 24 Det uppstod en känsloladdad (ivrig) diskussion bland dem om vem [av de tolv lärjungarna] som ansågs (utifrån andra människors åsikter) vara den störste.

[Jesus har just berättat att han ska bli förrådd, se vers 21. De hade alla sin hand på bordet, vems hand var det? Snart har man vänt på frågan och undrar vem som är störst bland dem, och den minst trolige att förråda Jesus.]

25 Då sa Jesus till dem: ”Folkens kungar uppträder som herrar (utövar sin makt) över sina landsmän, och de som har makten (auktoriteten) kallar sig ’folkens välgörare’. 26 Men med er är det annorlunda. Den störste bland er ska vara som den yngste, och ledaren ska vara som tjänaren [den som leder ska ha en tjänares hjärta]. 27 Vem är störst, den som ligger till bords eller den som betjänar honom? Är det inte den som ligger till bords? Men ändå är jag mitt ibland er som er tjänare.”

[Tidigare hade Jakobs och Johannes mor begärt att hennes söner skulle sitta bredvid Jesus i hans rike, se Matt 20:20-23. Johannes var den yngste av lärjungarna och kanske diskuterades hans namn. Det är troligt att Simon Petrus, den äldste lärjungen, var en av dem som höjde sin röst i grälet eftersom Jesus vänder sig till honom personligen direkt efter att han talat till alla lärjungarna, se vers 31.]

28 [Jesus uppmuntrar nu lärjungarna.] ”Det är ni som uthålligt har varit kvar med mig, genom mina prövningar. [Många hade tröttnat, se Joh 6:66-68, men lärjungarnas trofasthet för med sig en belöning.] 29 På samma sätt som min Far överlämnat (slutit ett förbund med mig och gett mig) ett rike, överlämnar jag det till er (sluter jag ett förbund med er och ger er makt). [Verbet ”överlämna” är samma grekiska ord som används för ”förbund” i vers 20.] 30 Ni ska äta och dricka vid mitt bord i mitt rike, och ni ska sitta på troner och döma Israels tolv stammar.”

Jesus förutsäger Petrus förnekelse

(Matt 26:33-35; Mark 14:29-31; Joh 13:37-38)

[Jesus vänder sig nu till Simon Petrus och kallar honom vid hans gamla namn, inte bara en gång utan två. Petrus skulle snart inte vara fast som en klippa, som namnet Petrus betyder.]

31 ”Simon, Simon! Se, Satan har begärt att få sålla er [alla mina lärjungar] som vete. [På samma sätt som vetet sållades från agnarna genom att kraftigt skakas i sållet, ville djävulen rubba lärjungarnas tro. I detta ligger en anspelning på Jobs historia, se Job 1:6-12; 2:1-6.] 32 Men jag har redan bett för dig, att din tro inte ska ta slut (utsläckas). När du har omvänt dig, styrk då (ge en inre stabilitet åt) dina bröder [i tron].”

[Ordet ”ta slut” är det grekiska ordet ekleipo. Vårt ord eklips kommer från detta ord. Lukas använde det tidigare för att beskriva hur pengar kan ta slut, se Luk 16:9. Ordet används också om solförmörkelsen som inträffar när Jesus dör, se Luk 23:45. När Petrus tro förmörkades, var det inte slutet. Jesu bön och Petrus omvändelse öppnar upp för ljuset på nytt.]

33 Då sa han [Simon Petrus] till honom: ”Herre, jag är redo att gå med dig, både till fängelse och i döden.”

34 Jesus svarade: ”Jag säger dig Petrus, innan tuppen gal i dag [i gryningen], har du tre gånger förnekat att du [ens] känner mig.”

35 Han sa till dem: ”När jag sände ut er utan börs [med pengar], lädersäck [med proviant och packning] och [ett extra par] sandaler, inte saknade ni något då?” [Jesus reflekterar tillbaka på när han sände ut lärjungarna för att förbereda hans väg, se Luk 9:3; 10:3-4.]

De svarade: ”Nej, inget.”

36 [Förhållandena har förändrats, nu skulle lärjungarna möta mer motstånd och behövde vara förberedda.] Då sa han till dem: ”Men nu däremot [är det andra tider], den som har en börs ska ta med den och även en lädersäck [med proviant]. Den som inte har ett svärd (mindre kortare svärd som användes i närstrid), ska sälja sin mantel och köpa ett. 37 För jag säger er att detta som står skrivet [i Jes 53:12] måste uppfyllas på mig: ’Han blev räknad bland förbrytare’. Det som är sagt om mig blir nu uppfyllt.”

38 Då sa de: ”Herre, här är två mindre svärd.”

Han svarade: ”Det räcker.” [Kan också översättas: ”Nog pratat om det.”]

I Getsemane

(Matt 26:36-46; Mark 14:32-42; Joh 18:1)

[Getsemane, som ordagrant betyder olivpress, var en muromgärdad olivodling vid foten av Olivberget. Platsen, med en eller flera olivpressar, var välkänd för Jesus och hans lärjungar. Kanske kände de även ägaren. Det är ingen tillfällighet att det är just på denna plats – där oliver pressas och krossas – som Jesus prövas och pressas till det yttersta.]

39 Han [Jesus] gick ut och begav sig till Olivberget som han brukade, och hans lärjungar följde honom. 40 När han kom till platsen sa han till dem: ”Be att ni inte kommer i [ger efter för] frestelse.”

[Jesus uppmuntrar dem inte att be att de inte ska bli frestade. De är frestade. Frestelse är en oundviklig del av det mänskliga livet. Istället uppmanar han sina lärjungar att inte ”gå in i” eller ”ge efter för” frestelse.]

41 Han drog sig undan (”slet sig” bort) från dem, ungefär ett stenkast, och föll på knä och bad: 42 ”Fader! Om du vill (har för avsikt), så ta bort den här bägaren från mig. Men ske inte min vilja (önskan) utan din.”

[Jesu lidande liknas här vid en bägare som han måste tömma. En herde gick aldrig längre än ett stenkast från sina får för att kunna försvara dem från rovdjur. Grekiskan uttrycker starka känslor. Jesus ”sliter sig bort”, ”ber gång på gång”, ”säger i bönen” osv.]

43 Då visade sig en ängel från himlen för honom och gav honom kraft. [Han återfick styrka för att kunna gå igenom det som väntade.] 44 Och då han kommit i svår ångest (vånda, kamp) bad han allt ivrigare [sträckte han sig till sitt yttersta i bön]. Hans svett blev som droppar av blod som föll ner på jorden (marken).

[Läkaren Lukas (Kol 4:14) använder grekiska orden hirdos (svett) och haima (blod). Detta beskriver exakt det ovanliga medicinska tillståndet hematidros (latin för att ”svettas blod”), som kan uppträda vid extrem fysisk eller emotionell stress då kapillärblodkärl brister och kroppen svettas blod. Ordet för att ”sträcka till sitt yttersta” (gr. ektenes), används bara en gång till om bön i NT. När Petrus är fängslad och riskerar att bli halshuggen nästa dag, är församlingen samlad och ber intensivt, se Apg 12:5. Vissa manuskript saknar vers 43-44.]

45 När han rest sig upp från bönen och kom fram till lärjungarna, fann han att de hade somnat – [utmattade] av sorg. 46 Då sa han till dem: ”Varför sover ni? När ni stigit upp [rest på er] – be att ni inte skulle komma i (gå in i) frestelse.” [Detta händer flera gånger, se Matt 26:39-44.]

Jesus fängslas

(Matt 26:47-56; Mark 14:43-52; Joh 18:3-11)

47 Medan han ännu talade kom en folkskara [romerska soldater, se Joh 18:3, och tempelvakter, se Luk 22:52]. Den leddes av Judas, en av de tolv. Han gick fram till Jesus för att kyssa honom. 48 Jesus sa till honom: ”Judas, förråder du Människosonen med en kyss?” [Den dåtida vanliga hälsningen med en kyss som beskrev respekt och vördnad blev här ett tecken för svek.]

49 När de som var omkring Jesus såg vad som höll på att hända, frågade de: ”Herre, ska vi slå till med svärd?” 50 En av dem gjorde ett utfall mot översteprästens tjänare [innan Jesus hann svara] och högg av honom högra örat.

[Det var Petrus som utdelade hugget mot tjänaren som hette Malkus, se Joh 18:10. Petrus siktade troligen mot halsen, men Malkus duckar så att bara örat träffas. Att det bara är Johannes som tar med namnen kan bero på att han skriver sitt evangelium efter Petrus död. De andra evangelieförfattarna är försiktigare, och utlämnar inte hans namn eftersom det kunde få juridiska följder för Petrus.]

51 Då sa Jesus: ”Tillåt dem gå så långt [att de tillfångatar mig].” [I Matt 26:52-53 finns fler detaljer. Jesus säger till Petrus att lägga tillbaka sitt svärd och att alla som drar svärd ska dödas med svärd. Han nämner också att han skulle kunna be om mer än tolv legioner (vilket motsvarade mer än 72 000) änglar, men hur han måste låta sig bli tillfångatagen för att profetiorna skulle uppfyllas.]

Sedan rörde han vid tjänarens öra och helade honom. [Kontrasten går inte att missa – Petrus drar svärd och sårar, Jesus rör med sin hand och helar.]

52 Sedan sa Jesus till dem som hade kommit ut mot honom, översteprästerna och befälhavarna för tempelvakten och de äldste: ”Tror ni att jag är en rånare (våldsman, revolutionär)? Är det därför ni gått ut med svärd och påkar? 53 Jag har varit med er varje dag i tempelområdet utan att ni grep mig. Men detta är er stund [natten], nu är det mörkrets makt som råder.”

Jesus hos översteprästen

(Matt 26:67-75; Mark 14:66-72; Joh 18:15-18; 18:25-27)

54 Då grep de Jesus och förde honom till översteprästens hus. [Han fördes till Hannas, svärfar till Kaifas, som var överstepräst det året, se Joh 18:13.] Petrus följde efter på avstånd. [Johannes följde också med. Eftersom hans familj var bekanta med översteprästen, pratade han med tjänstekvinnan vid porten, som då också släppte in Petrus, se Joh 18:15-16.]

Petrus förnekar Jesus

[Nätterna på våren i Israel kan bli kalla, särskilt i Jerusalem som ligger högt över havet.]

55 Mitt på gården tände de en eld och satte sig ner tillsammans, och Petrus satte sig bland dem. 56 Men en tjänsteflicka [grekiskan har: en viss tjänsteflicka/ung kvinnlig slav] som såg honom sitta [där] vid eldens sken [vänd mot ljuset] tittade noga på honom och sa: ”Den här mannen (denne) var också med honom.”

57 Men han nekade och sa: ”Kvinna [inte ett hårt tilltal, utan fyllt med respekt], jag känner inte honom!”

58 Kort därefter fick en annan [annan är i maskulin form] se honom och sa: ”Du är också en av dem.”

Men Petrus svarade: ”Nej, det är jag inte.”

59 Omkring en timme senare kom en annan fram och försäkrade: ”Det är säkert att den där mannen också var med honom. Han är ju från Galileen!” [Petrus dialekt avslöjade honom; uppe i Galileen pratade man en bredare lantligare dialekt som inte gick att dölja.]

60 Men Petrus svarade [med sin tydliga dialekt]: ”Jag vet inte vad du pratar om!” I samma ögonblick, medan han talade, gol tuppen.

61 Då vände Herren sig om och såg på Petrus. Han kom ihåg Herrens ord, hur han sagt till honom: ”Innan tuppen gal i natt ska du förneka mig tre gånger.” 62 Han gick ut och grät bittert.

63 Männen som bevakade Jesus hånade honom och slog honom. 64 De band för hans ögon och frågade honom: ”Profetera för oss! Vem var det som slog dig?” 65 De sa också mycket annat hånfullt till honom.

Jesus inför det judiska Stora rådet

(Matt 26:57-68; Mark 14:61-64; Joh 18:12-14, 19-24)

66 När det blev dag (tidigt vid gryningen) församlades folkets äldste [Sanhedrin – Stora rådet], både överstepräster och skriftlärda. De förde honom inför sitt råd 67 och sa: ”Är du den Smorde (Messias), så säg oss det.”

Men han svarade: ”Om jag säger det till er tror ni det inte, 68 och om jag frågar svarar ni inte. 69 Men härefter ska Människosonen sitta på Guds den Allsmäktiges högra sida.”

70 Då sa de alla: ”Så du är Guds Son?”

Han svarade: ”Ni själva säger att ’Jag är’.”

71 Då sa de: ”Behöver vi något mer vittnesmål? Vi har ju själva hört det från hans egen mun.”

23

Jesus inför Pilatus

(Matt 27:1, 2, 11-14; Mark 15:1-5; Joh 18:28-38)

1 Hela gruppen [som var samlade, medlemmarna i Stora rådet, Sanhedrin] reste sig upp och förde Jesus till Pilatus.

[Pontius Pilatus ansvarade inför den romerske kejsaren för regionerna Judeen och Samarien och bodde i Caesarea vid Medelhavskusten. Eftersom Jerusalem ingick i hans område var han stationerad där under de judiska högtiderna för att snabbt kunna avstyra eventuella oroligheter och uppror bland judarna. Antagligen bodde han och hans hustru i Antoniaborgen som ligger i anslutning till tempelområdet i det nordvästra hörnet.]

2 Där [inför Pontius Pilatus] började de anklaga honom och sa: ”Vi har funnit att den här mannen förleder vårt folk. Han förbjuder att man betalar skatt till kejsaren, och han säger att han är den Smorde (Messias), en kung!”

3 Pilatus frågade honom: ”Så du är judarnas kung?”

Han svarade: ”Du själv säger det.”

4 Pilatus sa då till översteprästerna och till folket: ”Jag ser inget brottsligt hos den mannen.”

5 De insisterade kraftigt (blev än mer påstridiga) och sa: ”Han hetsar upp folket i hela Judeen [det romerska namnet för hela den judiska provinsen som bestod av Iduméen, Judeen, Samarien och Galileen], ända från Galileen [i norr] och hit [till Jerusalem i Judeen i söder].”

6 När Pilatus hörde detta frågade han om mannen var från Galileen. 7 Så fort han fick reda på att han var från Herodes område, sände han honom till Herodes som också var i Jerusalem under dessa dagar.

[Herodes Antipas regerade över Galileen och Pereen, de områden där Jesus verkade. Han bodde i Tiberias i Galileen. Både han och Pontius Pilatus var i Jerusalem under påsken (och även pingst och lövhyddohögtiden) då många vallfärdade till Jerusalem.]

Jesus inför Herodes

8 När Herodes fick se Jesus blev han mycket glad. Han hade länge velat träffa honom, för han hade hört mycket om honom och hoppades nu få se honom göra något tecken. [Något spektakulärt mirakel som bevisade att han var sänd av Gud. Herodes hade tidigare velat träffa Jesus, se Luk 9:7-9.] 9 Så Herodes frågade honom upprepade gånger och med många ord, men Jesus svarade honom inte. 10 Översteprästerna och de skriftlärda stod där och anklagade honom våldsamt.

11 Även Herodes och hans livvakter [hans personliga soldater] fick förakt för honom och hånade honom genom att sätta på honom en praktfull dräkt innan han sände honom tillbaka till Pilatus. 12 Den dagen blev Herodes och Pilatus vänner med varandra; tidigare hade det rått fiendskap mellan dem. [Orsaken till fiendskapen är inte helt känd, möjligen kan det ha att göra med massakern av galiléer som nämns i Luk 13:1.]

Jesus döms till döden

(Matt 27:15-26; Mark 15:6-15; Joh 18:39-19:16)

13 Sedan kallade Pilatus till sig översteprästerna och ledarna [i Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna] och folket.

14 Han sa till dem: ”Ni har fört den här mannen till mig och sagt att han förleder folket. Jag har nu förhört honom i er närvaro men inte funnit honom skyldig till det ni anklagar honom för. 15 Det gjorde inte Herodes heller, för han har ju sänt honom tillbaka till oss. Se, han har inte gjort något som förtjänar döden. 16 Därför ska jag prygla honom och sedan släppa honom.”

18 Då skrek hela folkhopen: ”Bort med honom! Frisläpp Barabbas!” 19 Detta var en man som hade kastats i fängelse för att ha lett ett upplopp i staden [Jerusalem], och även mördat.

20 På nytt talade Pilatus med dem, för han ville släppa Jesus.

21 Men de ropade: ”Korsfäst! Korsfäst honom!”

22 Då talade han till dem för tredje gången och frågade: ”Vad har han gjort för fel? Jag har inte funnit honom skyldig till något som förtjänar döden. Jag ska prygla honom och sedan släppa honom.”

23 Men de fortsatte att pressa honom hårt med höga rop och krävde att han skulle korsfästas. Deras rop blev honom övermäktiga (allt starkare, fick önskad effekt).

24 Pilatus gav domen att deras vilja skulle ske. 25 Han frigav den man som var fängslad för upplopp och mord, den som de ville ha, men utlämnade Jesus åt deras vilja.

Korsfästelsen

(Matt 27:32-44; Mark 15:21-32; Joh 19:17-24)

26 Medan de förde bort Jesus [mot Golgata] tog de tag i en man, Simon från Kyrene, som var på väg in [till Jerusalem] från landet. De lade korset på honom och lät honom bära det efter Jesus.

[Enligt romersk lag kunde statsanställda tvinga vem som helst att bära deras bagage och utrustning en romersk mil (1,5 km), se Matt 5:41. Simon var född i staden Kyrene i Nordafrika. Eftersom han namnges (och även hans söner Alexander och Rufus, se Mark 15:21; Rom 16:13) var han antagligen en Jesu efterföljare när evangelierna skrevs.]

27 En stor folkmassa följde med, och [bland dem var också] kvinnor som sörjde och klagade över honom. 28 Jesus vände sig om och sa till dem: ”Jerusalems döttrar, gråt inte längre över mig, gråt i stället över er själva och era barn. 29 För det kommer en tid då man ska säga: ’Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de ofruktsamma, de moderliv som inte har fött och de bröst som inte har ammat.’

[Fruktsamhet var ett tecken på välsignelse. Denna omvända bild visar på att något är mycket fel. Det lidande som skulle komma över den judiska nationen var så stort så att kvinnor skulle komma att önska att de inte fött barn till världen. Den judiske historikern Josefus skriver hur mödrar åt sina egna barn i hungersnöden vid romarnas belägring av Jerusalem 66-70 e.Kr. Se även 5 Mos 28:53; 2 Kung 6:29.]

30 Då ska man säga till bergen: ’Fall över oss’, och till höjderna: ’Dölj oss.’ [Hos 10:8] 31 För om man gör så med det gröna trädet [som är svårt att antända], vad ska då inte ske med det förtorkade [som brinner lätt]?”

[Om sådant lidande kommer över Herrens Smorde, som är det gröna rotskottet från David, vad kommer då inte att ske över människor som är andligt förtorkade och staden Jerusalem? Se även 1 Pet 4:17.]

32 [Jesus var inte den ende som blev korsfäst den dagen.] Två andra förbrytare (kriminella våldsmän) fördes också ut för att bli avrättade tillsammans med honom. [Vissa manuskript har ”andra, två kriminella” för att på så vis indikera att Jesus inte var en kriminell, men profetian i Jes 53:12 säger att han räknades bland de kriminella.] 33 Och när de kom till platsen som kallades Skallen [Dödskallen eller Huvudskallen; gr. Kranion; hebr. Golgata; lat. Calvaria] korsfäste de honom och förbrytarna där, den ene till höger och den andre till vänster.

34 Men Jesus sa [verbformen indikerar att Jesus säger detta upprepade gånger]: ”Fader, förlåt dem för de vet inte vad de gör.” När de [soldaterna] sedan delade upp hans kläder mellan sig, kastade de lott om dem [Ps 22:19]. 35 Och folket hade stått [där] och betraktande sett på. Ledarna [medlemmarna i Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna] hånade honom då och sa till och med: ”Andra har han frälst (hjälpt, räddat, befriat) [från döden], nu får han hjälpa sig själv, om han [detta] är Guds Smorde (Messias), den Utvalde.” 36 Soldaterna gjorde sig också lustiga över (retades med) honom och erbjöd surt vin [billigt vin som soldaterna brukade dricka, som också användes för att lindra smärta, se Ords 31:6] 37 och sa: ”Om du är judarnas kung, så hjälp (rädda) dig själv.”

38 Det fanns också ett anslag [kallades ”titulus” och innehöll den dömdes namn och vilket brott han begått] ovanför honom [skrivet på hebreiska, latin och grekiska, se Joh 19:20. Det angav grunden för domen, och var också avsett att håna judarna]:

”Detta är [Jesus från Nasaret]

judarnas konung.”

[De fyra evangelieförfattarna nämner alla att det stod ”judarnas konung” på skylten. De väljer dock att ta med olika delar av de inledande orden. Detta är ingen motsägelse, i stället ger de tillsammans den fulla bilden. Troligtvis hade skylten följande text: ”Detta är Jesus från Nasaret, judarnas konung”, vilket är summan av Matt 27:37, Mark 15:26 och Joh 19:19. De hebreiska begynnelsebokstäverna bildar tetragrammet JHVH. Kanske anledningen till varför de judiska ledarna ville ändra texten, se Joh 19:20-22.]

39 Den ene av förbrytarna som hängde där [stämde in i cynismen och] smädade honom och sa upprepade gånger: ”Är inte du den Smorde (Messias)? Hjälp (rädda) då dig själv och oss.”

40 Men den andre [brottslingen] tillrättavisade honom: ”Är du inte ens rädd för Gud, du som har fått samma straff? 41 Vi får vad vi förtjänar eftersom vi har begått brott, men den här mannen har inte gjort något ont alls.”

42 Sedan sa han till Jesus: ”Herre, tänk på mig när du kommer till ditt rike.” [Andra manuskript har ”kommer med ditt rike”.]

43 Jesus svarade: ”Sannerligen (Amen), säger jag dig [jag lovar dig med säkerhet], i dag ska du vara med mig i paradiset.”

[Gr. paradeisos har persiskt ursprung och beskriver en anlagd trädgård eller park. Det är en rofylld och glädjerik plats och används i den grekiska översättningen av Gamla testamentet om Edens lustgård, se 1 Mos 2:8. Ordet används tre gånger i Nya testamentet. I 2 Kor 12:4 beskriver det den ”tredje himlen”, och i Upp 2:7 syftar det på det återupprättade Edens lustgård. Brottslingens omvändelse i livets sista ögonblick gör att han kan se fram emot en evighet tillsammans med Jesus.]

Jesus dör

(Matt 27:45-56; Mark 15:33-41; Joh 19:28-30)

44 Det var nu omkring den sjätte timmen (mitt på dagen). Då kom ett mörker över hela landet som varade ända till nionde timmen (klockan tre), 45 och solen förmörkades. [Detta profeterades i Amos 8:9.] Förhänget i templet brast (delades) mitt itu.

[Förlåten avskilde den allra heligaste delen av templet, se Heb 9:3. Matteus noterar att det revs itu uppifrån och ända ner (Matt 27:51) vilket betonar att det var Gud som öppnade vägen för människan att ha gemenskap med honom. Förlåten var vävd i ett stycke och broderad med blå och purpurröda färgtoner, se 2 Mos 26:30-33. Den judiska historieskrivaren Josefus beskriver tyget som magnifikt och hur mönstret och färgerna blev som en bild av universum. De exakta dimensionerna på förlåten är inte kända, men den bör ha haft samma mått som Salomos tempel, vars ytterbredd var 10 meter, se 1 Kung 6:2. Herodes den store ökade höjden, så draperiet kan ha haft en storlek på omkring 9 x 15 meter. Enligt tidig judisk tradition var tjockleken en decimeter. Även om just det måttet troligen är en överdrift, var draperiet enormt och kunde omöjligt rivits isär av mänsklig hand. Att förlåten brast måste ha gjort djupt intryck på prästerna i templet. Det är intressant att i den judiska skriften Talmud nämns flera oförklarliga händelser i templet 40 år innan det förstördes 70 e.Kr.]

46 Och när Jesus hade ropat med hög röst sa han: ”Fader, i dina händer överlämnar (anförtror, lägger) jag min ande.” [Här citerar Jesus den inledande strofen i Ps 31:6 ur en förtröstansfull psalm av David.] När han hade sagt detta gav han upp andan (ordagrant: andades han ut) [i en sista kraftfull utandning, se även Matt 27:50; Joh 19:30].

47 När officeren (centurionen) [som förde befälet vid Golgata] såg vad som skedde, prisade han Gud och sa: ”Denne man var verkligen oskyldig (rättfärdig)!”

48 Folkskaran som hade samlats som åskådare för att se på detta skådespel vände hem igen när det var över och slog sig för bröstet [som är ett tecken på sorg och ånger]. 49 Och alla Jesu vänner (de som kände honom personligen), inklusive kvinnorna som hade följt honom från starten i Galileen, stod på avstånd och såg allt detta.

Jesus begravs i Josefs grav

(Matt 27:57-61; Mark 15:42-47; Joh 19:38-42)

50 Nu fanns där en rådsherre [medlem av Stora rådet, Sanhedrin] som hette Josef. Han var en god och rättfärdig man 51 som inte samtyckt till vad de beslutat och gjort. Han var från staden Arimatea i Judeen och han väntade på Guds rike. 52 Josef gick till Pilatus och frågade om han fick ta hand om Jesu kropp. [Han ville ge honom en värdig begravning.] 53 Sedan tog han ner kroppen, svepte den i en linneduk och lade den i en uthuggen klippgrav där ingen ännu hade blivit lagd. 54 Det var förberedelsedag, och sabbaten skulle just börja. [Solen var på väg ned, vid den här tiden på året sker det vid 18-tiden. Sabbatshögtiden höll på att inledas.] 55 Kvinnorna som hade följt Jesus från Galileen följde tätt efter [Josef från Arimatea och Nikodemus som tog Jesu döda kropp till en klippgrav nära Golgata] och såg graven och hur hans kropp lades i den. 56 Sedan vände de hem och tillredde aromatiska (väldoftande) kryddor och balsam.

[De köper även mer kryddor på lördagskvällen efter veckosabbaten, se Mark 16:1. De ville slutföra det Josef och Nikodemus hade påbörjat och ge Jesus en fullständig judisk begravning, se Joh 19:38-42. Kryddorna användes för att dölja lukten från den döda kroppen.]

15:e – 16:e nisan (torsdag kväll – lördag eftermiddag)

[Jesus vilar i graven. År 30 e.Kr. är det två sabbater efter varandra. Den första dagen i det osyrade brödets högtid 15:e nisan är en höghelig sabbat. Den följs av veckosabbaten 16:e nisan som varar från fredag kväll till lördag eftermiddag, se Matt 28:1.]

På sabbaten höll de sig i stillhet efter lagens bud.

24

17:e nisan (lördag kväll – söndag eftermiddag)

Uppståndelsen

(Matt 28:1-10; Mark 16:1-8; Joh 20:1-10)

1 På första dagen i veckan, tidigt vid gryningen [på söndagen vid sextiden] kom de med de aromatiska kryddorna som de hade gjort i ordning. 2 När de kom fram var stenen bortrullad från graven, 3 och när de gick in kunde de inte se Herren Jesu kropp någonstans.

4 När de förvånade funderade på vad de skulle tro om detta, stod plötsligt två män i ljusa skinande kläder nära dem. 5 De blev förskräckta och böjde sina ansikten mot marken.

Då sa männen till dem: ”Varför söker ni den levande bland de döda? 6 Han är inte här, han är uppstånden [från de döda]! Kommer ni inte ihåg vad han sa medan han fortfarande var i Galileen? Han sa 7 att Människosonen måste bli överlämnad till syndfulla människors händer och bli korsfäst, och på den tredje dagen uppstå igen.” [Luk 9:22] 8 Då kom de ihåg hans ord.

9 När de hade återvänt från graven berättade de allt detta för de elva och de andra [som var samlade, antagligen i det övre rummet där de tidigare firat påsken och nu hade för vana att träffas, se Apg 1:13]. 10 Det var Maria från Magdala och Johanna och Maria, Jakobs mor, och de andra kvinnorna som var med dem som talade om det för apostlarna. 11 Men dessa ord lät som rena galenskapen (hysteriskt nonsens), och de trodde inte alls på kvinnorna. 12 Men Petrus [och Johannes, se Joh 20:3-9] steg upp och sprang till graven. När han lutade sig in (böjde sig ner och tittade in), såg han bara linnebindlarna [men ingen kropp]. Han gick i väg, fylld av förundran över vad som hade hänt.

Emmausvandrarna

13 Två av dem var på väg till en by som hette Emmaus, som ligger 60 stadier (11 km) från Jerusalem.

[En grekisk stadie motsvarar 185 meter som var längden på löparbanan på den antika stadion i Olympia. Sträckan som anges tar två timmar att vandra till fots från Jerusalem. Enligt tradition är platsen Emmaus Nicopolis, 26 km väster om Jerusalem, men det kan inte stämma. Mer troligt är i så fall Kirjat-Jearim 13 km väster om Jerusalem. Den ene av lärjungarna var Kleopas, se vers 18. Kleopas är troligen en kortform av det grekiska mansnamnet Kleopatros som betyder: av en berömd far. Den andre är okänd, det skulle kunna vara hans hustru Maria som var med vid korset när Jesus dog, se Joh 19:25.]

14 De samtalade med varandra (delade sina upplevelser, känslor, och tankar) om allt det som hade hänt. 15 Under tiden de samtalade och förde en livlig diskussion med varandra, hade Jesus kommit nära dem och gick med dem, 16 men något hindrade deras ögon från att känna igen honom.

17 Jesus sa till dem: ”Vad är det ni diskuterar med varandra medan ni går här (vad är det ni argumenterar för och emot)?” Då stannade de upp och såg bedrövade (ledsna) ut. 18 Den ene, som hette Kleopas, svarade: ”Du måste vara den ende som har varit i Jerusalem och inte vet vad som har hänt där under dessa dagar.”

19 Han frågade dem vad som hänt, och de svarade: ”Det som har hänt med Jesus från Nasaret. Han var en profet och bevisade det genom de mäktiga saker han gjorde och sa inför Gud och alla människor. 20 Hur våra överstepräster och ledare [i Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna] utlämnade honom till [de romerska makthavarna för] att bli dömd till döden, och sedan korsfäste honom. 21 Vi hoppades (såg fram emot) att han var den som skulle befria (återlösa) Israel [från romarnas förtryck]. Förutom detta så är det nu den tredje dagen sedan detta hände. 22 Dessutom har några kvinnor i vår grupp förvånat oss. De var vid graven tidigt i morse, 23 och när de inte hittade hans kropp kom de tillbaka och sa att de hade sett änglar (budbärare) i en syn, som sa att han levde! 24 Några av dem som var med oss begav sig då till graven, och det som kvinnorna sagt stämde [graven var tom], men de såg inte Jesus.”

25 Då sa han till dem: ”Förstår ni inte (varför är ni okunniga om detta)? Varför är ni så tröga i hjärtat att tro på det som profeterna har sagt? 26 Måste inte den Smorde (Messias) lida [allt] detta innan han går in i sin härlighet (sitt majestät)?” [Den negativa partikeln i grekiskan förväntar sig ett underförstått svar – ”ja, det var helt nödvändigt att han led på korset innan han förhärligades.”]

27 Sedan började han från början med Moseböckerna och gick vidare genom alla profeterna och förklarade för dem vad som står om honom i Skrifterna.

[Några av de referenser som Jesus tog upp var kanske:

1 Mos 22 – Berättelsen som inom judendomen kallas Akedah – ”bindandet” av Isak (hebr. aqad). Här finns många profetiska skuggbilder mellan Isak och Jesus. Abraham förde sin ende son Isak till Moria berg, vilket är samma plats som tempelberget i dagens Jerusalem dit Fadern förde sin ende Son Jesus. Isak bar själv veden, Jesus bar korset; båda var i 30-årsåldern; en bagge fastnade med huvudet i ett törnsnår och fick bli ett ställföreträdande offer, Jesus kröntes med en törnekrona och dog en ställföreträdande död för hela mänskligheten.

2 Mos 12 – Påskhögtiden instiftas. Klockan tre på eftermiddagen offrades det felfria ettårslammet, samma klockslag som Guds Lamm dog på korset.

3 Mos 16 – som talar om syndabocken som tog Israels skuld på sig och skickades ut i vildmarken.

4 Mos 21 – kopparormen i öknen, se Joh 3:14-16.

5 Mos 21:23 – där det sägs att förbannad är var och en som hängs upp på trä, se Gal 3:13-14.

Jes 53 – Han var föraktad, förtrogen med lidande, genomborrad, bar våra överträdelser, lagd i en rik mans grav, osv.]

28 När de nu närmade sig byn [Emmaus] dit de var på väg, låtsades han som om han skulle gå vidare. [Jesus är artig och tvingar sig aldrig på någon, han låter oss välja om vi vill bjuda in honom.] 29 Men de övertalade honom och sa: ”Var kvar hos oss, det blir snart kväll och dagen är snart slut.” Då gick han in och stannade kvar hos dem. 30 När han låg till bords med dem, tog han ett bröd och tackade (välsignade) Gud, sedan bröt han det och gav det till dem. [Den inbjudne gästen Jesus, tar nu rollen som herre och leder måltiden.] 31 Nu öppnades deras ögon och de kände igen honom. [Samma fras används bara en gång tidigare och det är efter syndafallet, då Adams och Evas ögon öppnas, se 1 Mos 3:5.] Då försvann han ur deras åsyn.

32 De sa till varandra: ”Blev vi inte rörda ända in i hjärtat (brann inte våra hjärtan inom oss) när han talade med oss på vägen och öppnade (förklarade meningen i) Skrifterna för oss?”

33 De bröt omedelbart upp [från måltiden] och återvände till Jerusalem [samma kväll, se vers 29]. [De judiska högtiderna firas alltid mitt i månaden, då det är fullmåne. I månskenet vandrade de två timmar tillbaka, se vers 13.] De kom till de elva och de andra församlade, 34 som sa: ”Herren är verkligen uppstånden, och han har visat sig för Simon [Petrus]!” 35 Då berättade också de [Emmausvandrarna] detaljerat om vad som hade hänt på vägen, och hur de hade känt igen honom när de bröt brödet.

Jesus visar sig för lärjungarna

(Joh 20:19-23; Apg 1:3-5; 1 Kor 15:5)

36 Medan de talade om detta [de olika rapporterna lärjungarna fått om att Jesus kanske var uppstånden], stod Jesus själv mitt ibland dem och sa: ”Frid över er.” [Den vanliga judiska hälsningsfrasen, en önskan om frid, välgång och allt gott på alla områden. Man kan tro att lärjungarna skulle bli glada över att se Jesus.] 37 Men de blev rädda och skräckslagna och trodde (var helt övertygade, tänkte gång på gång) att de såg en ande. 38 Då sa han: ”Varför är ni så skrämda (bekymrade), varför reser sig tvivel (inre tankar och ifrågasättande resonemang) i era hjärtan? 39 Se mina händer och mina fötter, det är verkligen jag. Ta på mig och se, en ande har ju inte kött och ben som ni ser att jag har.”

[Jesus säger inte ”kött och blod”, eftersom blodet hör till den förgängliga kroppen, se 1 Mos 9:4. Kött och blod kan inte ärva Guds rike, se 1 Kor 15:50. Jesu blod är framburet i det allra heligaste i himmelen, se Heb 9:12. Uttrycket ”kött och ben” visar att Jesus är samma person som tidigare, fast med en uppståndelsekropp.]

40 När han sagt detta visade han dem sina händer (handleder) och sina fötter. 41 Men då de upprymda av glädje och förundran ännu inte kunde tro frågade han: ”Har ni något att äta här?” 42 De räckte honom en bit stekt fisk [i vissa manuskript står det att de också räckte honom en honungskaka], 43 och han tog den och åt inför deras ögon.

44 Sedan sa han till dem: ”Detta är vad jag sa till er när jag ännu var hos er, att allt som står skrivet om mig i Mose undervisning [Torah – gr. nomos], hos profeterna och i psalmerna måste uppfyllas.” 45 Sedan öppnade han deras sinnen så att de förstod Skrifterna, 46 och sa till dem:

”Det står skrivet att den Smorde (Messias) ska lida och på tredje dagen uppstå från de döda, 47 och att omvändelse till syndernas förlåtelse ska förkunnas i hans namn för alla folk, med början i Jerusalem. 48 Ni ska vittna om detta [Apg 1:8]. 49 Och se, jag sänder er vad min Fader har lovat (ordagrant: löftet från min Fader över er) [den helige Ande, se Joh 14:16-17, 26]. Men stanna här i staden [Jerusalem] tills ni är iklädda (till dess att ni rustats med) kraft från höjden.”

Jesus far upp till himlen

(Mark 16:19-20; Apg 1:9)

50 Sedan förde Jesus dem ut [från Jerusalem] nästan ända fram till Betania [som ligger strax utanför Jerusalem, vid Olivberget]. Han lyfte upp sina händer och välsignade dem. 51 Medan han välsignade dem lämnade han dem och fördes upp till himlen. 52 Då tillbad de honom och återvände till Jerusalem uppfyllda av stor glädje. 53 De var alltid i templet [varje dag då det var öppen bön, se Apg 2:46] och prisade Gud.

[Lärjungarnas sorg över Jesu död var bytt i glädje, se Luk 24:17. Lukasevangeliet både börjar och slutar med att beskriva vad som sker i templet, se Luk 1:9. Berättelsen fortsätter på ett naturligt sätt i Lukas andra verk Apostlagärningarna. I Lukasevangeliet redogör han för vad Jesus började göra och lära, se Apg 1:1-2. I Apostlagärningarna är Jesus uppstånden men fortsätter att verka genom kristna i den helige Andes kraft.]

Johannes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Johannes

Inledning

Introduktion: Johannesevangeliet är ett litterärt mästerverk. Språket är nästan barnsligt enkelt, men blir ändå till vacker poesi med väldiga djup. Bokens tema finns angivet i Joh 20:31: ”Jesus är Guds Son.”

Jesus beskrivs i sju ”Jag är” (gr. ego eimi) följt av en beskrivning:

- Jag är livets bröd – Joh 6:35, 41, 48-51

- Jag är världens ljus – Joh 8:12; 9:5

- Jag är grinden för fåren – Joh 10:7, 9

- Jag är den gode Herden – Joh 10:11, 14

- Jag är uppståndelsen och livet – Joh 11:25

- Jag är vägen, sanningen och livet – Joh 14:4

- Jag är den sanna vinstocken – Joh 15:1, 5

Totalt finns det 45 ”Jag är” med och utan objekt i evangeliet.

Det finns sju tecken (gr. semeion) som hör samman med vem Jesus säger att han är:

- Vinundret bekräftar att han är den sanna vinstocken, se Joh 2:1-11.

- Helandet av ämbetsmannens son bekräftar att Jesus är vägen, sanningen och livet. Medan ämbetsmannen var på väg bekräftade hans tjänare sanningen att hans son var i livet, se Joh 4:46-54.

- Helandet av den lame vid Betesdadammen (som låg vid Fårporten) bekräftar att han är grinden för fåren, se Joh 5:1-18.

- Matundret för 5 000 bekräftar att han är livets bröd, se Joh 6:5-14.

- När Jesus går på vattnet bekräftar att han är den gode Herden som går med dem. Han beskyddar sin flock och leder dem på rätt väg. De känner igen honom och på en gång är de framme, se Joh 6:16-21.

- Helandet av den blindfödde mannen bekräftar att han är världens ljus, se Joh 9:1-7.

- Uppväckandet av Lasarus bekräftar att han är uppståndelsen och livet, se Joh 11:1-45.

Struktur:

1. Introduktion, kap 1.

2. Del 1 – Tecken för världen, kap 1-12.

3. Del 2 – Jesus visar sin härlighet för sina lärjungar, kap 13-20.

4. Epilog, kap 21

Genre: Evangelium.

Skrivet: Omkring 85-90 e.Kr.

Författare: Johannes, en av de tolv lärjungarna.

Evangeliet är skrivet omkring 50-55 år efter Jesu död och uppståndelse, vilket visar att Johannes var en av de yngre lärjungarna. Flera detaljer pekar på att han var den yngste. Han särbehandlas vid den sista måltiden och får sitta närmast Jesus, se Joh 13:25. Han springer snabbare än Petrus till graven, se Joh 20:4, men låter Petrus gå in först, se Joh 20:6.

1

INTRODUKTION (1:1-1:18)

Jesus är hos Gud

[De första arton verserna skiljer sig från resten av Johannesevangeliet och består av väluppbyggda poetiska stilar med kiastiska mönster och parallella strukturer. Det är svårt att illustrera allt detta i en översättning. Rubrikerna följer dock det kiastiska mönstret där den första och sista delen tematiskt handlar om Jesus i himlen (vers 1-5 och 16-18), den andra och näst sista delen om Johannes Döparens vittnesbörd (vers 6-8 och 14) och där vers 12-13 utgör den strukturella mittpunkten som förstärker huvudtemat: Jesus blev människa för att den som tar emot honom ska kunna bli frälst.]

1 I begynnelsen (före all tid) var Ordet [gr. Logos, dvs. Jesus, se vers 14],

och Ordet var hos (umgicks med; hade en nära relation till) Gud,

och Ordet var Gud.

2 Han (Detta, Denne) var i begynnelsen hos (med) Gud.

[Gud (gr. Theos) nämns här tre gånger – först och sist med bestämd artikel, men i ”Ordet var Gud” i obestämd form, dvs. utan artikel. Innebörden blir då att Ordet äger Guds egenskaper (Kol 1:15). Samtidigt gestaltar Ordet, dvs. Jesus, fullt ut Gud (Fil 2:6; Heb 1:3; Joh 10:30; Kol 2:9; Joh 20:28). Eftersom ingen människa kan förstå Gud i hans fullhet, begränsar han sig och möter människan i Ordet för Mose på berget Sinai och senare i Ordet förkroppsligat i Sonen. Vers 1-2 ramas in av ett inclusio med ordet begynnelsen. Den grekiska ordföljden i vers 1b formar en kiasm med Gud centralt: ”och Ordet var hos Gud – och Gud var Ordet”.]

3 Allting blev till [fick sin existens, skapades]

genom honom,

och utan honom [av sig själv]

blev ingenting (inte ens något) till av det som har blivit till.

4 I honom var liv [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet]

och Livet [Jesus] var människornas ljus.

5 Och ljuset lyser [nu och alltid] i mörkret,

och mörkret övervann det inte [kunde inte släcka, kontrollera eller ens förstå ljuset].

[Efter att i vers 1-4 ha använt dåtid (var, blev, osv.) skiftar nu Johannes till att i presens beskriva att ljuset alltid lyser. Han betonar därmed att det är en tidlös sanning att Guds ljus aldrig slutar att skina, se Joh 8:12; 9:5; 12:46. Det grekiska ordet för att övervinna, katalambano, är sammansatt av kata (ner från det högre till det lägre) och lambano (att ta emot). Betydelsen blir att fastän mörkret försökte ta ner ljuset och göra det till sitt eget, kunde det inte greppa eller ens förstå det. Eftersom verbet står i aktiv indikativ aoristform så beskrivs en konstaterad aktiv handling som inte kunde genomföras. Den grammatiska konstruktionen försäkrar att mörkret aldrig någonsin kommer att övervinna ljuset! I vers 12 återkommer lambano i samma verbform som här.]

Johannes Döparens vittnesbörd

6 Det kom en man,

sänd från Gud (som en representant, ambassadör),

hans namn var Johannes.

7 Han kom som ett vittne,

för att vittna (öppet lägga fram fakta, berätta) om Ljuset [Jesus],

för att alla skulle tro genom honom.

8 Själv var han inte Ljuset,

men han kom för att vittna om Ljuset.

Jesus kom till världen

9 Det sanna Ljuset,

som [med ett stadigt, fast sken] lyser in i varje människa (upplyser andligt, ger klarhet),

kom till världen.

10 Han var i världen,

och världen var skapad genom honom,

men världen kände inte igen (hade ingen personlig upplevelse av, ville inte veta av) honom.

11 Han kom till det (och de) som tillhörde honom [hans domän, skapelse, värld],

men de som var hans egna tog inte emot (välkomnade inte) honom.

Genom tro blir man Guds barn

[Vers 12-13 är kiasmens centrum och kärnan i Johannes budskap:]

12 Men åt alla som (ordagrant: ”men så många som”) tog emot honom

gav han makt (rätt) att bli Guds barn,

åt dem som [kontinuerligt] tror (förtröstar; förlitar sig) på hans namn [auktoriteten i Jesu namn].

13 De som blev födda,

inte av blod [plural; utifrån blodsband – tron ärvs inte från föräldrar, se Matt 3:9],

inte heller av köttets vilja [utifrån fysisk åtrå; goda gärningar etc.],

inte heller av någon (ordagrant: utifrån en) människas vilja [ingen annan människa kan frälsa någon],

utan av Gud.

Jesus kom till världen

14 Och Ordet (gr. Logos) blev kött [människa; fick en jordisk kropp]

och bodde (tältade, ”tabernaklade”) bland oss

och vi såg (skådade; studerade uppmärksamt) hans härlighet (ära, majestät) – en härlighet som hos en enfödd (unik; en enda född son) [nära] intill sin far [dvs. som den enfödde Sonen har av/från Fadern], full av nåd (favör) och sanning.

[Begreppet ”nåd och sanning” hör alltid ihop och finns i Guds eget vittnesbörd, se 2 Mos 34:6. Nåd utan sanning blir uddlös, medan sanning utan nåd blir obarmhärtig. Det behövs både nåd och sanning, och nåden kommer alltid först. Gr. patros står här i obestämd form och översätts far, men utifrån vers 18 (där den bestämda formen används) är det tydligt att det är Fadern, Gud själv, som det syftar på.]

Johannes Döparens vittnesbörd

15 Johannes [Döparen] vittnar (lägger öppet fram fakta, berättar) om honom,

och ropar med hög röst och säger:

”Det var om honom jag sa: Han som kommer efter mig är över mig (har högre rang),

eftersom han existerade före mig.”

Jesus är hos Gud

16 Genom hans fullhet (överflöd) [Joh 1:14; Kol 1:19; 2:9] har vi alla fått

nåd och åter nåd (gåva på gåva, välsignelse efter välsignelse),

17 för undervisningen (Torah – gr. nomos) gavs genom Mose [2 Mos 19-40],

nåden och sanningen kom genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus) [Guds utvalde, se Luk 23:35].

[Det finns ingen motsättning mellan Mose och Jesus eller mellan undervisningen i GT och ”nåden och sanningen”. Gud förmedlar sin nåd genom dem båda. De är båda gåvor och blir ”gåva på gåva”. Det finns en fin koppling till 2 Mos 34:6-7 där frasen ”rik på nåd och sanning” används. Vid detta tillfälle visade Gud på ett konkret sätt sin nåd mot Mose och israeliterna genom att förnya sitt förbund med en ny uppsättning stentavlor – redan när Moseböckerna gavs var det i nåd! Johannes visar nu hur Jesus fullbordar löftet som gavs där om ”nåd mot tusenden”. Jesus fullkomnar Skriften, se Matt 5:17-18. Den som älskar Jesus följer också budorden, se Joh 14:15.]

18 Ingen har någonsin sett Gud,

men den Enfödde, som själv är Gud, och (ordagrant: Enfödd Gud, den som är) i Faderns famn [”riktad in mot” Faderns bröst], han förklarade honom [lade fram honom helt och hållet].

[Ordföljden i grekiskan inleds med Gud för att skapa eftertryck, ordagrant ”Gud har ingen någonsin sett”, se 2 Mos 33:20; 1 Joh 4:12; Joh 4:24. Uppenbarelser i GT var aldrig fullständiga, se 2 Mos 33:23. Jesus har synliggjort Fadern. Han har undervisat och öppnat vår förståelse för Gud, se Kol 1:15.]

DEL 1 – TECKEN FÖR VÄRLDEN (1:19-12:50)

Den första veckan (1:19-2:11)

Dag 1 – Johannes Döparen

(Matt 3:1-12; Mark 1:2-8; Luk 3:1-20)

[Johannesevangeliet inleds ordagrant i grekiskan med orden ”I begynnelsen”. Senare i kapitlet används frasen ”nästa dag” tre gånger för att kulminera med ”tredje dagen”, se Joh 1:29, 35, 43; 2:1. Johannes verkar göra en medveten anspelning till skapelseberättelsen i Första Moseboken och använder den som en mall, se 1 Mos 1. Här i vers 19 börjar i så fall första dagen, vilket är logiskt eftersom vers 29 uttryckligen säger att där börjar ”nästa dag”.

Rubrikerna i detta stycke följer dagarna som formar en ”första vecka”. Den kulminerar med bröllopet i Kana, som i så fall skulle kunna motsvara Adams och Evas bröllop! Enligt rabbinsk tradition markerar Adams sömn, när Gud skapar Eva, att en natt passerar, se 1 Mos 1:19-24. Rabbinerna resonerar vidare att det då följaktligen är först på sjunde dagen han möter sin brud, och hon blir hans fru! I 1 Mos 2:24 finns en tydlig referens till äktenskap och bröllop.]

19 Här är vad Johannes svarade, när judarna sände präster och leviter från Jerusalem för att fråga honom: ”Vem är du?”

20 Han bekände (berättade sanningen) och försökte inte undvika sanningen utan sa öppet: ”Jag är inte den Smorde (Messias).”

21 De frågade honom: ”Så vem är du då? Är du Elia?”

Han sa: ”Nej, det är jag inte.”

”Är du Profeten?”

”Nej”, svarade han.

22 Då sa de till honom: ”Vem är du? Svara oss så att vi kan ge svar till dem som har skickat oss. Vad säger du om dig själv?”

23 Han bekräftade (upplyste – gr. phemi) med profeten Jesajas ord: ”Jag är rösten av en som ropar högt i öknen: ’Förbered (utjämna) vägen’ [Jes 40:3].”

24 Några av de utsända var fariséer, 25 de frågade honom: ”Varför döper du om du varken är den Smorde (Messias), Elia eller Profeten?”

[Det fanns många typer av reningsdop på Jesu tid. Innan en pilgrim gick in i templet krävdes ett reningsbad. Prästerna hade också dagliga rituella reningsdop. Till skillnad från dessa återkommande dop är kanske proselytdopet det mest betydelsefulla. En hedning som konverterade till judendom döptes i vatten. När nu Johannes uppmanar judar att omvända sig och döpa sig, jämställer han dessa judar med hedningar, i behov av omvändelse.]

26 Johannes svarade på deras fråga och sa: ”Jag döper [bara] i vatten, men mitt ibland er står en ni inte känner. 27 Han är den som kommer efter mig, jag är inte ens värdig att knyta upp remmen på hans sandal [den lägsta sysslan som en slav utförde].”

28 Allt detta hände i Betania, på andra [östra] sidan av Jordan, där Johannes döpte.

[Betania betyder ”träldomshuset”, ”sorgens hus” och ”betryckets hus”. Johannes nämner två platser som heter Betania i sitt evangelium. Sex dagar före den sista påsken kommer Jesus till Betania strax öster om Jerusalem som var Martas, Marias och Lasarus hemby, se Joh 12:1. I både den inledande och avslutande ”heliga veckan” omnämns alltså ett Betania. Jesus börjar sin tjänst i Betania, på jordens lägsta punkt, underifrån som Guds Lamm. Han avslutar sin tjänst i det andra Betania strax intill det högt belägna Jerusalem, där han fullbordar det judiska hoppet om att gå ut ur träldomshuset, se 2 Mos 12.]

Dag 2 – Guds Lamm

(Matt 3:13-17; Mark 1:9-11; Luk 3:21-22)

29 Nästa dag ser han [Johannes Döparen] Jesus komma emot honom och säger: ”Se, Guds Lamm som tar bort (lyfter upp; bär bort) världens synd! 30 Detta är mannen som jag talade om när jag sa: ’Efter mig kommer en man som är före mig (har en högre rang än jag), eftersom han existerade före mig.’ 31 Jag själv kände honom inte (hade inte en klar förståelse över vem han var), men för att han ska bli uppenbarad (manifesterad) för Israel kommer jag och döper i vatten.”

32 Johannes vittnade vidare och sa: ”Jag har sett Anden komma ner från himlen (skyn) som en duva, och bli kvar (stanna) över honom [för att aldrig lämna honom]. 33 Jag kände honom inte (förstod inte vem han var), men han som sände mig för att döpa i vatten [Gud själv] sa till mig: ’Den som du ser Anden sänka sig och bli kvar över, han är den som döper i den helige Ande.’ 34 Jag har sett [att det hände, jag såg det med egna ögon] och jag har vittnat om att han är Guds Son.”

Dag 3 – de första lärjungarna

35 Nästa dag stod Johannes [Döparen] där igen med två av sina lärjungar (efterföljare, lärlingar). [Andreas, Simon Petrus bror, se vers 40, och Johannes, evangeliets författare.] 36 När han [på avstånd] fick se Jesus gå förbi sa han: ”Se, där är Guds Lamm.”

37 De båda lärjungarna [Andreas och Johannes, evangeliets författare] hörde honom [Johannes Döparen] tala, och de följde Jesus. 38 Jesus vände sig om, och när han såg att de följde honom, frågade han dem: ”Vad söker (önskar) ni?”

De sa: ”Rabbi, var bor du?” [Det arameiska ordet] Rabbi betyder lärare (mästare). [Johannes förklarar judiska termer och uttryck för sina grekiska läsare, se Joh 1:41, 42; 9:7; 20:16. Även geografin förklaras, se Joh 6:1.]

39 Han sa till dem: ”Kom med och se.” Så de gick med honom och såg var han bodde, och var med honom den dagen. Det var omkring tionde timmen (sent på eftermiddagen vid fyratiden).

[Judisk tid räknades från klockan sex på morgonen då solen gick upp, medan romersk tid räknades från midnatt – på samma sätt som vi gör i dag. Tionde timmen är alltså fyra på eftermiddagen judisk tid, eller klockan tio på förmiddagen romersk tid. De övriga evangelierna använder med säkerhet judisk tid, och det är troligt att Johannes också gör det. Romersk tideräkning användes bara i officiella och juridiska dokument, annars räknades tiden från soluppgången. Dagens mitt markeras på romerska solur med VI, inte XII. De fem tidsangivelser som finns i Johannesevangeliet är: omkring tionde timmen, som nämns i denna vers; omkring sjätte timmen, se Joh 4:6; exakt sjunde timmen, se Joh 4:52; omkring sjätte timmen, se Joh 19:14.]

40 En av de två som hade hört vad Johannes [Döparen] sagt och följde Jesus var Andreas, Simon Petrus bror. 41 Han sökte och fann först sin egen bror Simon och sa till honom: ”Vi har funnit (upptäckt efter att ha sökt, börjat erfara) Messias.”

Det [hebreiska] ordet [Messias är en titel som] betyder ”den Smorde” (Kristus).

[Det hebreiska Mashiach och det grekiska Christos, translittererat till Kristus, har samma betydelse. Johannes har för vana att förklara ord, namn och judiska begrepp. I nästa vers är det betydelsen av Petrus namn, se även Joh 4:9; 4:25; 6:1; 12:41; 19:31.]

42 Andreas tog sedan Simon [Petrus] till Jesus.

Medan Jesus tittade på (in i, direkt på) honom sa han: ”Du är Simon, Johannes son, du ska heta Kefas” – det [arameiska] namnet betyder Petrus [en liten sten].

Dag 4 – fler lärjungar kallas

43 Nästa dag ville Jesus gå till Galileen. [Troligen för att gå på bröllopet som det berättas om i Joh 2:1.] Han träffade Filippus [som senare blir en av de tolv lärjungarna] och Jesus sa till honom: ”Följ mig.” 44 Filippus var från (född i) Betsaida, från samma stad som Andreas och Petrus.

45 Filippus sökte upp Natanael och sa till honom: ”Vi har sökt och funnit honom som Mose har skrivit om i undervisningen (Torah – gr. nomos) och som profeterna har skrivit om – Jesus från Nasaret, Josefs [adopterade] son.” 46 Natanael sa till honom: ”Kan något gott komma från Nasaret?”

Filippus svarade: ”Kom och se.”

[Jesus föddes i Betlehem men växte upp i Nasaret i Galileen som var en illa ansedd stad. Jesus uppfyllde profetian att kallas en nasaré, se Matt 2:23. Profeterna talar om rotskottet (hebr. netzer), vilket är snarlikt Nasaret, se Jes 11:1; Jer 23:5; Sak 6:12. Det nedvärderande uttrycket nasaré får också sin uppfyllelse i hur Jesus blev föraktad, se Ps 22:7-8; Jes 53:3. Filippus respons är inte en argumentation utan en inbjudan att få möta Jesus själv.]

47 Jesus såg Natanael komma mot honom och sa om honom: ”Se, här är en sann (verklig, äkta) israelit, i vilken det inte finns något svek (falskhet).”

[Natanael är ett hebreiskt namn som betyder ”Gud ger” eller ”gåva från Gud”. Han kom från staden Kana i Galileen, se Joh 21:2. Jesus gör en jämförelse med Natanaels förfader Jakob. Namnet Jakob betyder: ”svindlare, en som ligger i bakhåll och attackerar”. Den ordagranna betydelsen är ”den som håller i hälen”, se 1 Mos 25:26. Namnet beskrev Jakobs karaktär innan Gud gav honom ett nytt namn – Israel, se 1 Mos 32:27-28. Namnet Israel har flera betydelser: ”att kämpa mot Gud” eller ”att Gud kämpar för oss”, ”att Gud regerar” eller ”att regera tillsammans med Gud”. Jakob fick i en dröm se en stege rest till himlen, se 1 Mos 28:10-17. Jesus är den stegen, vers 51.

Natanael är troligtvis samma person som lärjungen Bartolomeus. Det är inte ovanligt att man hade flera namn. Han nämns alltid tillsammans med Filippus, se Matt 10:3; Mark 3:18; Luk 6:14.]

48 Natanael frågade honom: ”Hur känner du mig?” [Hur vet du dessa saker om mig?]

Jesus svarade honom: ”Innan Filippus kallade på dig, när du fortfarande satt under fikonträdet, såg jag dig.”

[Fikonträdet är en bild för nationen Israel, se Jer 8:13; 24:1-10; Hos 9:10. Att sitta under fikonträdet var en rabbinsk bild för att be och studera Skriften. Ens eget fikonträd syftar också på ens eget hem, se Mika 4:4; Sak 3:10. Fikonträdet med sina breda tjocka blad gav gott skydd mot solen. Något i Jesu svar måste ha gjort att Natanael gick från att vara en skeptiker till att bli en troende, se vers 49. Natanael, som sökt sig ner till Jordandalen för att lyssna på Johannes Döparens undervisning, var sannolikt bekant med den rabbinska undervisningen om bön som sa: ”Den som när han ber, inte ber för att Messias ska komma, har ännu inte bett.”]

49 Natanael sa: ”Rabbi (lärare), du är Guds Son, du är Israels Kung!”

50 Jesus svarade: ”Du tror (litar, förtröstar) på mig eftersom jag sa till dig att jag såg dig under fikonträdet? Du ska få se större saker än detta.” 51 Sedan sa han till honom: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er, efter detta ska ni alla se himlen öppnas, och Guds änglar stiga upp och stiga ner över Människosonen.”

[Jesus är Jakobs stege, se vers 47. Han är den som förbinder himlen med jorden, det övernaturliga med det naturliga! Det är också intressant att riktningen är att änglar ”stiger upp” och sedan ner, se 1 Mos 28:12.]

2

Dag 5 och 6 – vandringen till Kana

[Jesus och lärjungarna går den två dagar långa vandringen från Jordandalen till Galileen. Kana var en oansenlig mindre stad strax norr om Nasaret.]

Dag 7 – bröllopet i Kana där det första tecknet sker

1 På tredje dagen var det bröllop i Kana i Galileen, och Jesu mor var [redan] där. 2 Jesus och hans lärjungar var också bjudna till bröllopet.

[Uttrycket ”tredje dagen” syftar på olika saker beroende på utgångspunkt. I Joh 1:19-51 har totalt fyra dagar beskrivits. Dessa fyra dagar tillsammans med ytterligare tre gör att den tredje dagen fullbordar den ”första veckan” med ett bröllop. För judiska läsare är uttrycket ”den tredje dagen” också synonymt med tisdag, eftersom den judiska veckan börjar på söndag. Tisdag var den vanliga dagen för bröllop då och är det än i dag i Israel. Anledningen är att det är den enda dagen i skapelsen som Gud säger ”det var gott” två gånger, se 1 Mos 1:9-13. Det är enligt den rabbinska traditionen en extra välsignad dag att gå in i något nytt.

En judisk bröllopsfest på Jesu tid hade många gäster och varade upp till en vecka. Bruden eller brudgummen var antagligen släkt med Maria, eftersom det antyds att hon redan var där och hjälpte till med förberedelserna. Jesus kommer tillsammans med sina lärjungar, hittills sex stycken. Den senaste är Natanael som var just från staden Kana, se Joh 21:2.

Johannesevangeliet har flera olika parallella teman. Här börjar en sektion på två kapitel som också avslutas i Kana med det andra tecknet där kungens tjänares son blir helad, se Joh 4:46.]

3 När vinet tog slut sa Jesu mor till Jesus: ”De har inget vin.” [Om vinet skulle ta slut skulle det vara en stor skam för brudens familj. Det kunde till och med bli rättsliga följder. I det bindande kontrakt som skrevs vid trolovningen specificerades alla åtagandena vid bröllopsfesten, och konsekvenserna om de inte uppfylldes. Flera viktiga moment under vigselakten bestod i att en bägare med vin lyftes upp och välsignelser uttalades, och om vinet tog slut skulle inte bröllopsceremonin kunnat slutföras.]

4 Jesus sa till henne: ”Kvinna [inte ett hårt tilltal, utan fyllt med respekt och ömhet], vad har det att göra med dig och mig, min tid (att agera) har ännu inte kommit.”

5 Hans mor sa till tjänarna: ”Vad han än säger, gör det.” 6 Där stod sex stenkrukor för vattnet som användes till judarnas reningsceremonier. Varje kärl rymde två till tre bat-mått (gr. metretes). [Ett bat-mått motsvarar 36-40 liter. Varje kärl rymde 70-120 liter och totalt i alla sex kärlen var det 400-700 liter!]

7 Jesus sa till tjänarna: ”Fyll upp krukorna med vatten”, och de fyllde dem till brädden. [Totalt omkring 400-700 liter vin.] 8 Sedan sa han till dem: ”Ös nu upp och ta det till bröllopsvärden (den som ansvarar för festen)”, och de gjorde det.

9 Bröllopsvärden smakade på vattnet som nu hade blivit till vin. Han visste inte varifrån det kom, men det gjorde tjänarna som öst upp vattnet. Då kallade han på brudgummen 10 och sa till honom: ”Alla andra serverar först det bästa vinet, och när gästerna börjar bli druckna serverar de det sämre, men du har sparat det bästa vinet tills nu!” [I den judiska kulturen var vin en viktig del av firandet, men eftersom fylleri var något skamligt, så blandades vinet ofta ut med vatten för att minska alkoholhalten.]

11 Detta var det första av de tecken (mirakel som bekräftar Guds karaktär) som Jesus gjorde i Kana i Galileen och han uppenbarade sin härlighet (storhet, makt), och hans lärjungar trodde på honom.

[Det grekiska ordet för tecken, semeion, fokuserar mer på symboliken bakom undret än själva undret i sig:

- Vin är en symbol för glädje och fest – evangeliet är det glada budskapet!

- Det första tecknet Mose gör är att förvandla vatten till blod, se 2 Mos 7:20. Jesu första tecken är att förvandla vatten till vin.

- Att det var just sex stenkrukor, som användes för att man skulle bli rituellt ren enligt lagen, är inte heller en slump. Talet sex står för något som är ofullkomligt och ofullbordat. Jesus fullkomnar och fullbordar lagen, se Matt 5:17

- Sexhundra liter är mycket även för en stor fest vilket speglar Guds överflödande karaktär.

- Bröllopsvärden, som kan symbolisera de skriftlärda och fariséerna, misskötte sin uppgift. Han borde känt till att vinet höll på att ta slut.

- Ingen av festens huvudpersoner såg undret. De som såg det och växte i tro var bara tjänarna, lärjungarna och Jesu mor – de i världens ögon obetydliga.

Rent praktiskt blir också Jesu karaktär tydlig. Han räddar familjen ur en besvärlig situation. Han involverar också tjänarna i undret, men de behöver inte göra något svårt, bara hälla upp vatten.]

Templet rensas

(Matt 21:12-17; Mark 11:15-19; Luk 19:45-48)

12 Efter detta [bröllopet], gick han ned till Kapernaum med sin mor, sina bröder och sina lärjungar, och stannade där bara några dagar. 13 [Det var vår och] Judarnas påskhögtid (pesach) närmade sig. Jesus gick upp till Jerusalem. 14 I templet [tempelförgården] såg (upptäckte, fann) han dem som satt och sålde oxar, får och duvor, och andra som växlade valutor.

[De flesta romerska mynten hade en bild av kejsaren inpräntat. Dessa mynt ansågs inte rena och mot höga avgifter växlades de in till godkända judiska eller feniciska mynt utan avgudabilder.]

15 Då gjorde han en piska av repstumpar [antagligen från tömmar och tyglar från oxarna] och drev ut dem alla ur templet med deras får och oxar. Han slog ut växlarnas pengar och välte omkull deras bord. 16 Till dem som sålde duvor sa han: ”Ta bort allt det här! Gör inte min Faders hus till en marknadsplats.” 17 Hans lärjungar kom ihåg att det var skrivet [Ps 69:10]: ”Jag förtärs av intensiv kärlek (iver, nitälskan, avundsjuka) för ditt hus.”

18 Då tog judarna [de religiösa ledarna i Jerusalem] till orda och sa: ”Vilket tecken (mirakel) kan du göra som bevisar att du har rätt att göra allt detta?”

19 Jesus svarade: ”Riv ner (lösgör) detta tempel (det allra heligaste, Guds boning), så ska jag resa upp det igen på tre dagar.”

20 Då sa judarna: ”Det tog 46 år att bygga (renovera) detta tempel [och ombyggnaden var ännu inte klar], och du ska resa upp det på tre dagar?” 21 Men templet (den plats där Gud bor) han talade om var hans kropp.

[Det första templet byggdes 953 f.Kr. av Salomo. Det förstördes av babylonierna 586 f.Kr. då judarna fördes bort i fångenskap. Sjuttio år senare byggdes det andra templet. Herodes den store påbörjade en omfattande renovering och expandering 19 f.Kr. När Jesus nu besökte templet hade arbetet pågått i 46 år, men det blev inte klart förrän 63 e.Kr, bara sju år innan det förstördes 70 e.Kr.

Dessa tre verser använder det grekiska ordet naos för tempel. Det syftar på den plats där Gud bor. I templet var det den innersta gården och det allra heligaste, men Jesus använder också ordet om sig själv – Jesus är Guds Son.]

22 När han sedan var uppstånden från de döda, kom hans lärjungar ihåg att han sagt detta, och de trodde (lutade sig mot, förlitade sig på) Skriften och de ord Jesus hade sagt.

23 Under påskhögtiden [som pågick under åtta dagar] i Jerusalem [då stora skaror var i staden] började många tro på [och följa] honom när de såg de tecken (mirakler, under) han gjorde. 24 Men själv anförtrodde sig inte Jesus åt dem [på samma sätt som han gjorde med sina lärjungar från Galileen], eftersom han kände dem alla. [Jesus såg igenom denna kortvariga ytliga tro som bara berodde på de tecken han gjorde. Det är när tron prövas, som den kan visa sig vara äkta, se 1 Tim 3:6, 10.] 25 Han behövde inte någon människas vittnesmål för att bevisa den [bedrägliga] mänskliga naturen, för han visste själv vad som fanns i människan. [Han känner alla tankar och människors hjärtan, se 1 Sam 16:7.]

3

Jesus samtalar med Nikodemus

1 Bland fariséerna [i Jerusalem där Jesus och lärjungarna befann sig] fanns en man som hette Nikodemus, en ledare bland judarna. [Hans namn betyder ordagrant ”en som segrar”. Han var en av de 71 medlemmarna i Stora rådet, Sanhedrin, som var det högsta juridiska beslutsfattande organet bland judarna.] 2 På natten kom han till Jesus.

[Kanske kom han på natten för att inte bli sedd tillsammans med Jesus, eller så var det för att få mer tid med Jesus. Det kan även bildligt tala om att han var bekymrad, dvs. ”i en mörk stund”. Inom judendomen är natten också förknippad med reflektion och kunskap, se Ps 19:3. Vi vet att detta samtal måste ha berört Nikodemus. Han är senare med och tar hand om Jesu kropp, se Joh 19:38-42. En lärjunge tillbringade all tid med sin lärare, så Jesu lärjungar var troligen också med. Samtalet måste ha etsat sig fast i den unge Johannes minne eftersom han tar med det här i sitt evangelium.]

Är du mer än en god lärare?

Nikodemus [inleder dialogen med Jesus och] sa: ”Rabbi (min lärare), vi vet (har förstått eftersom vi sett allt du gjort) att du är sänd från Gud som en lärare, för ingen kan göra dessa tecken (under, mirakler) som du gör, om inte Gud är med honom.”

3 [Nikodemus använde frasen ”vi” men] Jesus svarade honom [och blir personlig]:

”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag dig:

Om en människa inte är född på nytt (från ovan)

kan hon inte se (ha en klar förståelse av) Guds rike.”

Hur blir man född på nytt?

4 Nikodemus svarade: ”Hur kan någon (ordagrant: en människa) födas när han är gammal (gråhårig)? Han kan väl inte komma in i sin mors mage och födas igen, eller hur [det är ju omöjligt]?”

5 Jesus svarade:

”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag dig: Om inte en människa har blivit född av vatten och (det vill säga) Ande (vind), kan hon inte komma in i Guds rike.

[Ibland har ’vatten’ tolkats som en referens till vattendopet eller den naturliga födseln, men det är inte troligt. I samtalet med Nikodemus väger Skriftens egna definitioner av ’vatten och Ande’ tungt. Jesus tillrättavisar Nikodemus just för att han inte ser de sambanden, se vers 10. Vatten och Ande används synonymt i Jes 44:3. Samma parallell finns även i Hes 36:25-27 där vattnet också symboliserar en andlig förnyelse – Gud ska tvätta Israels folk rena och ge dem ett nytt hjärta och fylla dem med sin Ande. I nästa kapitel finns kopplingen mellan Ande och vind, se Hes 37:9. Det stämmer överens med parallellerna i vers 3, 7 och 8. I nästa kapitel används vatten också som en bild på andligt liv, se Joh 4:13.]

6 Det som är fött av kött (mänsklig natur) är kött, och det som är fött av Anden är ande. 7 Var inte förvånad (börja inte spekulera på ett omoget sätt) över att jag [bokstavligen] sa: ’Ni alla [du Nikodemus, ni fariséer och judar, ja alla människor] måste födas på nytt (från ovan).’ 8 Vinden (anden) blåser vart den vill och du hör dess sus (röst, ton), men du vet inte varifrån den kommer eller vart den är på väg. På samma sätt är det med alla som är födda av Anden.”

[Det grekiska ordet pneuma betyder både vind och ande. Jesus använder ordets dubbla betydelse i en liknelse där ett naturligt fenomen illustrerar en andlig verklighet. På samma sätt som vi inte kan se eller kontrollera vinden, kan vi ändå se dess verkningar och höra den. Nikodemus verkade ha tolkat det Jesus sa på ett rent fysiskt plan.]

Hur kan detta ske?

9 Nikodemus svarade genom att fråga: ”Hur kan allt detta ske?”

10 Jesus svarade och sa:

”Du är en [högt uppsatt] Israels lärare och förstår inte (har ingen personlig erfarenhet av) detta?

[Nikodemus, som var en av de främsta lärarna i Skriften, borde känt till och förstått profetiorna, se 5 Mos 10:16; 30:6; Hes 36:26; Ps 51:12.]

11 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag dig [Nikodemus]:

Vi talar om det vi vet (har en klar förståelse av)

och vi vittnar om det vi sett (och prövat),

men ändå tar ni [judiska ledare] inte emot våra bevis (vittnesbörd).

[I detta svar växlar svaret från ’jag’ till ’vi’ för att sedan gå tillbaka till ’mig’ i nästa vers. Utifrån sammanhanget kan ’vi’ syfta på ’jag och profeterna’, ’jag och den helige Ande’, ’jag och lärjungarna här’ eller kanske refererar det till ’vi lärare’ se vers 1 och 10. Oavsett syftningen är det Jesus som vet, ser och vittnar!]

Gud gav sin Son till världen

[Vers 12-18 formar en kiasm. Ordet tro återkommer flera gånger och ramar in hela stycket, se vers 12 och 18. Frasen ’var och en som tror’ används som en inre ram i vers 15 och 16b kring huvudbudskapet i vers 16a. I den andra nivån nämns Människosonen och ’sin son’, se vers 14 och 17. Mycket talar för att Jesu samtal med Nikodemus avslutas i vers 15 och att det från vers 16 är Johannes sammanfattande kommentarer.]

12 Om ni inte tror (förtröstar) när jag har talat (berättat) om det jordiska [dvs. de saker som hänt här och nu],

hur ska (kommer) ni [då kunna] tro när jag talar (skulle berätta) om det himmelska [de ting som sker i himlen]?

13 Ingen har [någonsin] stigit upp till (in i) himlen,

förutom han som steg ner från (utifrån) himlen – Människosonen.

[En del handskrifter tillägger: ’som är i himlen’, dvs. som har sitt hem i himlen.]

14 Och precis som Mose höjde (lyfte) upp ormen i öknen (ödemarken) [på en påle, se 4 Mos 21:8-9],

så (på samma sätt) är det nödvändigt att Människosonen blir upphöjd (upplyft) [på ett kors; till himlen],

15 för att var och en som tror (litar, förtröstar) på honom

ska ha (skulle äga) evigt liv.”

[Försoningen på korset illustreras med en för Nikodemus välkänd händelse i slutet på israeliternas ökenvandring – kopparormen. Tidigare generationer hade klagat, men här används ett starkare ord för att klaga när folket säger att de är trötta på ”denna värdelösa mat” som Gud gett dem. De gör uppror och ifrågasätter varför Gud och Mose har fört dem från Egypten för att dö i öknen. Israeliternas beskydd försvinner och giftiga ormar dyker upp i lägret, se 4 Mos 21:5-6. När Jesus undervisar om bön i Luk 11:11, tar han just en liknelse om att inte ens en ond far skulle ge sin son en orm om han ber om en fisk. Israeliterna ville inte längre ha med Gud att göra, och han svarade på deras bön. Kopplingen till den gamle ormen, Satan själv, blir tydlig i de ormar som letar sig in i tältlägret och dödar folket. Den som väljer bort Gud får i stället Satan till herre. Israeliterna erkänner dock sin synd. Mose reser upp kopparormen och var och en som ser på den blir helad, se 4 Mos 21:7-9. I samtalet med Nikodemus liknas synden vid dessa giftormar. Synden finns inte bara omkring oss, den har också bitit oss alla. På samma sätt som kopparormen fästes upp i öknen, gjordes Jesus till synd när han hängde på korset. Den som ser upp på honom i tro blir frälst, se Joh 6:40.]

16 För så (på samma sätt) älskade [så högt värdesatte] Gud världen

att han utgav sin ende Son (ordagrant: att han gav Sonen – den Enfödde),

för att var och en som tror (litar, förtröstar) på honom

inte ska gå under (inte skulle gå förlorad), utan ha (skulle äga) evigt liv.

17 För inte sände Gud sin Son till (in i) världen för att [han skulle] döma (separera) världen,

utan för att världen skulle bli frälst (räddad, befriad, helad, bevarad, trygg) genom honom.

18 Den som tror (litar, förtröstar) på honom är inte dömd (separerad, förkastad),

men den som inte tror har redan blivit dömd,

eftersom han inte har trott på Guds ende (enfödde) Sons namn.

[Vers 16, som ofta kallas ”Lilla Bibeln”, säger inte att alla människor får evigt liv, ”därför att Gud är så god”. Den säger i stället att Gud är så god att han gjorde en ofattbar uppoffring för att rädda oss ur en hopplös situation, där vi annars måste förgås. Domen vilar redan över den fallna världen. Gud sände inte sin Son för att döma världen utan för att frälsa den. Den som tror på honom kommer aldrig under någon dom. Men den som inte tror är alltjämt kvar under domen som vilar över världen. När Jesus kommer sker det en ofrånkomlig uppdelning. Det är den som är domen. Grekiskan har samma ord (gr. krino) för ”dom” och ”särskiljande”. Här skiljs vägarna. Somliga kommer till ljuset, andra flyr in i mörkret. Jesus kommer en dag tillbaka för att regera och döma världen, se Matt 25:31-33.]

Ljuset har kommit

[I följande stycke, vers 19-21, återkommer tre liknande fraser med ”ljuset” och verbet ”komma” som ramar in och förstärker budskapet. Ljuset har kommit och människan har fått ett val: att komma till ljuset eller att inte komma till det.]

19 Detta är grunden (orsaken) till domen:

Ljuset har kommit till världen,

men människorna älskade mörkret mer än ljuset

eftersom deras handlingar var onda (förgiftade, destruktiva).

20 För alla som gör onda handlingar (vanemässigt lever i ondska) hatar (avskyr) ljuset,

de kommer inte till ljuset

för där kommer deras gärningar (aktiviteter, sätt att leva) att avslöjas.

21 Men den som handlar efter sanningen (har valt att ständigt leva i sanningen),

kommer till ljuset,

för att det ska bli uppenbart att hans gärningar är gjorda i Gud (gudomliga, gjorda med Guds hjälp).

Johannes Döparen upphöjer Jesus

[Jesus och lärjungarna har varit i Jerusalem under påsken, se Joh 2:23. I föregående stycke beskrevs mötet med Nikodemus som skedde där, se vers 1-21. Efter påsken vandrar Jesus och lärjungarna runt i Judeen.]

22 Sedan gick Jesus och hans lärjungar till den judiska landsbygden [Judeen], där han blev kvar (tillbringade tid) med dem och döpte. 23 Johannes [Döparen] döpte också i Ainon, nära Salim [halvvägs mellan Galileen och Döda havet], för där fanns mycket vatten. Människor kom ständigt dit för att döpa sig. 24 Johannes hade nämligen ännu inte blivit kastad i fängelse. [Matt 14:3-4; Mark 1:14; Luk 3:19-20]

25 Nu (därför) uppstod en diskussion mellan Johannes lärjungar och en jude om den ceremoniella reningen. 26 De kom till Johannes och sa: ”Rabbi, mannen som var hos dig på andra sidan Jordan och som du vittnade om, han döper och alla flockas kring honom.”

27 Johannes [Döparen] svarade: ”En människa kan inte ta emot någonting, om det inte ges honom från himlen. 28 Ni kan själva intyga att jag har sagt, jag är inte den Smorde (Messias), men jag är sänd framför (före, som en banbrytare för) honom. 29 Den som har bruden är brudgummen, men brudgummens vän [Johannes Döparen] som står där och hör honom, gläder sig stort (ordagrant ’med lycka’) när han hör brudgummens röst. Detta är min glädje som nu har blivit fulländad. 30 Det är nödvändigt att han måste bli större (viktigare, växa sig stor), medan jag blir mindre.”

[Den sista delen, vers 31-36, kan vara en fortsättning på Johannes Döparens svar eller en sammanfattande kommentar av evangelisten med slutsatserna från berättelserna om Nikodemus och Johannes Döparen.]

31 Han som kommer från ovan är över alla (är störst, har högsta rang), den som kommer från jorden tillhör jorden, och talar från jorden (talar från ett världsligt perspektiv, i jordiska termer). Han som är från himlen är över alla. 32 Vad han har sett och hört vittnar han om, ändå tar ingen emot vad han säger (hans vittnesbörd). [Människor i allmänhet förkastade Jesu budskap.] 33 Men den som tar emot hans vittnesbörd bekräftar att Gud är sann (älskar sanningen och talar alltid sanning, kan inte ljuga). 34 För den som Gud har sänt talar ord från Gud [gr. rhema, specifika ord levandegjorda av den helige Ande], Gud ger inte honom sin Ande i ett begränsat mått [utan överflödande, obegränsat].

35 Fadern älskar Sonen och har gett allt i hans hand (auktoritet). 36 Den som tror på (lutar sig mot, förlitar sig på) Sonen har evigt liv [äger redan nu Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet]. Men den som är olydig (vägrar att hörsamma) [aldrig vill låta sig övertygas om att efterfölja] Sonen kommer inte (aldrig; inte heller) att se (uppleva) livet, utan Guds vrede (bestämda upprördhet; motstånd) förblir över honom.

4

Jesus lämnar Judéen

1 När Herren [Jesus] nu fick reda på (blev medveten om) att fariséerna hade hört [nåtts av nyheten] att han vann och döpte fler lärjungar än Johannes [Döparen] – 2 men det var inte Jesus själv som döpte utan hans lärjungar – 3 lämnade han Judeen och återvände till Galileen.

Kvinnan vid Sykars brunn

Jesus samtalar med en samaritisk kvinna

[De flesta judar valde att gå en omväg runt Samarien på grund av konflikten mellan judar och samarier/samaritaner som funnits i århundraden. Orsaken var att på 700-talet f.Kr. ockuperade assyrierna detta område och förde bort de flesta israeliter (de tio nordliga stammarna) som bodde där. Man tvångsförflyttade sedan fem hedniska folkslag dit (2 Kung 17:24) och det blandfolk som uppstod mellan de kvarvarande israeliterna och dessa folk kallades samarier. När templet i Jerusalem byggdes upp igen 538 f.Kr. tilläts inte de delta eftersom de beblandat sig med andra folk, se Esra 4. Då byggde man sitt eget tempel i Shechem på berget Gerizim ca 425 f.Kr. En egen samaritisk riktning som förkastade allt som hade med Jerusalem att göra utvecklades. Det är inte någon hednisk tro, utan den bygger på Torah, skriven på gammalhebreiska, men istället för Jerusalem är platsen för tillbedjan Gerizim. Namnet härstammar från hebr. shamar (bevara, hålla) – de var bevarare av Mose undervisning. Johannes sätt att beskriva kvinnan ”från Samarien” (vers 7) och sedan gr. samaritis (vers 9) visar på betydelsen av att hon var från Samarien, men också en utövare av den samaritiska religionen. Hon var inte bara en samarisk kvinna utan också en samaritisk kvinna.

Olika utspel från båda sidor gjorde att hatet mot varandra växte. Hundrafemtio år innan Jesus kommer till staden Sykar (128 f.Kr.), jämnade den judiska kungen (Hyrcanus II) samaritanernas tempel på Gerizim med marken och lät den dagen bli en helgdag. Drygt tjugo år innan Jesus kom dit hade samaritaner strött ut döda ben i templet i Jerusalem under påskfirandet, och på så vis orenat templet, så att de judiska prästerna inte kunde tjäna där.]

4 Det var nödvändigt [för att uppfylla Guds plan] att Jesus passerade igenom Samarien. 5 Därför kom han till en stad i Samarien som kallades Sykar, nära det fält som Jakob gav åt sin son Josef. [Josef begravdes nära Shekem, se Jos 24:32.] 6 Där fanns Jakobs brunn [drygt en kilometer utanför staden]. Trött efter fotvandringen satte sig Jesus ner vid brunnen. Det var omkring sjätte timmen (mitt på dagen). [Judisk tid räknades från soluppgången klockan sex på morgonen. Det var mitt på dagen, dock inte varmaste tiden som är klockan tre på eftermiddagen. Det är ingen ovanlig tid att hämta vatten. Ett exempel är Sippora och hennes systrar. De kommer hem tidigare än vanligt när Mose hjälpt dem dra upp vatten mitt på dagen, se 2 Mos 2:16-21.]

7 Då kom en kvinna från Samarien för att hämta vatten. [Helt oväntat och mot alla kulturella traditioner inleder Jesus ett samtal.] Jesus sa till henne: ”Ge mig [lite vatten] att dricka.” 8 Hans lärjungar hade gått in i staden för att köpa mat.

9 Den samaritiska (gr. samaritis) kvinnan sa till honom: ”Hur kan du som är jude fråga mig som är en samaritisk kvinna om vatten?” Judarna ville inte ha något med samaritanerna [utövarna av den samaritiska trosriktningen] att göra.

[Jesus går emot flera religiösa och kulturella regler här. Män talade inte med kvinnor. Judar och samarier/samaritaner umgicks inte. Att dessutom dricka ur ett samaritiskt kärl (vers 11) ansågs som något orent av judarna.]

10 Jesus svarade henne: ”Om du kände till (hade en klar förståelse av) Guds fria gåva och vem det är som säger till dig, ge mig något att dricka, skulle du i stället ha frågat honom och han hade gett dig levande (färskt, flödande) vatten.”

11 Kvinnan sa till honom: ”Herre, du har inget att hämta upp det med [rep och hink] och brunnen är djup, så varifrån kommer detta levande vatten? 12 Är du större än vår fader (förfader) Jakob? Han gav oss den här brunnen och drack själv från den, och så gjorde också hans söner och boskap.”

13 Jesus svarade henne: ”Alla som dricker av detta vatten blir törstiga igen. 14 Men den som har druckit av det vatten som jag ger ska aldrig, nej aldrig, bli törstig igen. Det vatten jag ger ska bli en källa inom honom med vatten som kontinuerligt flödar fram till evigt liv [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet].”

15 Kvinnan sa till honom: ”Herre ge mig av detta vatten så jag aldrig mer behöver törsta och komma hela vägen hit för att hämta vatten.”

16 Han sa till henne: ”Gå och hämta din man och kom tillbaka hit.”

17 Kvinnan svarade: ”Jag har ingen man.”

Jesus sa till henne: ”Du talar sanning när du säger, jag har ingen man. 18 Fem män har du haft förut, och den man du nu har [lever hos] är inte din man. Det du sa var sant.”

[Texten säger inte varför hon haft fem män. Det kan ha berott på skilsmässa, dock kunde den bara begäras av en man och behövde inte vara orsakad av otrohet från hennes sida (vissa rabbiner som Hillel ansåg att mannen kunde skilja sig för en sådan banal sak som vidbränd mat), se Matt 19:3. En annan förklaring är att hon drabbats av sorg upprepade gånger då hennes tidigare män har dött (Mark 12:19-22). Mannen hon bor hos nu kanske är en släkting som förbarmat sig över henne och gett henne tak över huvudet. Hon verkar vara en respekterad kvinna, eftersom folket lyssnade på hennes ord (vers 29-30, 39). Hennes djupa tro på Skrifterna (vers 10 och 25) talar för att hon levde ett rättfärdigt liv, och snarare var en kvinna drabbad av olyckliga omständigheter, än konsekvenserna av ett medvetet omoraliskt liv – en bild som senare utläggningar från 1500-talet ofta målat upp. Fram till reformationen var hon högt aktad och i predikningar kallas hon apostel och evangelist. Hon sågs som ett föredöme vad gäller att vittna om Jesus. Hennes prioriteringar skiftar från att hämta vatten till att vittna om Jesus när hon lämnar kvar krukan, se vers 28. Omnämnandet av Josef (vers 5) knyter också an till hur Josefs lidande fick leda till hela Israels räddning (1 Mos 45:7-8; 50:20) vilket har en parallell till händelserna här, se vers 39-42. Jfr även med Joh 8:3 där äktenskapsbrott uttryckligen nämns, det görs inte här.]

19 Kvinnan sa till honom: ”Herre, jag ser (förstår efter att ha noga granskat) att du är en profet. 20 Våra förfäder har tillbett (böjt sig ner i ödmjukhet, fallit ner på knä) på detta berg [Gerizim], men ni [judar] säger att den rätta platsen där man ska tillbe är i Jerusalem.”

[I dalen mellan berget Gerizim och det närbelägna Ebal låg de samariska städerna Sykar och Shechem. Även om templet på berget blivit förstört av judarna ansåg samaritanerna att det var den platsen man skulle tillbe på. Den centrala boken inom den samaritanska religionen var den samaritiska versionen av Torah. De samaritiska Moseböckerna har ungefär 6 000 skillnader jämfört med den masoretiska texten, där den största är att platsen för tillbedjan är berget Gerizim. I den samaritiska versionen är det tionde budet att man ska bygga ett altare på berget Gerizim.]

21 Jesus sa till henne: ”Kära kvinna, tro (luta dig mot, förlita dig på) mig, för det kommer en tid när ni alla ska tillbe Fadern (böja er ner i ödmjukhet, falla på knä; bildligt kyssa hans hand i vördnad) inte [bara] på detta berg eller [bara] i Jerusalem. [Jesus lyfter diskussionen från den religiösa konflikten om hur och var man ska tillbe, till att handla om hjärtats inställning och en personlig tro på honom.] 22 Ni [samarier/samaritaner] tillber vad ni inte känner till (har en klar förståelse av), men vi [judar] tillber det vi känner till, eftersom frälsningen (befrielsen) kommer från (genom) judarna. 23 Men den tid kommer, och den är redan här, då sanna (äkta, genuina) tillbedjare ska tillbe Fadern (böja sig ner i ödmjukhet, falla på knä; bildligt kyssa hans hand i vördnad) i ande och sanning, för det är sådana tillbedjare som Fadern söker (letar efter, vill ha). [Gud är mer intresserad av att vi tillber honom än av platsen där vi tillber.] 24 Gud är Ande (till sin natur en andlig varelse) och de som tillber honom måste tillbe honom i ande och sanning (äkthet).”

25 Kvinnan sa till honom: ”Jag vet (har en klar förståelse av) att Messias ska komma, han som kallas den Smorde (gr. Christos – translittererat Kristus), och när han kommer ska han berätta allt för oss (låta det bli helt tydligt och uppenbart).”

26 Jesus svarade henne: ”Det är jag (Jag Är), den som talar med dig.”

[De grekiska orden ego eimi kan översättas ”det är jag” eller ”jag är”. Vanligtvis används uttrycket med en efterföljande beskrivning som t.ex. ”jag är livets bröd”, se Joh 6:35. När ego eimi används utan någon beskrivning anspelar det på Guds personliga namn JHVH, se 2 Mos 3:14. Exakt så översätts den hebreiska frasen till grekiska. Detta är den första av totalt nio gudomliga ”Jag Är” i Johannesevangeliet, de övriga är Joh 6:20; 8:24, 28, 58; 13:19; 18:5, 6, 8. Det används även en gång i den enkla betydelsen ”det är jag”, av en man född blind, se Joh 9:9.]

Lärjungarna kommer tillbaka

27 Just då kom hans lärjungar. De var chockade (förvånade, helt överraskade) över att han pratade med en kvinna. [De flesta rabbiner undvek kontakt med kvinnor, man pratade inte ens med sin egen hustru på allmän plats.] Trots detta frågade ingen [inte ens Petrus] honom: ”Vad söker du (frågar du efter)?” [Kan vara en koppling till Jesu tidigare påstående att Fadern söker tillbedjare, se Joh 4:23.] eller ”Varför samtalar du med henne?”

28 Kvinnan lämnade kvar sin vattenkruka och gick in i staden. [Att berätta om Jesus var nu viktigare än att hämta vatten.] Hon sa till folket: 29 ”Kom och se en man som har sagt till mig allt jag gjort! Han kanske är den Smorde (Messias)?”

30 Då började de komma ut till honom.

31 Under tiden försökte lärjungarna övertala honom (tjatade de enträget på Jesus): ”Rabbi (lärare, mästare), ät någonting.” [De var hungriga och seden var sådan att läraren måste inleda måltiden innan de andra fick börja äta.]

32 Men han svarade: ”Jag har mat (näring) som ni inte känner till (inte ser med era hjärtans ögon).”

33 Då började lärjungarna fråga varandra: ”Kan någon ha kommit med mat till honom?”

34 Jesus sa till dem: ”Min mat (näring) är att göra hans vilja (behaga den) som har sänt mig och att fullborda hans verk. 35 Är det inte så att ni säger [till varandra]: Fyra månader till, sedan är det skördetid [den vanliga tiden mellan sådd och skörd]? Men jag säger er: Lyft upp er blick och se på fälten! De är redan mogna (har vitnat i färgen) för skörd. [Många samaritaner redo att bli frälsta strömmade ut från staden för att höra på Jesus.] 36 Den som skördar får redan nu ut sin lön, han bärgar grödan (samlar in frukt) till evigt liv. Detta så att både den som sår och den som skördar kan glädja sig tillsammans. 37 Här gäller ordet [som var vanligt på den tiden]: en sår och en annan skördar. 38 Jag har sänt er att skörda där ni inte har arbetat. Andra har gjort ett hårt arbete, och ni får gå in i deras arbete [och vara med och skörda resultatet av deras arbete].”

Många samariter frälsta

39 Många samarier (gr. samarites) från den staden [många anhängare av den samaritiska trosinriktningen] trodde på honom [kom till tro på Jesus] på grund av vad kvinnan sagt när hon vittnade: ”Han berättade allt jag gjort.” 40 När samarierna (samaritanerna) kom till Jesus bad de honom enträget att stanna kvar hos dem. Så han stannade där i två dagar. 41 Långt fler kom till tro på grund av hans egna ord. [Ännu fler i jämförelse med de redan många i vers 39 kom till tro när de personligen fick möta Jesus. Även de som redan börjat tro på grund av kvinnans ord, växte djupare i sin tro.] 42 De sa till kvinnan: ”Nu tror vi inte [bara] på grund av vad du sagt. Vi har själva hört honom och vi vet (har förstått) att han verkligen (i sanning) är världens Frälsare.”

Vidare till Galileen

43 Nu, efter de två dagarna [i den samariska staden], gick han därifrån [vidare norrut] till Galileen. 44 För Jesus hade själv vittnat om att en profet inte är ärad (aktad, respekterad) i sitt eget land [dvs. sin uppväxtort Nasaret som ligger i Galileen]. 45 När han nu kom till Galileen, välkomnade galiléerna honom, eftersom de sett allt han gjort i Jerusalem under högtiden, för de hade också varit där. [De tog emot honom bara på grund av undren, men ärade honom inte.]

Helandet av kungens tjänares son – det andra tecknet

46 Så kom Jesus åter till Kana i Galileen, där han hade gjort vatten till vin [Joh 2:1-11]. I Kapernaum fanns en kunglig ämbetsman (gr. basilikos). [Han tjänade under Herodes Antipas.] Hans son låg sjuk (var svag, utan styrka). 47 När han hörde att Jesus kommit tillbaka från Judeen till Galileen, gick han i väg [den två dagar långa resan till Kana] och bad (ivrade, bad enträget) att han skulle komma ned och bota hans son, för sonen var på väg att dö. 48 Då sa Jesus till honom: ”Om ni människor inte får se tecken (gr. semeion) och mirakler (under – gr. teras), så tror ni inte alls (litar ni inte på Gud).”

49 Ämbetsmannen [som stod i kungens tjänst] sa till honom: ”Herre, kom ned innan mitt barn dör.”

50 Jesus svarade honom: ”Gå i frid, din son lever.”

Mannen trodde (lutade sig mot, förlitade sig) på Jesu ord och gick. 51 Då han var på väg ner, mötte hans slavar (livegna tjänare) honom och sa: ”Din son lever!”

[För att gå från Kana till Kapernaum gick man österut över bergen och sedan ner till Galileiska sjön. Den närmare fyra mil långa resan kunde inte göras på en dag, så det är på vägen nedför bergen på andra dagen som han möter sina tjänare.]

52 Då frågade han dem vilken timme han hade börjat bli bättre. De sa: ”I går eftermiddag vid sjunde timmen (klockan ett på eftermiddagen) lämnade febern honom.” [Judisk tid räknades från soluppgången klockan sex på morgonen.] 53 Då förstod fadern att det hade skett vid just den tid (samma timma) som Jesus sagt till honom, ”din son lever”. Han kom till tro (lutade sig mot, förlitade sig på Jesus) liksom hela hans hushåll (hus, familj, de som bodde hos honom). [Alla hade sett hur sjuk pojken varit och förstod att Jesus måste vara Messias. Detta är första exemplet i Bibeln då en hel familj tar emot Jesus; nästa är fångvaktaren i Filippi, se Apg 18:8.]

54 Detta var det andra tecknet (miraklet) som Jesus gjorde i Galileen sedan han kommit från Judeen till Galileen.

5

JESUS OCH HÖGTIDERNA (kap 5-11)

[Föregående kapitel avslutade händelserna som inramades av det första och andra tecknet i staden Kana, se Joh 2:1-4:54. Nu inleds en ny sektion i Johannesevangeliet där de judiska högtiderna har en central roll. Den börjar med en icke namngiven högtid i kapitel 5, fortsätter med en påskhögtid i kapitel 6, följt av lövhyddohögtiden i kapitel 7-10, tempelinvigningsfesten i mitten på kapitel 10 och avslutas med att nästa påsk är nära i Joh 11:55.]

1 Därefter inföll en av judarnas högtider och Jesus gick upp till Jerusalem.

[Varför namnger inte Johannes den första högtiden? I 3 Mos 23 där alla högtiderna räknas upp börjar allt med sabbaten som ska hållas varje vecka. Händelserna i kapitel 5 sker på en sabbat, se Joh 5:9. Man kan säga att sabbaten är den första högtiden, och ger en naturlig inledning på denna sektion med högtider.

Anledningen till att bibelforskare försöker identifiera högtiden, är att det hjälper till att bestämma längden på Jesu publika tjänst. Johannes anger tre olika påskhögtider, se Joh 2:13; 6:4; 12:1. Det gör att Jesu tjänst måste varit minst två år från påsk till påsk. Är den onämnda högtiden också en påsk, blir Jesu tjänst minst tre år. Eftersom det kan bli ganska kallt i Jerusalem under vinterhalvåret, pekar det på att händelserna i dammen sker under den varmare delen av året. De vanligaste förslagen är någon av högtiderna på våren, påsk eller pingst. Andra förslag är purim som infaller i mars, en månad före påsken.]

Den lame mannen vid Betesda botas – det tredje tecknet

2 Nu finns det i Jerusalem vid Fårporten en damm som på hebreiska kallas Betesda som har fem pelargångar [täckta med tak].

[Fårporten och dammen låg norr om tempelområdet. Betesda betyder ”nådens hus” eller ”strömmens hus”. Att Johannes använder verbformen ”nu finns det” betyder att dammen fortfarande fanns kvar när hans evangelium skrevs. Fårporten omnämns redan av Nehemja och dammen av Jesaja, se Neh 3:1-2; 12:39; Jes 7:3. Fram till 1900-talet har detaljen att dammen hade ”fem pelargångar” förbryllat. Normalt sett har en damm fyra sidor och fyra pelargångar med tak. Arkeologiska utgrävningar 1915 och 1958 har visat att dammen var närmare 20 meter djup, 50 meter bred och 150 meter lång, indelad i en nordlig och en sydlig del. Dammen var alltså en dubbelpool med fyra pelargångar längs med sidorna och en i mitten – totalt fem pelargångar. Att antalet omnämns av Johannes är en detalj som visar på Bibelns exakthet.]

3 I dessa låg alltid många sjuka (svaga, kraftlösa) människor: blinda, halta, paralyserade (lama, förtvinade, med muskelsjukdomar).

5 En man var där som hade varit sjuk (svag, kraftlös) i 38 år. [Lika länge som israeliterna vandrat i öknen från Kadesh-Barnea till bäcken Zered, se 2 Mos 2:14. Det hade varit en livslång ökenvandring för denne sjuke man.] 6 När Jesus såg honom ligga där och visste att han varit sjuk så länge, frågade Jesus honom: ”Vill du bli frisk (helad)?”

7 Den sjuke svarade: ”Herre, jag har ingen som hjälper mig ner i dammen när vattnet rör sig. [Enligt folktron kunde då ett helande ske för den som först kom ner i vattnet.] När jag själv försöker ta mig ner, kommer någon annan före mig.”

8 Jesus sa till honom: ”Res dig upp, ta din bädd och gå.” 9 På en gång blev mannen helad (återfick sin styrka) och tog sin bädd och gick.

Det var sabbat den dagen, 10 därför sa de judiska ledarna gång på gång till mannen som blivit fullständigt helad: ”Det är sabbat, det är emot lagen att bära din bädd.”

11 Han svarade: Den som helade mig sa: ”Ta din bädd och gå.”

12 Då frågade de honom: ”Vem är den mannen som sa till dig, ta upp din bädd och gå?” 13 Men han som blivit helad visste inte vem det var, för Jesus hade försvunnit in i [obemärkt gått vidare bland] folkmassan som fanns på platsen.

14 Senare, när Jesus fann honom i templet [tempelområdet] sa han till honom: ”Se, du är helad (hel, frisk). Sluta synda så att inte något värre händer dig.”

15 Mannen gick då bort och rapporterade för judarna att det var Jesus som hade helat honom.

Jesu svar till de judiska ledarna

[Jesus hade för vana att hela människor från sjukdomar, oavsett vilken veckodag det var. Nu senast helade han en sjuk man vid Betesdadammen, se Joh 5:2-15. Enligt fariséernas strikta egna tillägg till Mose budord var det förbjudet att göra detta på en sabbat eftersom man ansåg att det var ”arbete”.]

16 Eftersom han hade gjort dessa saker på en sabbat började judarna att förfölja (besvära, jaga) Jesus och planerade att döda honom.

17 Men Jesus svarade dem: ”Min Fader verkar (arbetar) ännu i denna stund, därför verkar (arbetar) också jag.”

18 Detta svar gjorde de judiska ledarna ännu mer beslutna att döda Jesus, eftersom han inte bara gång på gång upphävde sabbaten, utan också kallade Gud sin Fader, vilket jämställde honom själv med Gud. 19 Då svarade Jesus dem:

”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Sonen kan inte göra något själv (av egen vilja), utan bara vad han ser Fadern göra. Vad än Fadern väljer att göra, det gör Sonen också. 20 Fadern älskar Sonen och visar allt vad han själv gör, och större gärningar [än helandet av mannen vid Betesdadammen som varit sjuk i 38 år] ska Fadern låta Sonen få se, så att ni blir fulla av förundran (beundran). 21 På samma sätt som Fadern uppväcker de döda och ger liv, så ger Sonen liv till vem han vill. 22 Fadern dömer inte någon [han utövar inte den rätten], i stället har han överlåtit hela domen till Sonen. 23 Detta för att alla [hela skapelsen] ska ära (hedra, visa vördnad för) Sonen, på samma sätt som de ärar Fadern. Den som inte ärar Sonen ärar inte heller Fadern som har sänt honom.

24 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er att den som hör [kontinuerligt lyssnar till] mitt ord (gr. logos) och tror på (förtröstar på) honom som har sänt (gr. pempo) mig, har (äger) [redan nu] evigt liv och kommer inte under (in i) domen, utan har övergått från döden till livet [har gått ut ur döden in i livet, se 1 Joh 3:14]. 25 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Det kommer en tid, ja den är redan här, när de döda ska höra Guds Sons röst, och de som hör den ska leva (ha evigt liv). 26 För liksom Fadern har liv i sig själv, så har han också gett Sonen liv i sig själv, 27 och gett honom auktoritet att utföra domen, eftersom han är Människosonen. [Jesus var sann människa.]

28 Förundras (förvånas) inte över detta, för den tid kommer när alla som är i gravarna ska höra hans röst 29 och komma ut. De som har gjort gott uppstår till liv, medan de som praktiserat (vanemässigt gjort) ondska (levt utan räkenskap, utan moral) ska uppstå till dom (avskiljning). 30 Jag kan inte göra någonting av mig själv. Efter det jag hör, dömer jag, och min dom är rätt (rättvis, rättfärdig), eftersom jag inte söker min egen vilja utan hans som har sänt mig.

31 [Johannes Döparens vittnesbörd:]

Om jag [ensam] vittnar om mig själv [min sanna identitet som Messias] är mitt vittnesbörd inte giltigt. [5 Mos 19:15] 32 Det finns en annan som vittnar om mig och jag vet att hans vittnesbörd om mig är sant (äkta). 33 Ni har beordrat människor [med frågor] till Johannes [Döparen] och han har vittnat för (om) sanningen. 34 Men jag strävar inte efter människors vittnesbörd, jag nämner dessa bara för att ni ska bli frälsta (räddade). 35 Johannes var den brinnande och skinande lampan, och för en tid var ni villiga att glädja er i hans ljus.

36 [Gärningarna vittnar:]

Men jag har fått ett större (starkare, bättre) vittnesbörd än Johannes, för de gärningar som Fadern har gett till mig att slutföra, de som jag nu gör, är ett vittnesbörd (bevis) om att Fadern har sänt mig.

37 [Fadern vittnar:]

Fadern som har sänt mig har själv vittnat om mig. Ingen av er har någonsin hört hans röst eller sett hans gestalt (form, ansikte, hur han ser ut). 38 Hans ord bor inte (har inte blivit kvar) hos er eftersom ni inte tror på den som han har sänt.

39 [Skrifterna vittnar:]

Ni söker (letar, forskar) alltid i Skrifterna, därför att ni tror att ni har evigt liv genom dem. Det är [faktiskt] de som vittnar (berättar sanningen) om mig, 40 men ändå vill ni inte komma till mig så ni kan få liv [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet].

41 Jag tar inte emot ära från människor (söker inte mänsklig berömmelse), 42 men jag känner er och vet att ni inte har Guds osjälviska, utgivande kärlek i er. 43 Jag har kommit i min Faders namn, och ni har inte tagit emot mig, men om någon annan kommer i sitt eget namn, så tar ni emot honom. 44 Hur kan ni tro (lita på, luta er emot) [på Gud], när ni ständigt tar emot ära från varandra i stället för att söka (vilja ha) den ära som kommer från den ende Guden?

45 Tro inte att jag ska anklaga er inför Fadern. Den som anklagar er är Mose, han som ni förlitar er på (har satt ert hopp till). 46 För om ni trodde på Mose, så skulle ni tro på mig, för det var om mig han skrev. 47 Men ni tror inte på vad han skrev, hur ska ni då kunna tro mina ord?” [Gr. rhema, specifikt ord levandegjort av den helige Ande.]

6

Till andra sidan

[Händelserna i förra kapitlet, då en lam man botades vid Betesda, skedde i Jerusalem på en sabbat kring en onämnd högtid, se Joh 5:1. Jesus är nu tillbaka i Galileen och det kan ha gått några månader upp till ett år. Lukas är den som beskriver tiden mellan dessa händelser med mest detaljer, se Luk 6-9.] 1 Sedan begav sig Jesus över till andra sidan av Galileiska sjön, också kallad Tiberiassjön.

[Det är bara Johannes som använder namnet Tiberiassjön. De övriga evangelierna kallar den Galileiska sjön eller Gennesarets sjö. Sedan Herodes Antipas byggt staden Tiberias på den sydvästra sidan av sjön 22 e.Kr. blev det allt vanligare att sjön kallades Tiberiassjön. Eftersom Johannes skrev sitt evangelium mot århundradets slut, var det naturligt att också ta med det då aktuella namnet för att underlätta förståelsen för sin samtid. I dag kallas sjön för Kinneretsjön, vilket också är det namn som används i GT, se 4 Mos 34:11. Det hebreiska ordet kinnor betyder harpa, eftersom sjöns form liknar en harpa.]

2 Och en stor skara [många människor] följde honom, eftersom de såg de tecken [mirakler som bevisar Guds eviga syften] som han [ständigt] gjorde med (över) dem som var sjuka (svaga). 3 Jesus vandrade upp på bergssidan och satte sig ner med sina lärjungar. 4 Påsken (pesach), judarnas högtid, var nära.

[Detta var den andra påsken under Jesu verksamma tid. Den första omnämns i Joh 2:13 och den tredje och sista i Joh 11:55. Tre gånger varje år begav sig alla judar till Jerusalem för att fira de största högtiderna, där påsken var en av dem. Därför var det många människor i rörelse. Det svenska ordet påsk är en försvenskning av det hebreiska ordet pesach, se 2 Mos 12:11-13. Påsken firas till minne av uttåget ur Egypten.

Johannes har just nämnt Mose, se Joh 5:45-46. Händelserna i följande kapitel fram till nästa påsk anspelar på händelser i uttåget och ökenvandringen. Andra sidan, matundret, stormen och berget är tydliga igenkänningspunkter.]

Jesus mättar 5 000 – det fjärde tecknet

(Matt 14:13-21; Mark 6:32-44; Luk 9:10-17)

5 När Jesus tittade upp och såg att en stor skara [tusentals människor] närmade sig honom, sa han till Filippus: ”Var ska vi köpa bröd, så att alla får något att äta?” 6 Detta sa han för att pröva honom, för han visste mycket väl vad han skulle göra.

7 Filippus svarade honom: ”Bröd för tvåhundra denarer räcker bara så att alla får en liten bit var.” [En denar var lönen för en dags arbete. Det verkar som om de hade tvåhundra dagslöner i kassan, vilket motsvarar ett par hundra tusen svenska kronor, men inte ens det skulle räcka att mätta alla där.]

8 En av Jesu lärjungar, Andreas, Simon Petrus bror, sa till honom: 9 ”Här är en pojke (i sjuårsåldern) som har fem små kornbröd och två små fiskar, men hur kan det räcka för så många?” [Här används inte det vanliga grekiska ordet ichthys för fisk utan opsarion. Detta syftar på en saltad och torkad fisk, antagligen från Magdala, som pojken fått med sig av sina föräldrar som matsäck. Det grekiska ordet för pojke paidarion beskriver ofta barn i åldern 5-8 år.]

10 Jesus sa: ”Låt folket lägga sig [till bords] här.” På det stället var marken täckt med tätt gräs [i det annars bergiga området valde Jesus ut den här bekväma platsen att sitta ner på]. Männen [och deras familjer] satte sig ner, och deras antal var 5 000.

[Det var 5 000 män, förutom kvinnor och barn, se Matt 14:21. Totalt var det minst 10 000, kanske ända upp till 50 000 personer samlade där. Det är bara den yngste lärjungen, Johannes, som nämner detaljen om pojkens matsäck. Han räknades inte ens med bland de 5 000, ändå fick hans gåva mätta alla närvarande!]

11 Jesus tog bröden, tackade Gud och gav till lärjungarna. De delade sedan ut åt dem som hade satt sig ner där. Jesus gjorde sedan likadant med fiskarna, och alla fick så mycket de ville ha.

12 När alla var mätta sa han till sina lärjungar: ”Samla ihop de överblivna bitarna, så att inget går till spillo.” 13 Då samlade de ihop dem och fyllde tolv flätade korgar, med det som blivit över från de fem små kornbröden när de ätit. [Detta var en mindre korg som bands fast vid midjan för packning och proviant under en resa. Det var antagligen lärjungarnas korgar som användes under matutdelningen. De fick nu också med mat för sin fortsatta resa!]

14 När människorna såg det tecken (mirakel) som Jesus hade gjort, sa de: ”Detta är verkligen (sannerligen, utan tvivel) profeten som skulle komma till världen.”

[Jesus är profeten som Mose talar om som ska komma efter honom, se 5 Mos 18:15. Ordet ”tecken” fokuserar mer på symboliken och budskapet bakom undret än själva undret och folkets fascination av det. I Joh 6:27 förklarar Jesus att Människosonen ger evigt liv, och att det är den födan de ska söka.]

15 Jesus, som visste att de var på väg att med våld ta med sig honom och göra honom till kung, drog sig undan till berget igen, denna gång ensam.

Jesus går på vattnet – det femte tecknet

(Matt 14:22-33; Mark 6:45-51)

16 När det nu blev kväll, gick hans lärjungar ner till sjön, 17 och steg i en båt och började ta sig över sjön till Kapernaum. Det var nu mörkt och Jesus hade [ännu] inte kommit till dem. 18 Under tiden började sjön gå hög, på grund av en kraftig (våldsam) vind som blåste. 19 När de hade rott 25 eller 30 stadier (ca 5 km) såg de (tittade de noggrant på) Jesus gå på sjöns vattenyta nära båten. De blev rädda (skräckslagna, paralyserade av rädsla). 20 Men Jesus sa till dem: ”Det är jag (Jag Är). Var inte rädda.” [En tydlig parallell med hur Gud uppenbarade sig för Mose, se 2 Mos 3:6, 14. Se även Joh 4:26; Job 9:8.] 21 De tog gladeligen emot honom i båten, och på en gång var de framme vid den plats dit de var på väg.

Brödet från himlen

22 Nästa dag förstod allt folket, som fortfarande var kvar på andra sidan sjön, att det inte funnits mer än en liten båt där, och att Jesus inte hade gått i den tillsammans med sina lärjungar, utan att de gett sig av själva. 23 Andra små båtar hade kommit från Tiberias och lagt till nära det ställe där de ätit brödet efter att Herren hade uttalat tacksägelsen. 24 När nu folket förstod att varken Jesus eller hans lärjungar var där, klev de i båtarna och kom till Kapernaum för att leta efter Jesus. 25 När de fann honom där på andra sidan sjön [på västra sidan i staden Kapernaum] frågade de honom: ”Rabbi, när kom du hit?”

26 Jesus svarade dem: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Ni letar inte efter mig därför att ni sett tecken (mirakler), utan för att ni fick äta [fritt] av bröden tills ni blev mätta. 27 Sluta sträva efter (producera, arbeta för) den mat som förgås [det som är temporärt], arbeta i stället för den mat som alltid består och ger evigt liv och som Människosonen ska ge er. På honom har Gud Fadern satt sitt sigill (auktoritet, godkännande).”

28 De frågade honom: ”Vad ska vi göra (hur ska vi leva) för att utföra Guds gärningar (verk, tjäna honom)?” [Människan frågar sig vad hon ”ska göra”, man vill försöka förtjäna sin rättfärdighet.]

29 Jesus svarade och sa till dem: ”Detta är Guds gärning [som Gud begär, eller det verk han gör], att ni tror på (förlitar er, lutar er mot) den som han har sänt.”

30 Då sa de till honom: ”Vilket tecken (mirakel) ska du visa så att vi kan förstå (se) och tro (förlita oss på, luta oss mot dig)? Vilken [spektakulär övernaturlig] gärning kan du göra? 31 Våra förfäder åt manna i öknen, som Skriften säger: Han gav dem bröd från himlen att äta.” [Dagen innan hade man hyllat honom som Messias och tänkte med våld göra honom till konung på grund av brödundret, se Joh 6:14-15. Nu när Jesus inte var den de tänkte sig, räcker inte det undret, eller något av alla de andra tecken som han gjort, som bevis.]

32 Jesus svarade dem: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Det var inte Mose som gav er brödet från himlen. Det är min Fader som ger er det sanna brödet från himlen. 33 För Guds bröd är han som kommer ner från himlen och ger världen liv.”

34 Då sa de till honom: ”Herre, ge oss alltid det brödet.”

35 Jesus svarade dem: ”Jag är livets bröd [brödet som mättar med Guds överflödande och äkta liv]. Den som kommer (går) till mig ska aldrig (nej, aldrig) [behöver absolut inte] hungra, och den som tror (litar, förtröstar) på mig ska aldrig (nej, aldrig) någonsin törsta. 36 Men jag har sagt till er: Ni har sett mig och tror ändå inte. 37 Alla som min Fader ger (anförtror) mig kommer till mig, och den som kommer till mig ska jag aldrig (nej, aldrig) kasta ut (driva bort, från familjen). 38 För jag har kommit ner från himlen, inte för mina egna syften utan för att göra hans vilja som har sänt mig (att utföra hans plan och syften).

39 Detta är nu hans vilja som har sänt mig, att jag inte ska förlora någon av alla dem som han gett mig, utan jag ska ge dem nytt liv (resa upp dem) på den yttersta (sista) dagen. 40 För detta är min Faders vilja (plan, syfte), att alla som ser (kontinuerligt undersöker, erfar) Sonen och tror på honom ska ha evigt liv. Honom [alla dem som tror på Jesus som Guds Son och ser honom som sin frälsare och räddare] ska jag låta uppstå på den yttersta (sista) dagen.”

[Samma löfte att uppstå på den yttersta dagen återkommer i vers 54. Det antyder att frasen ”äta och dricka Jesu blod” där, har en parallell i ”se och tro” här i vers 40.]

41 Nu började judarna [de judar som var emot honom] att mumla (viska, klaga i låg ton) därför att han sagt: ”Jag är brödet som kom ner från himlen.”

42 De sa: ”Är det inte Jesus, Josefs son? Vi känner ju både hans far och mor? Hur kan han då säga att han har kommit ner från himlen?”

43 Jesus svarade och sa: ”Sluta att viska (klaga, mumla) [om mig] er emellan. 44 Ingen kan komma till mig om inte Fadern som sänt mig drar (attraherar, leder) honom. Jag ska [sedan] låta honom uppstå på den yttersta dagen. [Det är Fadern som ger längtan i människor att söka Jesus!] 45 För det står i profeterna [Jes 54:13]: ’Alla ska bli undervisade av Gud.’ Alla som lyssnat och lärt av Fadern kommer till mig. 46 Detta betyder att inte någon har sett Fadern, förutom han som kommer från Gud. Han har sett Fadern.

47 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Den som tror på mig (litar på, lutar sig emot mig), har nu (äger nu) evigt liv [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet]. 48 Jag är livets bröd. 49 Era förfäder åt manna i öknen, och de dog, 50 men detta är brödet som kommer ner från himlen. Var och en som äter det ska aldrig dö. 51 Jag är det levande brödet som har kommit ner från himlen. Om någon äter av detta bröd ska han leva för evigt. Brödet jag ska ge er är mitt eget kött, och jag ger det för att världen ska leva.”

52 Då började de judar som var emot Jesus att öppet gräla med varandra [man hade tidigare mumlat, se vers 41] och sa: ”Hur kan denne man ge oss sitt kött att äta?”

53 Jesus sa till dem: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er, ni kan inte ha något liv i er om ni inte äter Människosonens kött och dricker hans blod. 54 Den som ständigt äter (tuggar) mitt kött [nu används ett mer grafiskt ord för att äta än föregående vers, verbformen beskriver också en pågående process] och ständigt dricker mitt blod har evigt liv, och jag ska låta honom uppstå på den yttersta (sista) dagen. [Se vers 40.] 55 Mitt kött är äkta (verklig, sann, genuin) mat, och mitt blod är äkta (verklig, sann, genuin) dryck. 56 Den som äter (gång på gång tuggar) mitt kött och dricker mitt blod förblir (är kvar; lever) i mig och jag i honom. 57 På samma sätt som den levande Fadern har sänt mig och jag lever genom Fadern, så ska var och en som äter (tuggar; ständigt har sin föda i) mig leva genom mig. 58 Detta är det bröd som kom ner från himlen. Det är inte som det bröd som era förfäder åt, och sedan dog. Den som äter (kontinuerligt tuggar) detta bröd ska leva för evigt.”

59 Detta sa han när han undervisade i synagogan i Kapernaum.

Många tar anstöt och lämnar Jesus

60 Många av hans lärjungar [syftar inte på de tolv utan en större grupp som till en början följde Jesus, se vers 66-67] som hörde det sa: ”Detta är ett krävande tal (stötande, svårbegriplig undervisning). Vem kan lyssna på det?” [Vem förväntas lyssna till någon som säger att man ska ”äta mitt kött och dricka mitt blod”, se vers 53, och lyda det?]

61 Jesus förstod (visste inom sig) att lärjungarna viskade (klagade) över detta, och sa till dem: ”Tar ni illa upp av detta (är detta en stötesten, upprör detta era känslor)? 62 Vad skulle då er reaktion bli om ni fick se (tydligt fick se) Människosonen stiga upp där han var förut [i himlen]? 63 Det är Anden som ger liv (förnyar liv, ger förnyad kraft), mänsklig natur (köttet) är till ingen hjälp (gör ingen nytta, åstadkommer inget). De ord jag talar till er är ande och liv (ger ande och ger liv). 64 Men det är [fortfarande] några av er som inte tror.” Jesus visste ju redan från början (begynnelsen) vilka som inte skulle tro och vem som skulle utlämna (förråda) honom.

65 Jesus fortsatte: ”Ingen människa kan komma till mig om det inte ges honom (har tillåtits och gjorts möjligt) av Fadern.”

66 Som ett resultat av detta gick många av hans lärjungar tillbaka [till sina tidigare sysslor] och vandrade (levde, följde) inte längre med honom.

67 Då sa Jesus till de tolv: ”Vill inte ni också gå i väg?” 68 Simon Petrus svarade honom: ”Herre, till vem skulle vi gå? Du har det eviga livets ord [gr. rhema – plural; specifika ord levandegjorda av den helige Ande]. 69 Vi har trott och vetat (förstått) [både satt vår förtröstan till och haft personlig kännedom om] att du är Guds Helige.” 70 Jesus svarade dem: ”Utvalde jag inte [själv] er tolv? Och en av er är en djävul!” 71 Detta sa han om Judas, Simon Iskariots son. Judas var en av de tolv, men senare skulle han utlämna (förråda) Jesus.

[Namnet Iskariot kan härstamma från hebreiska Ish Kerioth som betyder ”en man från Kerioth”. Kerioth var en stad i södra Judeen. Kirjat är hebreiska för by (till skillnad från stad som hade en skyddande stadsmur), så en direktöversättning skulle kunna vara ”byarnas man”. En annan möjlig koppling till namnet Iskariot är att han var en sikarier. Denna radikala gren bland seloterna använde knivar (lat. sicari) i den väpnade kampen mot sina politiska motståndare.]

7

Jesus uppehåller sig i Galileen

1 Sedan vandrade Jesus [från plats till plats] i Galileen, för han ville inte uppehålla sig i Judeen eftersom judarna försökte (ständigt letade efter honom för att) döda honom.

Lövhyddohögtiden i Jerusalem (7:1-10:21)

2 Nu var den judiska lövhyddohögtiden [sukkot] nära.

[Sukkot infaller på hösten den 15:e tishri, fem dagar efter försoningsdagen – jom kippur. I vår kalender infaller den sent i september eller tidigt i oktober. Högtiden är en sju dagar lång högtid då man minns den fyrtioåriga ökenvandringen, se 3 Mos 23:34. Det hebreiska ordet sukka betyder hydda. För att komma ihåg att man levt i enkla hyddor bygger man än i dag små bås med glest lövtak så man kan se stjärnhimlen genom taket.]

3 Jesu bröder [halvbröder] sa till honom: ”Lämna den här platsen och gå till Judeen, så att dina lärjungar [där] också kan se (noggrant studera) de gärningar du konstant gör. 4 För ingen som vill bli känd agerar i hemlighet. Om du nu gör dessa gärningar, visa dig öppet (manifestera dig) för världen.” 5 Inte ens hans bröder trodde på honom. [På samma sätt som folket i hans hemstad inte såg honom mer än som Josefs son, se Mark 6:3.]

6 Då sa Jesus till dem: ”Min tid (mitt rätta tillfälle) har ännu inte kommit, men för er är det alltid rätt tid [att gå upp till Jerusalem]. 7 Världen kan inte [förväntas att] hata er men mig hatar den eftersom jag lägger fram sanningen (vittnar) om hur ont den agerar. 8 Gå upp till högtiden, ni. Jag går inte upp till den här högtiden nu, eftersom min tid ännu inte har kommit (det är inte rätt tid ännu, allt som ska ske är inte fullbordat).” 9 Efter att ha sagt detta stannade han kvar i Galileen.

10 När hans bröder hade gått upp till högtiden, gick han också dit, inte öppet [tillsammans med andra], utan i hemlighet. 11 Judarna letade ihärdigt efter honom under högtiden och frågade gång på gång: ”Var kan han vara?” 12 Bland folkskarorna (vanligt folk) diskuterades det också mycket (viskades, var det en hemlig debatt) om honom. Några sa: ”Han är en god man”, medan andra sa: ”Nej, han förleder (talar osanning till) folket.” 13 Men ingen vågade tala öppet om honom, av fruktan för de judiska ledarna.

Jesus undervisar i templet

14 När ungefär halva högtiden hade gått [efter 3-4 dagar] gick Jesus upp till templet och undervisade. 15 De judiska ledarna blev mer och mer förundrade och sa: ”Hur kan denne man veta så mycket utan att ha studerat.” [Jesus fick undervisning i en lokal synagoga under skoltiden, men han bedrev inte högre studier i teologi under en rabbin.]

16 Då svarade Jesus dem och sa: ”Min lära (doktrin, undervisning) är inte min, utan kommer från honom som har sänt mig. [Grekiskan betonar bägge gånger ordet för min.] 17 Om någon vill (skulle vilja; längtar efter att) göra hans [Guds] vilja, ska han förstå (veta) [kommer han att få personlig erfarenhet] – när det gäller läran – om den är från [har sitt ursprung hos] Gud eller om jag talar av [talar sådant som kommer från] mig själv. 18 Den som talar av sig själv [sina egna tankar och idéer], söker sin egen ära [upphöjelse, för att själv bli erkänd och bekräftad]. Den däremot som söker (strävar efter) hans ära som har sänt honom, han är sann [har integritet] och ingen orättfärdighet (falskhet) finns i honom. 19 Har inte Mose gett er undervisningen (läran – gr. nomos) [Moseböckerna]? Ändå är det ingen av er som fullgör (håller) undervisningen. Varför strävar ni efter att döda mig [och gå emot budet att inte döda, i 2 Mos 20:13]?”

20 Folket (folksamlingen) svarade honom: ”Du är besatt av en demon, vem försöker döda dig?”

21 Jesus svarade dem: ”Jag gjorde en gärning [helandet av den lame mannen på en sabbat, se Joh 5:1-9], och ni blev alla förundrade. 22 Mose gav er seden att omskära [pojkar på åttonde dagen efter födseln, se 2 Mos 12:44-49] – egentligen var det ju inte Mose som introducerade seden, utan fäderna [Abraham, se 1 Mos 17:9-14] – och ni omskär pojkar även på en sabbat. 23 Om nu en pojke blir omskuren på en sabbat för att Moses lag inte ska brytas, hur kan ni då bli rasande (ursinniga) på mig för att jag gjorde en man helt frisk (upprättade honom) på sabbaten? 24 Sluta döma efter skenet (på ett ytligt sätt), döm i stället rätt (rättfärdigt, enligt sanningen).”

25 Då sa några av invånarna i Jerusalem: ”Är det inte honom som de försöker döda? 26 Men här talar han fritt, och de säger inget till honom. Kan det vara så att [de judiska] ledarna förstått (fått en kunskap baserad på personlig erfarenhet) att han verkligen är den Smorde (Messias)? 27 Nej, så är det absolut inte, vi vet ju varifrån denne man kommer, men när den [äkta, av Gud] Smorde kommer är det ingen som kommer att veta varifrån han kommer.”

28 Då ropade Jesus med hög röst, där han undervisade på tempelplatsen: ”Vet ni [verkligen] både vem jag är och varifrån jag kommer? Jag har inte kommit av mig själv (med egen auktoritet), men den som sänt mig är äkta (verklig, trofast), och honom känner ni inte. 29 Men jag känner honom, för jag kommer från honom (hans närhet, umgänge) och han har [personligen] sänt mig.”

30 När Jesus sa detta ville de gripa honom, men ingen rörde (lade sin hand på) honom, för hans tid var ännu inte inne. 31 Fortfarande var det många i folkskaran som trodde (litade, lutade sig emot) honom, och de sa: ”När den Smorde (Messias) kommer, ska han [förväntas han kunna] göra fler under (tecken, mirakler) än vad denne man har gjort?”

32 Fariséerna hörde hur folket viskade detta om honom, så översteprästerna och fariséerna sände ut tempelvakter för att arrestera honom. [Tempelvakterna stod under översteprästernas befäl.] 33 Då sa Jesus: ”Bara en kort tid till är jag hos er [sex månader – tiden mellan lövhyddohögtiden och påskhögtiden], sedan går jag tillbaka till honom som har sänt mig. 34 Ni kommer att söka efter mig, men inte finna mig. Där jag är [i härlighet och ära hos min Far, i evig existens, se Joh 8:58; i himlen, se Joh 3:13], dit kan ni inte komma.”

[Jesus har talat om varifrån han kommer, se vers 27. Nu talar han om vart han är på väg. På samma sätt som judarna missförstod hans inträde förstår de inte hans utträde. Jesus tar snart upp samma ämne på nytt, se Joh 8:21.]

35 Då sa judarna till varandra:

”Vart tänker denne man ta vägen, eftersom vi inte ska kunna hitta honom?

Tänker han resa till dem [de judar] som är kringspridda (lever i förskingringen, diasporan) bland grekerna?

[Ända sedan den babyloniska fångenskapen levde många judar utanför Israel i kolonier. De tre största fanns i Egypten, Syrien och Grekland. Skulle Jesus ge sig av till någon avlägsen judisk koloni?]

Ska han undervisa grekerna [icke-judar, hedningar]?

[Ovetande profeterade de att evangeliet kommer att spridas till alla folkslag efter Jesu uppståndelse. Nästa gång ordet ”greker” dyker upp igen är i Joh 12:20-21, då några greker söker Jesus. Johannes tar upp samma tråd igen vid korsfästelsen. Han är den ende evangelieförfattare som har med detaljen att skylten på Jesu kors var skriven på grekiska, se Joh 19:20.]

36 Vad betyder [Jesu uttalande i vers 34]:

’Ni kommer att söka efter mig men inte hitta mig.

Där jag är, dit kan ni inte komma’? ”

Den sista dagen i lövhyddohögtiden

[Under lövhyddohögtiden fanns en ceremoni där man bar vatten från Siloamdammen till offeraltaret. Detta gjordes de första sju dagarna under högtiden, men inte den sista. Detta gör nu Jesu uttalande om levande vatten ännu större.]

37 På den sista och största (viktigaste) dagen av högtiden [den sjunde eller åttonde dagen], stod Jesus där och ropade med ljudlig stämma [i vanliga fall satt man och undervisade, se Luk 4:20-21; Matt 5:1, så att stå och ropa måste ha väckt uppmärksamhet]:

”Om någon är törstig,

låt honom komma (gång på gång) till mig och dricka!

38 Den som tror [kontinuerligt förtröstar och litar] på mig

– precis som Skriften säger (har sagt) –

ur hans innersta (inre; mage) ska strömmar av levande vatten

flyta (forsa) fram.”

[Jesus refererar inte till en enskild vers i Gamla testamentet, utan till flera som t.ex. Jes 12:3; 44:3; 55:1; 58:11; Jer 2:13 och Sak 14:8. I kontrast till den lilla mängd vatten som hälldes ut under högtiden i templet, ska det flöda levande vatten från de troende som är hans levande tempel, se 1 Kor 3:16; Hes 47:1.]

39 Detta sa han om Anden, som de som trodde på honom skulle få (ta emot). För [den helige] Anden var ännu inte [given/utgiven i fullt mått], eftersom Jesus inte hade blivit förhärligad.

[Några få manuskript har gr. dedomenon (utgiven). Troligtvis är det ett tillägg för att förtydliga att Johannes här skriver från en mänsklig synvinkel, att Anden inte var utgiven som utlovats i Joel 2:28-32. Den helige Ande har funnits i världen sedan skapelsen, se 1 Mos 1:2, men från och med pingstdagen skulle Anden utgjutas i fullt mått över den troende församlingen, se Apg 2:1; 19:2. Jesus hade ännu inte blivit förhärligad, vilket skedde i samband med hans död, uppståndelse och himmelsfärd.]

Olika åsikter om Jesus

40 När folkskaran hörde dessa ord sa många: ”Detta är verkligen (sannerligen) Profeten (Guds talesman).” 41 Andra sa: ”Detta är den Smorde (Messias)”, medan andra sa: ”Nej, inte kan väl den Smorde komma från Galileen? 42 Säger inte Skriften att den Smorde [Herrens utvalde] ska komma från Davids ätt (säd), och från Betlehem, den stad (by) där David bodde?”

43 På grund av honom uppstod oenighet bland folket. 44 Några ville fängsla (gripa) honom, men ingen rörde (lade sin hand på) honom.

Fariséernas otro

45 Under tiden hade tempelvakterna kommit tillbaka till översteprästerna och fariséerna, som då frågade dem: ”Varför har ni inte fört hit honom?”

46 Tempelvakterna svarade: ”Aldrig har en människa talat som han (som denna människa).”

47 Då svarade fariséerna: ”Har ni också blivit vilseledda (förvillade)?”

48 Har någon av de judiska ledarna eller fariséerna trott (litat på, lutat sig emot) honom? 49 Men detta obildade folk som inte förstår lagen står under Guds dom.

50 Då sa Nikodemus till dem, han som kom till Jesus på natten [Joh 3:1-21] och själv var en av dem: 51 ”Vår lag dömer inte någon innan man förhört honom och tagit reda på vad han gjort, eller hur?”

52 De svarade honom: ”Är du också från Galileen? Studera (undersök, utforska) [Skriften], och du ska se att ingen profet kommer från Galileen.”

[De judiska ledarnas hetsiga uttalande var ogrundat och felaktigt. Profeterna Jona, Hosea och Nahum, och möjligen även Elia, Elisha och Amos, var från Galileen, se 2 Kung 14:25. Det kan hända att de syftade på den kommande Messias, men även där hade de fel. Jesus var visserligen uppväxt i Galileen, men föddes i Betlehem precis som Skriften förutsade, se Mika 5:2.]

[Följande stycke, Joh 7:53-8:11, finns inte med i de tidigaste handskrifterna. I några står det i Lukasevangeliet (mellan kapitel 21 och 22) andra har det i slutet av Johannesevangeliet. Detta utesluter dock inte att händelsen är äkta. En av kyrkofäderna, Papias, omnämner redan på 130-talet e.Kr. en berättelse om en synderska som stod anklagad inför Jesus.]

53 Och var och en gick hem till sitt.

8

1 Men Jesus gick till Olivberget [som låg tre kilometer öster om Jerusalem där han övernattade, se Luk 21:37].

Kasta första stenen

2 Tidigt på morgonen (vid gryningen) kom han tillbaka till templet. Allt folket kom till honom, och sedan han satt sig ner började han undervisa dem.

[Det är nu den nionde dagen i lövhyddohögtiden, se Joh 7:37. Han var på kvinnornas förgård, se vers 20.]

3 Då förde de skriftlärda [översteprästerna] och fariséerna fram en kvinna till honom som [just] blivit gripen för äktenskapsbrott, och när de ställt henne i mitten, 4 säger de till honom: ”Lärare, denna kvinna blev gripen just då hon begick äktenskapsbrott. 5 I lagen [5 Mos 22:22] befaller Mose att en sådan kvinna ska stenas. [Där står även att mannen ska straffas, vilket de skriftlärda verkar ha glömt.] Vad säger du?” 6 Detta sa de för att pröva (snärja) honom för att kunna få något att anklaga honom för. Men Jesus som böjt sig ner, började skriva (rita) på marken med sitt finger.

[Golvet i kvinnornas förgård var stenbelagt. Kanske skrev Jesus verkliga bokstäver i dammet på golvet, eller bara ritade i luften och anspelade på Jer 17:13 där ”De som avfaller från mig liknar en skrift i sanden.” Detta i kontrast till att få ett namn inristat för evigt i klippan, se Job 19:24. Kanske skrev han på två golvstenar, och fick de närvarande att tänka på hur Gud skrev lagen på två stentavlor, se 2 Mos 31:18.]

7 Men när de envisades med sin fråga och han nu ställt sig upp (rätat på sig) sa han till dem: ”Låt den av er som är syndfri (utan skuld) kasta första stenen på henne.” 8 Sedan böjde han sig ner igen och fortsatte att skriva på marken.

[Jesus hade nyligen undervisat om hur Mose gett dem budorden, men de höll dem inte, se Joh 7:19. Att Jesus nu på nytt skriver på stenplattorna kan vara för att få de som anklagade kvinnan att tänka tillbaka på hur Gud visade israeliterna nåd och skrev en ny uppsättning stentavlor, se 2 Mos 34:1.]

9 När de hörde detta lämnade de platsen en efter en [vissa manuskript har här tillägget: överbevisade av samvetet], de äldste (äldsta) först [vissa handskrifter lägger till: först de äldste – ända till den siste] och Jesus blev lämnad ensam kvar med kvinnan som [fortfarande] stod kvar framför [honom]. 10 När Jesus ställt sig upp sa han till henne: ”Kvinna, var är de [de som är dina anklagare]? Har ingen dömt dig?”

11 Hon svarade: ”Nej, Herre.”

Jesus sa till henne: ”Inte heller jag dömer dig. Gå nu, och synda inte mer.” [Vissa handskrifter lägger till: från och med nu.]

Jesus är världens ljus

12 Då (därför) talade Jesus till dem igen och sa: ”Jag är världens ljus. Den som följer mig [den som alltid är med mig på vägen] ska aldrig (skulle inte heller) [behöva] vandra (leva) i mörkret, utan ska (kommer att) ha livets ljus.” [1 Joh 1:5]

[Meningen börjar ordagrant med åter, på nytt eller igen (gr. palin) och knyter an till undervisningen från föregående dag (Joh 7:37-39), eller från morgonen (vers 2 – före händelsen med kvinnan som de skriftlärda och fariséerna släpat fram, se vers 3–11). Jesus undervisar på den del av tempelområdet som kallades ”kvinnornas förgård” (se vers 20; här fick även männen vistas – kvinnorna fick dock inte gå in i själva templet). På förgården fanns fyra stora kandelabrar, tretton offerkistor och flera förrådsrum. Anledningen till att Jesus uttalar dessa profetiska ord om sig själv just här, kan vara att dessa fyra ljuskandelabrar hade en speciell roll under lövhyddohögtiden. De tändes första kvällen, och sedan alla följande kvällar i högtiden, utom på sabbaten. Ljuset påminde om hur Gud hade lett israeliterna genom öknen med en eldstod. Ljuständningen åtföljdes av musik, sång och dans. Jesus bekräftade där och då – just på denna dag och just på denna plats – att han är världens ljus, se Jes 42:6!]

13 Då sa fariséerna till honom: ”Du vittnar om dig själv, ditt vittnesbörd är ogiltigt.”

14 Jesus svarade dem: ”Även om jag vittnar om mig själv så är mitt vittnesbörd sant, för jag vet varifrån jag har kommit och vart jag är på väg, men ni vet inte varifrån jag kommer eller vart jag är på väg. 15 Ni dömer efter det yttre (efter köttet, mänskligt), jag dömer ingen [på det sättet]. 16 Även om jag skulle döma är min dom sann, för jag är inte ensam, utan med mig är Fadern som har sänt mig. 17 I er lag står det att vittnesbörden från två personer är sant [5 Mos 17:6]. 18 Jag är en som vittnar om mig, och min Fader som har sänt mig vittnar också om mig.”

19 Då började de fråga honom: ”Var är din fader?”

Jesus svarade: ”Ni känner varken mig eller min Fader. Om ni kände (hade en klar förståelse av) mig, så skulle ni också känna min Fader.”

20 Dessa ord talade Jesus vid tempelkistan [på det tempelområde där även kvinnorna vistades och där frivilliga offer togs upp], när han undervisade på tempelplatsen. Men ingen grep (lade sin hand på) honom, eftersom hans stund inte var inne.

Vem är du?

21 Igen sa han till dem: ”Jag går bort och ni kommer att söka efter mig, men ni kommer att dö i er synd. [Synd i singular, primärt deras otro, se vers 24.] Dit jag går är det omöjligt för er att komma.”

22 Då började de judiska ledarna säga: Han tänker väl inte begå självmord? ”Är det därför han säger: Dit jag går är det omöjligt för er att komma?”

23 Men han svarade: ”Ni är nerifrån, jag är från ovan. Ni är från denna världen (av denna världens ordnade samhällssystem med föränderlig etik och moral), jag tillhör inte den här världen. 24 Därför sa jag till er att ni kommer att dö i era synder. Ja, ni ska dö i era synder eftersom ni inte tror att Jag Är.” [Uttrycket ”Jag Är” anspelar på hur Gud väljer att presentera sig, se 2 Mos 3:14. Uttrycket återkommer även i vers 28 och 58.]

25 Då frågade de honom: ”Vem är du?”

Jesus svarade: ”Precis den jag från början sagt mig vara. 26 Det finns mycket jag kunde tala till er och döma er för, men han som sänt mig är sann. Jag talar [bara] det jag hört från (intill, bredvid) honom till världen.”

27 De förstod inte (hade ingen kunskap baserad på personlig erfarenhet) att han talade om Fadern. 28 Då sa Jesus: ”När ni har valt att lyfta upp Människosonen [på ett kors] kommer ni att förstå att det är jag (Jag Är), och att jag inte gör något av mig själv, utan jag talar [bara] det min Fader lärt mig. 29 Han som har sänt mig är alltid med mig. Han har inte lämnat mig ensam, för jag gör alltid det som behagar honom.”

30 Under tiden han talade dessa ord kom många till tro på honom.

Förbli i mitt ord

31 Då sa Jesus till de judar [invånare i Judeen] som hade kommit till tro på honom [se vers 30]: ”Om ni förblir i mitt ord (gr. logos) [om ni skulle stanna kvar i ordet, mitt ord, genom att aktivt leva efter det] är ni verkligen (sannerligen) mina lärjungar. 32 Då ska ni förstå [personligen lära känna] sanningen, och sanningen ska göra er fria (befria er).” [Jesus är vägen, sanningen och livet, se Joh 14:6.]

33 De svarade honom: ”Vi är Abrahams barn (säd, ättlingar) och har aldrig varit slavar under någon. Vad menar du med att säga: ’ni ska bli fria’?”

34 Jesus svarade dem: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Alla som vanemässigt praktiserar att göra synd (bryter mot Guds bud, missar målet) är syndens slavar. 35 Slaven blir inte kvar i familjen [ordagrant huset, som inkluderar barn, barnbarn, tjänare och slavar] för evigt (alltid), men sonen är kvar i evighet (alltid). 36 Om nu Sonen gör er fria, då är ni verkligen fria. 37 Jag vet att ni är Abrahams barn (säd, ättlingar), men ändå planerar ni att döda mig, eftersom mitt ord (min undervisning) inte har någon ingång (har ingen plats) i er. 38 Jag talar de saker jag sett (lärt mig) vid min Faders sida, och ni gör [era handlingar reflekterar] vad ni har sett (lärt er) av er fader.”

39 De svarade honom: ”Vår fader är Abraham.”

Jesus svarade: ”Om ni verkligen vore Abrahams barn skulle ni göra Abrahams gärningar [följa hans exempel]. 40 Men nu försöker ni döda mig, en man som har sagt er sanningen som jag har hört från Gud. Så gjorde inte Abraham. 41 Ni gör er faders gärningar.”

De sa till honom: ”Vi är inte födda utanför äktenskapet (i otukt – gr. porneia) [som du är]. Vi har en Fader, Gud.”

42 Jesus svarade dem: ”Om Gud verkligen vore er far skulle ni älska (med glädje välkomna, respektera) mig, för jag har utgått från Gud. Jag har inte kommit hit själv (på eget initiativ), utan han har sänt mig. 43 Varför förstår ni inte vad jag säger (mitt språk, min dialekt)? [Speciellt ord för uttal och dialekt, används om Petrus tal i Matt 26:73.] Jo, därför att ni inte kan lyssna till (ni står inte ut med, kan inte ta emot) mitt ord (min undervisning). 44 Ni är från er fader, djävulen, och ni vill utföra er faders onda önskningar (begär, det som tillfredsställer honom). Han har varit en mördare (en som utstuderat utsläcker mänskligt liv) från början (från tidernas begynnelse, den som gjorde det för första gången) [1 Mos 3; Rom 5:12]. Han står inte fast i sanningen, för det finns ingen sanning i honom. När han talar en lögn, då talar han det som kommer naturligt för honom [hans modersmål, se vers 42], för han är en lögnare, och lögnens fader (upphovsmannen för falskhet). 45 Men eftersom jag säger sanningen så tror (litar) ni inte på mig. 46 Vem av er kan visa på någon synd (överträdelse) hos mig? Om jag talar sanning, varför tror (litar) ni inte på mig? 47 Den som tillhör (är av) Gud lyssnar på Guds ord [gr. rhema, plural – riktade och levandegjorda ord – förkunnade i den helige Ande]. Anledningen att ni inte lyssnar [på dessa ord och på mig] är att ni inte tillhör (är av) Gud.”

48 Judarna svarade honom: ”Uttrycker vi inte det rätt när vi säger att du är en samaritan (gr. samarites) och har (är under inflytande av) en ond ande?” [Hänvisningen kan vara till en samarier (från Samarien), men troligtvis även att han var en utövare av den illa ansedda samaritiska trosriktningen, se Joh 4:9.]

49 Jesus svarade: ”Jag har inte en ond ande, jag ärar min Fader och ändå föraktar (vanärar, hånar) ni mig. 50 Jag söker inte min egen ära (upphöjelse), men det finns en som söker (kräver) den, och han är den som dömer. 51 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Den som väljer att hålla (skydda, bevara, leva efter, följa) mitt ord (min undervisning), han ska aldrig i evighet se döden.”

52 Judarna sa till honom: ”Nu förstår vi (har vi en kunskap baserad på personlig erfarenhet) att du har en ond ande. Både Abraham och profeterna har dött, ändå säger du att vem som helst som väljer att hålla ditt ord, han ska aldrig i evighet se döden. 53 Vår fader Abraham dog, du är väl inte större än honom, är du? Profeterna har också dött. Vem tror du att du är (utger du dig för att vara)?”

54 Jesus svarade: ”Om jag ärar (upphöjer, förhärligar) mig själv, så är min ära ingenting värd. Det är min Fader som ärar (upphöjer, förhärligar) mig, han som ni säger är er Gud. 55 Ni har inte känt honom (haft en personlig erfarenhet av Gud), men jag känner (har en klar förståelse av) honom. Om jag sa att jag inte känner (förstår) honom skulle jag vara en lögnare som ni. Men jag känner honom och håller (skyddar, bevarar, lever efter, följer) hans ord (undervisning). 56 Er fader (förfader) Abraham jublade över att få se min dag. Han såg (med sina hjärtans ögon, hade en klar förståelse av) den och gladde sig.”

57 Då sa judarna till honom: ”Du är inte ens femtio år, och du har sett (stått framför, mött) Abraham?”

58 Jesus svarade dem: ”Jag säger er sanningen (amen, amen): Jag Är – redan innan Abraham ens fanns till (var född).”

[Jesus har alltid existerat, se Joh 1:1, 2; Kol 1:17. Att Jesus inte bara ”var” före Abraham utan ”är” före Abraham visar även hur Jesu nutid sträcker sig tillbaka i dåtid. Hans existens övergår tiden. Jesus jämställer sig med Gud, se 2 Mos 3:14; Ps 90:2. Något som åhörarna ser som en fruktansvärd hädelse som förtjänar döden, se 3 Mos 24:16.]

59 Då tog de upp stenar för att kasta på honom [att kalla sig själv vid Guds namn ansåg de vara hädelse], men Jesus gömde sig (försvann, var gömd för dem) och gick ut från tempelområdet.

9

En blind man helas – det sjätte tecknet

1 När Jesus gick vidare [ut från tempelområdet i Jerusalem] såg han en man som var född blind. 2 Då frågade hans lärjungar honom: ”Rabbi (Mästare), vem har syndat eftersom han föddes blind? Är det han själv eller hans föräldrar?”

3 Jesus svarade: ”Det var varken hans synd eller hans föräldrars synd som gjorde honom blind. Det skedde för att Guds gärningar skulle bli manifesterade (förklarade, åskådliggjorda) i honom. 4 Så länge det är dag (ljus) måste vi vara upptagna (är det helt nödvändigt att vi är sysselsatta) med att utföra hans gärningar som har sänt mig. Det kommer en natt då ingen kan arbeta. 5 Så länge (medan) jag är i världen är jag världens ljus.” [Joh 8:12]

6 När han sagt detta, spottade han på marken, gjorde lera av saliven [den fuktiga jorden] och strök (smorde) den på den blindes ögon, 7 och sa till honom: ”Gå och tvätta dig i Siloamdammen.” Ordet ”Siloam” betyder ”utsänd”.

[De judiska ledarna ansåg att saliven var oren, medan det var en allmän judisk uppfattning att den hade läkande egenskaper. Bibeln förklarar inte varför Jesus spottar, men han gjorde det också vid två andra helanden, se Mark 7:33; 8:23. Det kan vara så att Jesus använder lera för att visa att han fortsätter Guds skapande. I 1 Mos 2:7 beskrivs hur människan skapas av stoft från marken och livsande från hans mun.]

Mannen gick därför [tog ett aktivt steg i tro] och tvättade sig [i dammen som låg i sydöstra hörnet av Jerusalem, omkring åttahundra meter från den södra ingången till tempelområdet där de troligen befann sig] och kom tillbaka och kunde nu se. [Efter helandet går han till sitt hem, eftersom nästa vers talar om att han möter sina grannar. Först i vers 35 träffar han Jesus igen.]

8 Hans grannar och de som förut hade sett (noga granskat) honom tigga sa: ”Är det inte han som brukade sitta och tigga?” [Han hade sin bestämda plats, antagligen sedan lång tid vid någon av portarna in till templet och var allmänt känd.]

9 Några sa: ”Det är han.”

Andra sa: ”Nej, men han liknar honom.”

Själv sa han gång på gång: ”Det är jag.”

10 Då frågade de: ”Hur öppnades dina ögon?”

11 Han svarade: ”En man som kallas Jesus gjorde lera och smorde den på mina ögon och sa till mig att gå till Siloamdammen och tvätta mig. Jag gick dit och tvättade mig, sedan kunde jag se.”

12 De frågade honom: ”Var är han?”

Han svarade: ”Det vet jag inte.”

Fariséernas reaktion på helandet

[På Jesu tid fanns tre stora religiösa grupperingar – saddukéer, fariséer och esséer. De två första omnämns ofta i de övriga evangelierna, medan Johannes bara nämner fariséerna i sitt evangelium. Det är anmärkningsvärt eftersom saddukéerna var i majoritet i den högsta judiska instansen, Stora rådet. Skillnaden mellan dessa grupper var att saddukéerna bara accepterade Moseböckerna som sin auktoritet, medan fariséerna tog till sig hela Skriften, se Apg 23:8. Att esséerna inte alls nämns i Nya testamentet beror på att de var en sluten grupp som levde avskilda från samhället, ofta ensligt och öde. En av dessa platser var Qumran, där fyndet av Dödahavsrullarna 1947 har gett mer ljus åt hur den här gruppen levde. När templet förstördes 70 e.Kr. upplöstes saddukéerna eftersom offertjänsten i Jerusalem inte längre var i funktion. Fariséerna som var mer öppna för tolkningstraditionen kunde däremot anpassa läran till nya förhållanden och leva vidare. När Johannes skriver sitt evangelium, i slutet på första århundradet, väljer han att bara omnämna den för sin tid kända gruppen fariséerna.]

13 De [grannar och bekanta] förde (tvingade) mannen som förut varit blind till fariséerna. 14 Det var sabbat den dag då Jesus hade gjort lera och öppnat hans ögon. 15 Nu frågade också fariséerna honom hur han hade fått sin syn. Han svarade: ”Han lade lera på mina ögon och jag tvättade mig, och nu kan jag se!”

16 Då sa några av fariséerna: ”Den mannen [Jesus] är inte från Gud, eftersom han inte håller sabbaten.”

Andra sa: ”Hur kan en syndig människa göra sådana tecken (mirakler)?” Det var ständigt splittring (schismer, fiendskap på grund av åsiktsmotsättningar) bland dem.

17 Därför frågade de den [tidigare] blinde mannen: ”Vad säger du själv om honom, eftersom det var dina ögon han öppnade?”

Han svarade: ”Han är en profet.”

18 Men judarna trodde inte att han [verkligen] hade varit blind och fått sin syn förrän de hade skickat efter (kallat in) hans föräldrar. 19 De frågade dem: ”Är detta er son som ni själva säger var född blind? Hur kan han nu se?”

20 Hans föräldrar svarade: ”Vi vet med säkerhet att han är vår son och att han föddes blind. 21 Men hur han nu kan se det vet vi inte, eller vem som har öppnat hans ögon, det vet vi inte heller. Fråga honom, han är gammal nog och kan tala för sig själv.” 22 Detta sa hans föräldrar för att de ständigt fruktade judarna [de judiska ledarna], för de hade redan kommit överens om att den som bekände att Jesus var den Smorde (Messias) skulle bli utkastad från synagogan. 23 Det var därför hans föräldrar svarade: ”Han är gammal nog, fråga honom själv.”

[Det fanns två avstängningar från synagogan, en tidsbegränsad och en permanent. I båda fallen var det kännbart: man fick inte undervisning, man blev utestängd från att göra affärer och allt man ägde konfiskerades.]

24 Då kallade de för andra gången in mannen som varit blind och sa till honom: ”Svär inför Gud att säga sanningen (ge Gud ära). Vi vet (är utan tvivel, har en klar förståelse av) att den där mannen [Jesus] är en syndare.”

25 Han svarade: ”Om han är en syndare eller inte det vet jag inte, men en sak vet jag: Jag var förut blind, men nu kan jag se!”

26 Då frågade de honom igen: ”Vad gjorde han med dig, hur öppnade han dina ögon?”

27 Han svarade: ”Jag har redan berättat men ni lyssnar inte på mig. Varför vill ni höra det igen, är det för att ni också vill bli hans lärjungar?”

28 Då öste de skällsord (glåpord, grova smädelser) över honom och sa: ”Du är lärjunge till den där, men vi är Moses lärjungar. 29 Vi vet med säkerhet att Gud har talat med Mose, men den där [Jesus], vet vi inte varifrån han kommer.”

30 Mannen svarade: ”Det är konstigt (det märkliga), här är en som har öppnat mina ögon, och ni vet inte varifrån han kommer! 31 Vi vet att Gud inte lyssnar på syndare, men om någon väljer att frukta Gud (i vördnadsfull tillbedjan) och väljer att göra hans vilja, då hör Gud honom. 32 Aldrig tidigare (från tidsålderns början) har man hört att någon har öppnat ögonen på en som var född blind. [Det finns inget exempel i GT på en blind som blivit helad.] 33 Om denne man inte var nära (ständigt vid sidan av, från) Gud skulle han inte kunna göra någonting [som detta].”

34 De svarade: ”Du var född helt i synd (från huvud till fot), och du ska undervisa oss?” De kastade ut honom [från platsen där de samlats, och senare också från synagogan, se Joh 9:22].

Mannens reaktion på helandet

35 Jesus hörde att de hade kastat ut honom, och när han hade hittat honom sa han: ”Tror du på Människosonen?” [Människosonen är ett messianskt begrepp som identifierar Jesus med Gud själv, se Dan 7:13. I Jesu samtid var Människosonen en titel på Gud själv.]

36 Han svarade: ”Vem är han, Herre, så att jag kan tro på honom?”

37 Jesus sa till honom: ”Du har sett honom och det är han som talar med dig just nu.”

38 Då bekräftade (bekände, upplyste – gr. phemi) han: ”Jag tror, Herre.” Och han tillbad honom (böjde sig i ödmjukhet, föll på knä; kysste bildligt i vördnad Jesu hand).

39 Jesus sa: ”Till en dom [för att predika Guds sanning, vara som en skiljedomare mellan dem som tror på mig och dem som inte tror] har jag kommit i världen, för att de som inte ser ska se och för att de som ser ska bli blinda.”

40 Några av fariséerna som var med honom hörde detta och sa: ”Vi är inte blinda, eller hur?”

41 Jesus svarade dem: ”Om ni var blinda skulle ni inte ha någon synd, men eftersom ni säger att ni ser, finns er synd kvar.”

10

Den gode herden

1 Jesus svarade dem [dvs. fariséerna som hånade den blinde mannen som Jesus hade helat, se Joh 9]: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Den som inte går in i fårfållan genom grinden (dörren, porten), utan tar sig upp någon annan väg, han är en tjuv (en som stjäl i smyg) och en rånare (en som öppet rånar med våld). 2 Men den som går in via grinden (dörren, porten) är fårens herde. 3 För honom öppnar grindvakten och fåren hör (lyssnar till) hans röst, och han kallar sina egna får vid namn och för ut dem. 4 När han fört ut (kastat ut – gr. ekballo) alla de egna fåren [samma ord som i Joh 2:15 när Jesus driver ut månglarna ur templet – Jesus vet när fåren är redo, även om de tvekar att lämna fållan], går han framför dem, och fåren följer honom därför att de känner igen [lyssnar med sina hjärtan efter] hans röst (ton, tal). 5 De kommer aldrig att följa en främling, utan kommer att fly bort från honom eftersom de inte känner igen främmande röster (toner, tal).”

[Fårfållan var en gård med bara en ingång omgärdad av stenmur eller stängsel (eller törnbuskar som sidor för en mer tillfällig fålla). På kvällen fördes fåren in i fållan och var skyddade från vilda djur. Ibland använde flera herdar samma större fålla för sina får och turades om att vakta vid dörren. På morgonen kallade herden på sina egna får, som kände igen hans röst och följde honom ut på bete. Bara en person med ohederliga syften skulle haft intresse av att i skydd av mörkret ta sig in på ett annat sätt till fåren.]

6 Jesus berättade denna liknelse för dem, men de förstod (visste) inte vad han talade om.

Jesus förklarar liknelsen

7 Då sa Jesus återigen: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er:

Jag är grinden (dörren, porten) till fåren.

8 Alla som kom före mig [de falska herdarna] är tjuvar och rånare,

men fåren lyssnade inte på dem.

9 Jag är grinden (dörren, porten),

om någon går (skulle gå) in genom mig ska han bli frälst (räddad, befriad, helad, trygg, bevarad),

han ska gå in och gå ut och finna bete (mat; gröna ängar).

10 Tjuven skulle inte komma, om det inte vore för att han skulle

stjäla (kleptomaniskt ta för sig)

och slakta (döda för att offra)

och [helt och hållet] förgöra (ruinera, fördärva) [genom att driva ut fåret från hjorden och få det ur balans för att sedan lätt kunna döda det].

Jag kom för att de skulle ha (äga) liv [Guds rika liv, med kraft, mening och syfte, se Joh 14:6]

och ha (äga) det i överflöd (i fullaste mått; upp till brädden så att det flödar över runtom).

[Från att ha använt sig av bilden av en ”grind”, vers 7-10, kallar Jesus sig nu för den ”gode herden”. Ordet för god, gr. kalos, betyder också underbar, älskvärd och fullt kapabel. De judiska åhörarna kände till det profetiska löftet om en herde som skulle leda folket, se Hes 34:23. Psalm 23 presenterar hur den gode herden för sina får till spirande ängar och stilla vatten – hur han föder, vaktar och beskyddar dem, se Ps 23. Jesus kallas även ”den store” och ”den högste” herden, se Heb 13:20; 1 Pet 5:4.]

11 Jag är den gode (genuine, ideale) herden [mönsterbilden av en äkta herde].

Den gode herden ger (lägger ner) sitt liv för fåren.

12 Men den som är lejd [för pengarnas skull] och inte är den herde som själv äger fåren –

när han ser vargen komma, då lämnar (överger, släpper) han fåren och flyr,

och vargen angriper (rycker, river) dem och skingrar dem [fårhjorden],

13 just för att han är lejd och inte bryr sig om (är intresserad av) fåren.

14 Jag är den gode (genuine, ideale) herden [mönsterbilden av en äkta herde]

och jag känner (känner igen; har en personlig relation med) mina får

och de känner (känner igen; har en personlig relation med) mig,

15 precis som Fadern känner (har en personlig relation med) mig,

känner jag också (har jag också en personlig relation med) Fadern

– och jag ger (lägger ner) mitt liv för fåren.

16 Jag har också andra får [hedningar, icke-judar]

som inte är från den här fållan [Israel].

Jag måste också leda dem (driva dem; föra dem med mig),

och de ska (kommer att) lyssna till min röst. Så ska det (de) bli en hjord och en herde.

17 Därför älskar Fadern mig,

för att jag lägger ner mitt liv för att sedan få tillbaka det igen.

18 Ingen tar det från mig,

utan jag lägger ner det frivilligt.

Jag har auktoritet att lägga ner det

och auktoritet att ta det igen.

Detta är den order (instruktion) som jag fått från min Fader.”

19 Det blev på nytt delade åsikter bland judarna på grund av dessa ord. 20 Många av dem sa: ”Han har en demon och är sinnessjuk (förvirrad, från vettet), varför lyssnar ni på honom?” 21 Andra sa: ”Detta är inte ord (tal, tankar) från en som är demoniserad (under inflytande av en demon). En demon (ond ande) kan ju inte öppna blindas ögon!”

Chanukka – tempelinvigningsfesten

22 Efter detta inföll tempelinvigningsfesten [chanukka] i Jerusalem.

[Chanukka, även translittererat hanukka, infaller i slutet av november eller i december och är en åtta dagar lång judisk högtid som även kallas ”ljusets fest”. Den är inte en av de sju högtiderna som beskrivs i Moseböckerna, se 3 Mos 23. Den firas till minne av att man år 164 f.Kr. under ledning av den judiska prästsläkten mackabéerna lyckades besegra de syrisk-grekiska trupper som hade vanhelgat templet i Jerusalem. När det var dags att återinviga templet, säger traditionen att det bara fanns olja för en dag till den sjuarmade ljusstaken. Att förbereda ny tog minst en vecka, men ett under skedde och oljan räckte åtta dagar.

I nutida judendom används en åttaarmad ljusstake med ett nionde hjälpljus. Det hebreiska ordet för detta nionde ljus är shamash som betyder tjänare/hjälpare. Det tänds först och från detta tänds de andra ljusen. Första dagen ett, andra två, osv. Den åttonde dagen brinner alla ljusen.]

Det var vinter, 23 och Jesus gick omkring i Salomos pelargång i tempelområdet. 24 De judiska ledarna omringade honom och frågade: ”Hur länge ska du hålla oss i ovisshet? Om du nu är den Smorde (Kristus), säg det rent ut (öppet)!”

25 Jesus svarade dem: ”Jag har redan berättat det, men ni tror (litar, förtröstar) inte på mig. De gärningar som jag ständigt gör i min Faders namn vittnar om mig. 26 Men ni tror inte på mig för ni är inte mina får. 27 Mina får lyssnar till min röst och jag känner (har en personlig relation med) dem och de följer mig (är mina lärjungar). 28 Jag ger dem evigt liv och de ska aldrig någonsin dö (vara förlorade), och ingen ska rycka dem ur min hand. 29 Min Fader som gett dem till mig är större än alla andra, ingen kan rycka dem från min Faders hand. 30 Jag och Fadern är ett.”

31 Igen tog de judiska ledarna upp stenar för att stena honom. 32 Jesus svarade dem: ”Jag har visat er många goda gärningar, för vilken av dem vill ni stena mig?”

33 De judiska ledarna svarade honom: ”Vi ska inte stena dig för en god gärning, utan därför att du hädar [talar emot Gud]. Du är en människa, men utger dig för att vara Gud!”

34 Jesus svarade dem: ”Står det inte skrivet i er lära [gr. nomos; syftar här på den tredje delen Skrifterna]: Jag har sagt att ni är gudar? [Citat från Ps 82:6. Olika tolkningar av denna vers diskuterades flitigt bland rabbinerna på Jesu tid. Troligtvis har det att göra med att Israels domare eller folk har fått auktoritet att utföra Guds gärningar.] 35 Om han kallade dem som fick ta emot Guds Ord för gudar, och Skriften inte kan brytas (vara delad, motsäga sig själv), 36 varför säger ni om den som Gud har avskilt (helgat, avsatt för helig tjänst) och sänt in till världen: Du har begått hädelse genom att säga, jag är Guds Son. 37 Om jag inte gör min Faders gärningar så behöver ni inte tro på mig. 38 Men om jag gör dem, även om ni väljer att inte tro på (lita, lutar er mot) mig så tro åtminstone på de gärningar (under, tecken) jag gör, så att ni kan förstå (genom erfarenhet) och tro att Fadern är i mig och att jag är i Fadern.”

39 Då försökte de gripa honom igen, men han gick (försvann) ur deras händer.

Jesus går till östra sidan av Jordanfloden

40 Han gick tillbaka över Jordan till det ställe där Johannes [Döparen] först hade döpt, och stannade där. [I Betania på andra sidan Jordanfloden, se Joh 1:27.] 41 Många människor kom till honom och sa: ”Johannes gjorde inga tecken (mirakler), men allt Johannes sa om denne man var sant.” 42 Många kom till tro på honom där.

11

Jesus uppväcker Lasarus – det sjunde tecknet

[Namnet Lasarus kommer från det hebreiska namnet Elieser som betyder: ”en som Gud hjälper”. Det svenska ordet lasarett har sitt ursprung från det bibliska personnamnet Lasarus.]

1 Nu var en man som hette Lasarus sjuk (svag, kraftlös). Han var från Betania [strax utanför Jerusalem], den stad där Maria och hennes syster Marta bodde. 2 Det var den Maria som [senare hemma hos Simon den spetälskes hus, se Joh 12:3] smorde Herren med parfym (olja) och torkade hans fötter med sitt hår. Det var hennes bror Lasarus som nu var sjuk (svag, kraftlös). 3 Systrarna sände bud till Jesus [som befann sig en dagstur från dem i Jordandalen]. Budet löd: ”Herre, din vän (han som du har en ömsesidig vänskapsrelation med) är sjuk.”

4 När Jesus hörde detta sa han: ”Den sjukdomen (svagheten) kommer inte att leda till döden, i stället kommer Gud att förhärligas (tillbedjas), så att Guds Son blir förhärligad genom den.”

5 Jesus älskade (osjälviskt utgivande) Marta, hennes syster [Maria] och Lasarus. 6 När han nu hörde att Lasarus var sjuk stannade han två dagar på den plats där han var. 7 Sedan efter detta sa han till lärjungarna: ”Låt oss gå tillbaka till Judeen.”

8 Lärjungarna sa till honom: ”Rabbi (lärare), de judiska ledarna ville nyss stena dig. Ska du gå tillbaka dit?”

9 Jesus svarade: ”Har inte dagen tolv timmar [då det är ljust]? Den som vandrar på dagen snubblar (snavar, syndar) inte, eftersom han ser världens ljus [Jesus, se Joh 8:12]. 10 Men den som vandrar på natten, han snubblar (snavar, syndar) eftersom han inte har det ljuset inom sig.”

11 När han sagt detta tillade han: ”Vår vän Lasarus har somnat in (är död), men jag går dit för att väcka honom ur sömnen.”

12 Lärjungarna sa till honom: ”Herre, sover han så blir han frisk (frälst, räddad).” 13 Jesus hade talat om hans [Lasarus] död, men de trodde att han talade om vanlig naturlig sömn.

14 Då sa Jesus i klartext till dem: ”Lasarus har dött, 15 och jag är glad för er skull att jag inte var där. Detta kommer att hjälpa er att tro (lita, luta er emot mig).”

16 Då sa Tomas, som kallades tvillingen (gr. Didymus – arameiska Taama), till de andra medlärjungarna (gr. summathetes): ”Låt oss också gå så att vi kan dö [bli dödade av judarna tillsammans] med honom.”

Jesus talar med Marta och Maria

17 När Jesus kom fram fick han veta att Lasarus redan hade varit i graven [i klippan] fyra dagar. 18 Betania låg nära Jerusalem, bara 15 stadier (3 km) därifrån, 19 och många judar (invånare i Judeen) hade kommit till Marta och Maria för att trösta (sympatisera med, uppmuntra) dem i sorgen över deras broder [Lasarus död].

[Enligt den judiska begravningstraditionen begravdes den döde inom ett dygn. Familjen höll sedan en sju dagars sorgeperiod, följt av trettio dagar av mindre intensiv sorg. Ett år senare då kroppen ruttnat ansvarade den äldste sonen för att flytta benen från gravkammaren till en benkista.]

20 När Marta hörde att Jesus var på väg, gick hon ut för att möta (konfrontera, ifrågasätta) honom, medan Maria satt kvar i huset.

21 Marta sa till Jesus: ”Herre, om du hade varit här skulle min bror [Lasarus] inte ha dött. 22 Men jag vet (har en klar förståelse av) att Gud kommer att ge dig vad du än ber (begär av) honom om.”

23 Jesus sa till henne: ”Din bror ska uppstå igen (komma tillbaka till livet).”

24 Marta svarade honom: ”Jag vet (har en klar förståelse av) att han ska uppstå igen, vid uppståndelsen på den sista (yttersta) dagen.”

25 Jesus sa till henne [Marta]: ”Jag är uppståndelsen och livet. Den som tror på [kontinuerligt förtröstar och sträcker sig fram till] mig ska (kommer att) leva även om han skulle dö, 26 och alla (var och en) som lever [i Guds överflödande liv] och tror på [kontinuerligt förtröstar och sträcker sig fram till] mig ska (skulle) aldrig någonsin (i evighet) [behöva] dö. Tror du detta?”

27 Hon svarade honom: ”Ja Herre, jag har trott att du är den Smorde (Messias), Guds Son, han som skulle komma till världen.”

28 När Marta sagt detta gick hon bort och kallade på sin syster Maria, och viskade i hemlighet till henne: ”Läraren (gr. didaskalos) är här (han är nära) och han kallar på dig vid namn.”

29 När Maria hörde detta reste hon sig snabbt upp och gick till honom. 30 Jesus hade ännu inte kommit in i byn utan var kvar på den plats där Marta hade mött (konfronterat) honom. 31 När de judar som var med Maria inne i huset för att trösta henne såg att hon rest sig upp hastigt och gått ut, följde de efter henne eftersom de trodde hon skulle till graven för att gråta. 32 När Maria nu kom dit där Jesus var och såg honom, föll hon ner vid hans fötter och sa till honom: ”Herre, om du varit här skulle min bror inte vara död.” 33 När Jesus såg henne brista ut i högljudd gråt gång på gång, och att judarna som följt med henne också grät högljutt, blev han djupt upprörd (kände vrede) i sin ande, och kände smärta (oro). 34 Han sa: ”Var har ni lagt honom?” De svarade honom: ”Herre, kom och se.”

35 Jesus grät stilla (fällde tårar i tysthet).

36 Judarna sa: ”Se hur han höll av (hade ett starkt vänskapsband med) honom.”

37 Men några av dem sa: ”Kunde inte han som öppnade ögonen på den blinde mannen, gjort så att Lasarus inte behövt dö?”

Lasarus uppväcks från de döda

[Det kan finnas flera orsaker till Jesu vrede. Kanske kände han en upprördhet över alla skenheliga ceremonier med anställda gråterskor och flöjtspel som var vanligt på en dåtida begravning. Ett annat skäl kan ha varit otron han mötte eller anklagelserna att det var hans fel att Lasarus dött – han som är livet självt! Men kanske riktade sig vreden först och främst mot döden och djävulen som han kommit för att besegra.]

38 Jesus blev upprörd till vrede igen och gick till graven. Det var en klippgrav med en sten för öppningen.

39 Han sa: ”Ta bort stenen!” Då sa Marta, den dödes syster: ”Herre, vid det här laget luktar han, det har ju gått fyra dagar sedan han dog.”

40 Jesus sa till henne: ”Sa jag inte till dig att om du trodde (litade, lutade dig emot) mig skulle du få se Guds härlighet?”

41 Så de tog bort stenen där den döde låg, och Jesus lyfte upp sina ögon och sa: ”Fader, jag tackar dig för att du har hört mig. 42 Jag vet att du alltid hör mig, men jag sa detta med tanke på de människor som står här runtomkring, så att de ska kunna välja att tro att du sänt mig.”

43 När han sagt detta, ropade han med hög röst: ”Lasarus, kom ut!” 44 Mannen som varit död kom ut, hans händer och fötter var virade med band av linne, och ansiktet inlindat i (övertäckt med) en duk. Jesus sa till dem: ”Gör honom fri på en gång och låt honom gå!”

De judiska ledarnas reaktion

(Matt 26:1-5; Mark 14:1-2; Luk 22:1-2)

45 Många judar som hade kommit till Maria och sett (på avstånd betraktat) vad Jesus gjorde, kom till tro på (litade, lutade sig emot) honom. 46 Men några av dem gick tillbaka till fariséerna och berättade vad Jesus gjort. [Hur Jesus hade uppväckt Lasarus från döden.] 47 Därför sammankallade översteprästerna och fariséerna ett råd.

[Stora Rådet, Sanhedrin, var det högsta beslutande organet bland judarna. Det bestod av 71 medlemmar från fariséerna och saddukéerna. De hade dagliga möten. Här är enda gången ordet Sanhedrin används i obestämd form (ett råd), vilket kan antyda att detta var ett informellt möte. I normala fall skulle översteprästen Kaifas, se vers 49, varit den som sammankallat mötet.]

De sa: ”Vad ska vi göra? För den här mannen gör många tecken (bevis, mirakler). 48 Om vi låter honom fortsätta på det här sättet, kommer alla att tro på honom, och romarna kommer att ta bort både vår plats [templet i Jerusalem] och vår nation.”

49 Men en av dem, Kaifas, som var överstepräst detta år sa till dem: ”Ni förstår ingenting, 50 ni tänker inte heller logiskt, det är bättre för oss att en man dör för folket än att en hel nation går under.” 51 Detta sa han inte av sig själv, utan profetiskt eftersom han var överstepräst detta år. Han profeterade att Jesus skulle dö för [den judiska] nationen, 52 och inte bara för nationen utan också för Guds skingrade barn som skulle samlas och bli till ett.

53 Från den dagen började de tillsammans planera att döda (undanröja) honom. 54 Av den anledningen vandrade Jesus inte längre öppet bland de judiska invånarna, utan gick till en stad som hette Efraim, i en region som gränsar till öknen. Där stannade han med sina lärjungar.

[Eftersom Efraims stams område ligger norr om Jerusalem låg staden antagligen några mil nordost om Jerusalem vid gränsen mot öknen i öster. Många identifierar den med den gamla staden Ofra som omnämns i Jos 18:23, drygt två mil nordost om Jerusalem.]

55 Den judiska påskhögtiden var nära, och många från landsbygden gick upp till Jerusalem för att rena sig [göra sig ceremoniellt rena och redo för att kunna delta i högtiden]. 56 De letade efter Jesus och medan de stod i [förgården till] templet sa de till varandra: ”Vad tror ni, ska han inte komma till högtiden?” 57 Översteprästerna och fariséerna hade nu också gett order om att den som visste var Jesus var skulle anmäla det, så att de kunde gripa honom.

12

Den sista påskhögtiden närmar sig

[Johannes inleder och avslutar sitt evangelium med en helig vecka, se Joh 1:29-35, 43; 2:1. Sex dagar är det judiska uttrycket för ”en vecka”. Lukas använder det grekisk-romerska uttrycket ”omkring åtta dagar” för samma tidsperiod, jämför Luk 9:28 och Matt 17:1. Det är antagligen på fredagseftermiddagen 8:e nisan innan sabbaten börjar som Jesus anländer från Jeriko till Betania, en sträcka på 2,5 mil. Betania betyder ”träldomshuset”, ”sorgens hus” och ”betryckets hus”. Det var här Jesus inledde sin tjänst, se Joh 1:28. Nu avslutar han den här och fullbordar det judiska hoppet om att lämna träldomshuset, se 2 Mos 12.]

1 Sex dagar [en vecka] före påskhögtiden [som började 14:e nisan] kom Jesus till Betania, där Lasarus bodde, han som varit död men Jesus hade uppväckt från de döda.

Jesus smörjs

(Matt 26:6-13; Mark 14:3-9)

[Johannes fokus är Konungen Jesus. Han inleder inte den sista veckan som de övriga evangelierna med intåget i Jerusalem, utan med hur Jesus smörjs. Notera att Johannes inte anger i vilket hus eller vilken dag middagen hålls. Eftersom nyheten om hans ankomst hann sprida sig till Jerusalem, se vers 9, är det troligt att det inte är samma kväll. Det kan vara nästa dag eller rent av två dagar före påsken, och då är det samma händelse som Matt 26:6 och Mark 14:3 beskriver. Förutom att han blir smord här i Jerusalem före sin död, blev han också smord något år tidigare i Galileen, se Luk 7:36-50.]

2 Där ordnade de en middag (kvällsmat) för Jesus. Marta betjänade (passade upp) dem, och Lasarus var en av dem som hela tiden var med runt bordet. 3 Då tog Maria en hel flaska dyrbar äkta (ren, oförfalskad) nardusbalsam. [Denna exklusiva parfym importerades från norra Indien och var värd en årslön, se vers 5. En flaska vägde en romersk ”litra”, vilket är 325 gram och motsvarar en halv liter.] Hon smorde Jesu fötter och torkade dem sedan med sitt hår, och huset fylldes av doften från denna balsam.[Doften satt i hela veckan efter denna händelse. Jesus blev ett väldoftande offer, se Ef 5:2.]

4 Men Judas Iskariot, en av hans lärjungar som var på väg att utlämna (förråda) honom, sa: 5 ”Varför såldes inte oljan för 300 denarer [motsvarade en årslön], och gavs till de fattiga (de som är oförmögna att arbeta)?” 6 Detta sa han inte för att han brydde sig om de fattiga, utan därför att han ständigt varit en tjuv (kleptoman, en som stjäl i smyg). Han hade hand om kassan [lådan med pengarna för Jesus och de tolv lärjungarna] och brukade ta från det som lades i den [för eget bruk].

7 Jesus sa: ”Låt henne vara (lämna henne ifred). Hon har behållit (bevarat, sparat) den för min begravningsdag (för min balsamering). [Vad hon har gjort kommer att bli ihågkommet, se Matt 26:13.] 8 De fattiga har ni alltid bland er, men mig har ni inte alltid hos er.”

9 En stor mängd judar (många av de judiska invånarna i Judeen) fick reda på att Jesus var där och de kom dit, inte bara på grund av Jesus, utan också för att se Lasarus som han hade uppväckt från de döda. 10 Då planerade översteprästerna att också döda Lasarus, 11 eftersom många av Jerusalems invånare lämnade dem [gick bort från de judiska ledarna] och trodde på Jesus.

Jesus rider in i Jerusalem på en åsna

(Matt 21:1-11; Mark 11:1-11; Luk 19:28-40)

[Johannes verkar antyda att Jesus rider in i Jerusalem den 10:e nisan, den dag då husfadern valde ut och offentligt visade vilket lamm som skulle bli årets påskalamm, se 2 Mos 12:3-6. Den himmelske Fadern visar världen Guds Lamm – det lamm som ska ta bort världens synd, se Joh 1:29.]

12 Nästa dag [efter sabbaten], när den stora folkhopen som kommit till högtiden hörde att Jesus var på väg till (in i) Jerusalem, 13 tog de palmkvistar och gick ut för att möta honom och de ropade [sjöng från Ps 118:25]:

”Hosianna (rädda, fräls, befria nu)!

Välsignad är han som kommer i Herrens namn – Israels kung.”

[Att vifta med palmkvistar betecknade ett varmt välkomnande. Hosianna är ursprungligen ett hebreiskt och arameiskt bönerop – här ett hyllningsrop i glädje och förväntan. Ordet har samma rot som Jesu namn på hebreiska – Jeshua.]

14 Jesus fann ett åsneföl och satt upp på det, [precis] som det står skrivet [i Sak 9:9]:

15 ”Frukta inte, dotter Sion!

Se, din Konung kommer,

ridande på en åsnas föl.”

16 Detta förstod inte hans lärjungar då, men senare, när Jesus blivit förhärligad (upphöjd) [och var tillbaka hos Fadern i himlen] kom de ihåg att detta var skrivet om honom, och att man gjort så mot honom. 17 Alla som var med när han kallade Lasarus ut från graven och uppväckte honom från de döda fortsatte att berätta om det. 18 Av den anledningen kom skarorna ut för att möta honom, eftersom de hört att han hade gjort det tecknet (undret, miraklet). 19 Därför sa fariséerna till varandra: ”Se noga hur vi inte kommer någon vart (hur våra ansträngningar är lönlösa). Hela världen följer (springer) efter honom.”

Jesus förutsäger sin död på korset

20 Bland dem som kommit upp till högtiden [påsken] för att tillbe fanns några greker. 21 De kom till Filippus, som var från Betsaida [som ordagrant betyder ”fiskhuset”] i Galileen, och frågade gång på gång: ”Herre, vi skulle vilja se (få en klar förståelse av) Jesus.” 22 Filippus kom och sa detta till Andreas och de båda gick tillsammans och talade om det för Jesus.

[Vid Jesu födelse kom visa män från öst, och nu före hans död kommer ”visa” greker från väst. Denna händelse antyder på nytt att även icke-judar, nu exkluderade från templet, snart ska få tillträde att tillbe, se Joh 10:16. Att dessa greker kommer till just Filippus kan bero på att han, liksom Andreas, har grekiska namn. Att deras hemstad Betsaida nämns, se Joh 1:44, är också en beröringspunkt. Staden gränsar till det icke-judiska området Dekapolis öster om Galileen på den icke-judiska sidan av Galileiska sjön. De här två lärjungarna vara vana vid att ha kontakt med greker. Det verkar som om Filippus och Andreas lämnar grekerna där och går till Jesus med deras fråga. Jesus kan ha befunnit sig innanför den mur som avgränsade hedningarna till de yttre delarna av tempelområdet, se Apg 21:28. Texten svarar inte på om grekerna personligen fick träffa Jesus där och då, men vi vet att i slutet på Jesu svar säger han att när han uppstår ska han dra alla till sig, se Joh 12:32, dvs. att evangeliet är till för alla.]

23 Jesus svarade dem:

”Stunden har kommit då Människosonen ska bli förhärligad (upphöjd).

[Nu sker en vändpunkt. Jesus börjar tala om sin död och uppståndelse. Nu följer en kort liknelse där Jesus liknar sig själv vid ett vetekorn som måste dö för att bära frukt. Människosonen är en titel på Messias, se Dan 7:13-14.]

24 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Om inte ett vetekorn som faller i jorden väljer att dö, så förblir det ett korn, men om det väljer att dö så bär det stor skörd (frukt).

25 Den som är nöjd med (förtjust i, älskar) sitt liv (sin själ – gr. psuche) förlorar det (förstör det själv), men den som hatar sitt liv i den här världen [inte har det här temporära livet som första prioritet] ska rädda (skydda, bevara) det till evigt liv [gr. zoe – Guds överflödande liv, själva kärnan och meningen med livet, äkta liv].

[I den judiska kulturen används ofta starka kontraster. Ordet ’hata’ kan också översättas ’älska mindre’ i förhållande till något annat. Den som älskar det här livet lever bara för stunden. Fokus blir då att samla skatter här på jorden, se Matt 6:19. Den som däremot prioriterar Guds väg, samlar skatter i himlen, se Matt 6:20. Det skapade är i sig inte ont och kroppen är Guds tempel, se 1 Kor 6:19. Jesus uppmanar oss att älska vår nästa som oss själva, men framför allt att älska Gud med hela vårt hjärta, själ, förstånd och kraft, se Mark 12:30-31. Det är bara i Guds vilja jordelivet får mening, se Apg 20:24.]

26 Om någon vill tjäna (gr. diakoneo) mig ska han [hela tiden] följa mig (gå med mig på den väg jag går), och där jag är kommer också min tjänare att vara. Om någon vill tjäna mig ska (kommer) Fadern ära (högakta) honom. 27 Nu är min själ (mina känslor, tankar) i oro (nöd, fylld med bekymmer). Ska jag säga: Fader, rädda (fräls, bevara) mig från denna stund [av prövning och vånda]? Nej, det är för just denna stund jag har kommit. 28 [Jag ber i stället:] Fader, förhärliga (ära, upphöj) ditt namn.”

Då kom en röst från himlen: ”Jag har redan förhärligat det och jag ska förhärliga det igen.”

29 Folket som stod där och hörde detta sa att det var åskan. Andra sa: ”Det var en ängel som talade med honom.”

30 Jesus svarade: ”Denna röst kom inte för min skull utan för er skull. 31 Nu faller domen över den här världen (världens sätt, ordnade samhällssystem med föränderlig etik och moral), nu ska denna världens herraväldes furste [Satan] bli utkastad. 32 När jag har blivit upphöjd från jorden [på korset] ska jag dra alla [judar och alla andra folk] till mig.” 33 Detta sa han för att ange (ge ett tydligt tecken, förutsäga) på vilket sätt han skulle dö.

34 Folket svarade honom: ”Vi har hört (förstått) från läran [undervisningen i GT] att den Smorde (Messias) ska vara kvar för evigt. [Ps 89:35-37; Jes 9:7; Hes 37:25; Dan 2:44] Hur kan du säga att Människosonen måste bli upphöjd [på ett kors]? Vem är denne Människoson?”

35 Jesus sa till dem: ”Bara en kort tid är ljuset bland er. Vandra medan ni har ljuset så att inte mörker (ondska, synd) får makt över er. Den som vandrar i mörker (har som vana och livsstil att leva i synd) vet inte vart han går (vart han är på väg). 36 Så länge ni har ljuset, tro på (lita, sträck er mot) ljuset [som är Jesus, se Joh 8:12], så att ni blir ljusets barn (ett folk som är fyllt av och karaktäriseras av ljus).” När Jesus hade sagt detta, drog han sig undan och dolde sig för dem.

Folket vågar inte tro

37 Trots alla de tecken (under, mirakler) han [Jesus] hade gjort inför dem trodde de inte på honom, 38 för att profeten Jesajas ord skulle gå i uppfyllelse:

”Herre, vem trodde på vårt budskap (rapport, predikan),

och för vem har Herrens arm (Guds stora kraft) blivit uppenbarad?” [Jes 53:1]

39 Anledningen till att de inte kunde tro var, som Jesaja också sa:

40 ”Han har förblindat deras ögon

och förhärdat deras hjärtan (gjort dem okänsliga, hårda) [Gud förhärdade deras hjärtan efter att de själva redan valt att lämna Gud],

så de inte ser med sina ögon

och förstår (tänker, reflekterar) med sitt hjärta,

och vänder om (återvänder) och blir helade av mig.” [Jes 6:10]

41 Detta kunde Jesaja tala (sända ut – gr. epo) därför att han såg hans [den Smordes] ära (härlighet) [i sin syn, se Jes 6:1-3] och talade (gr. laleo) om honom. [Johannes förklarar hur profeterna talade om Jesus, se Luk 24:44, och på nytt jämställer han Jesus med Gud, se Joh 1:1; 14:9.]

42 Trots allt detta fanns det bland ledarna [i Stora rådet, Sanhedrin, det högsta beslutande organet bland judarna] många som trodde (litade, lutade sig emot) honom. Men på grund av fariséerna så bekände (tillkännagav) de inte det för att inte bli utstötta från synagogan. 43 De värdesatte människors ära högre (älskade människors beundran och acceptans mer) än äran från Gud.

Jesu sista ord till folket

[Under den sista veckan undervisar Jesus på tempelområdet i Jerusalem. Detta är det sista talet till folket.]

44 Men Jesus ropade med hög röst:

”Den som tror på (har för vana att lita, lutar sig emot) mig,

tror inte bara på mig utan på honom som sänt mig.

45 Den som ser (gång på gång medvetet fäster sin blick på) mig

ser honom som sänt mig.

46 Jag har kommit som ett ljus till världen, för att ingen som tror på mig ska bli kvar i mörkret.

47 Om någon väljer att höra mina ord och väljer att inte tro på dem, så dömer inte jag honom. För jag har inte kommit för att döma världen [verkställa domen mot världen], utan för att frälsa (rädda, hela, befria, bevara) världen. [Jesus kommer en dag att döma världen, men den första gången han kom var det för att rädda världen, se Joh 3:17.]

48 Den som förkastar (kontinuerligt nonchalerar) mig och inte tar emot mina ord (inte accepterar, inte gör dem till sina egna), har redan en domare över sig. De ord jag talat (det budskap jag predikat) ska själv döma (överbevisa) honom på den sista dagen. 49 För jag har inte talat av mig själv (från egen auktoritet), utan Fadern som sänt mig har själv gett order om vad (och hur) jag ska tala. 50 Jag vet med säkerhet att hans bud är evigt liv. Så det jag väljer att tala är exakt (överensstämmer med) vad min Fader har sagt till mig.”

13

DEL 2 – JESUS VISAR SIN HÄRLIGHET FÖR SINA LÄRJUNGAR (13:1-20:31)

Sista kvällen (13:1-17:26)

[I Johannes evangelium står de grekiska verbens tempusform många gånger i presens och perfekt, ett skrivsätt som bjuder in läsaren att bli delaktig och närvarande i berättelsen, se t.ex. vers 3b, 4, 5 osv.]

1 Nu [strax] före påskhögtiden [troligtvis kvällen den 13:e nisan] visste Jesus (har Jesus sett/förstått) att hans stund hade kommit [har han varit medveten om att hans stund var inne] – att han skulle lämna den här världen och gå till Fadern. Han älskade sina egna [här] i världen (med en osjälvisk, utgivande kärlek), intill slutet [ända fram till fullbordandet – det yttersta, se Joh 19:30] älskade han dem. 2 Och redan under kvällsmåltiden [när Jesus och lärjungarna låg till bords och åt] ingav djävulen [har djävulen gång på gång kastat fram tanken] i Judas, Simon Iskariots sons, hjärta, att han skulle utlämna (förråda) honom [Jesus]. 3 Jesus visste (har sett) [har en klar förståelse av] att Fadern hade gett allt i hans händer [gav honom makt över allting], och att han hade utgått (att han kom) från Gud och [nu] skulle gå (dra sig tillbaka) till Gud.

Jesus tvättar lärjungarnas fötter

[Jesus inleder sin undervisning med att illustrera vad sant ledarskap är genom att utföra en slavs uppgift. Tematiskt finns det också en koppling till hur Maria tidigare smort Jesu fötter, se Joh 12:3.]

4 Han [Jesus] reser sig upp från kvällsmåltiden och lägger ifrån sig kläderna och när han sedan tagit (tagit emot) en linnehandduk [en ca 1,5 m lång handduk som hörde till en tjänare], band han den om [knöt han den tätt kring] sig (ordagrant: omgjordade han sig). 5 Sedan (efter det) häller (öser, slår) han vatten i ett tvättfat och [han] började tvätta lärjungarnas fötter och torka dem med linnehandduken som han hade bundit om sig (ordagrant: med vilken han var omgjordad).

[Efter en dag på dammiga vägar var det nödvändigt att tvätta fötterna och ofta hade husets värd en slav som utförde denna uppgift. Vägarna i Jerusalem var dock stenbelagda och jämförelsevis rena. Pluralformen på kläder i vers 4 visar att Jesus antagligen tog av sig alla yttre plagg och bara hade en tunika på sig, dvs. de kläder en slav bar.]

6 Så kommer han [fram] till Simon Petrus, som säger till honom: ”Herre, tvättar du mina fötter?”

7 Jesus svarade och sa till honom: ”Vad jag gör förstår (ser, vet) du inte [har du inte en klar förståelse av] nu, men du kommer att förstå (veta) [få personlig kunskap] efter [allt] detta [i och med dessa händelser].”

8 Petrus säger [då] till honom: ”Aldrig någonsin, inte ska du tvätta mina fötter!” Jesus svarade honom: ”Om jag inte skulle tvätta dig har du ingen del i (med) mig.”

9 Petrus säger [då] till honom: ”Herre, [tvätta] inte bara mina fötter, utan också händerna och huvudet.”

10 Jesus säger [då] till honom: ”Den som har badat [rengjort hela kroppen] behöver bara tvätta fötterna, hans kropp är [ju] helt och hållet ren (ordagrant: förutom att tvätta fötterna har han inget behov, utan är helt ren). Och ni [mina lärjungar] är rena, men inte alla.” 11 För han visste vem som skulle förråda (ordagrant: han hade sett den som utlämnar) honom, på grund av detta sa han: ”Ni är inte alla rena”.

12 När han nu hade tvättat deras fötter och tagit (tagit emot) sina kläder [se vers 4] och lagt sig till bords igen [återtagit sin halvliggande position till bords], sa han till dem: ”Inser ni (förstår ni utifrån denna personliga upplevelse) vad jag har gjort med (för) er? 13 Ni kallar mig Läraren [Rabbinen, se Joh 1:38] och Herren, och det med rätta (det ni säger är rätt), för det är jag. 14 Om nu jag – Herren och Läraren – har tvättat era fötter, är också ni skyldiga att tvätta varandras fötter. 15 Jag gav er ett exempel [jag uppvisar något som ska imiteras], för att ni ska (skulle) göra precis som jag gjorde med er. 16 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Slaven (den livegne, tjänaren) är inte större (förmer) än sin herre, inte heller är budbäraren större än den som har sänt honom [Matt 10:24]. 17 Om ni vet (har varit medvetna om; har sett) [allt] detta – saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är ni om ni också gör det [skulle praktisera dessa saker].”

Jesus berättar att han ska bli förrådd

(Matt 26:20-25; Mark 14:17-21; Luk 22:21-23)

18 ”Jag talar inte om er alla, jag vet vilka jag har utvalt, men [någon ska förråda och utlämna mig] för att Skriften ska fullbordas:

Den som äter brödet med mig

har lyft sin häl mot mig (har vänt sig mot mig, ska förråda mig). [Ps 41:10]

19 Jag berättar detta nu, innan det händer, för att när det sker ska ni kunna tro (lita) på att jag är [den jag säger mig vara, ’Jag Är’]. 20 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Den som tar emot (tar till sig, välkomnar) den som jag sänder, tar emot mig, och den som tar emot mig, tar emot honom [Fadern] som har sänt mig.”

21 När Jesus sagt detta upprördes (våndades) han i sin Ande och vittnade: ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: En av er ska utlämna (förråda) mig.”

22 Lärjungarna tittade på varandra, helt förvånade (förbryllade) undrade de vem det var. 23 En av hans lärjungar, den som Jesus älskade, låg till bords bredvid Jesus. [Antagligen syftar det på Johannes, författaren av detta evangelium. Han var troligen i tonåren och den yngste av lärjungarna. Placeringen tyder på att Jesus tog hand om honom på ett speciellt sätt.] 24 Så Simon Petrus gav ett tecken (gestikulerade, nickade) till honom att han skulle fråga Jesus vem det var han talade om. 25 Han [Johannes] lutade sig då mot Jesu bröstkorg och frågade honom: ”Herre, vem är det?”

26 Jesus svarade: ”Det är han som får brödstycket som jag doppar [i såsskålen].” Så han doppade brödstycket och gav det åt Judas, Simon Iskariots son. 27 När Judas hade tagit emot brödstycket, kom Satan (motståndaren) in i honom.

Jesus sa till honom: ”Vad du tänker göra, gör det snabbt.”

28 Ingen av dem vid bordet förstod varför han hade sagt detta till honom. 29 Eftersom Judas hade hand om kassan [lådan med pengarna för Jesus och de tolv lärjungarna] trodde några att Jesus sagt till honom: ”köp vad vi behöver till högtiden”, eller att han skulle ge något till de fattiga.

30 När Judas hade tagit emot brödet gick han genast ut. Det var natt.

Ett nytt bud – älska varandra

31 När nu Judas gått ut sa Jesus: ”Nu är Människosonen förhärligad (fått Guds majestät, ära, glans, makt), och Gud har blivit förhärligad i honom. 32 Om Gud är förhärligad i honom, ska Gud också förhärliga honom i sig själv, och han ska förhärliga honom på en gång. [När Jesus uppstår ska han genast få sitta på Faderns högra sida.] 33 Kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron – gr. teknion (diminutiv form av teknon), se 1 Joh 2:1], bara en kort stund till är jag med er. Ni kommer att leta efter mig, men det jag sa till de judiska ledarna säger jag nu till er: Dit jag går kan ni inte komma.

34 Ett nytt bud (ett annat slags bud) ger jag er: att ni [alltid aktivt] ska (skulle) älska varandra [osjälviskt och utgivande] – precis som jag [aktivt] har älskat (älskade) er, för att också ni ska (så att även ni skulle) älska varandra. [Joh 15:12, 17; 1 Joh 3:11; 4:21] 35 Genom detta ska alla förstå [av egen personlig erfarenhet veta] att ni är mina lärjungar, om ni har kärlek till varandra (skulle ha inbördes kärlek).”

[I 3 Mos 19:18 finns grunden för detta bud: ”älska din nästa som dig själv”. Det nya här är ”precis som jag älskade er” (se vers 34) istället för ”som dig själv”. Mänskligt sett är detta omöjligt, men Jesus ger en ny ande i det förnyade förbundet, se Hes 36:26; 37:14; Jer 31:32-33. Se även Rom 12:9-10; Ef 5:1-2; 1 Thess 4:9; Heb 13:1; 1 Pet 1:22.]

Jesus förutsäger Petrus förnekelse

36 Simon Petrus frågade honom: ”Herre, vart går du?”

Jesus svarade: ”Dit jag går kan du inte följa mig nu, men du ska följa mig senare.” [Jesus förutsäger att Petrus också ska dö martyrdöden.]

37 Petrus sa till honom: ”Herre, varför kan jag inte följa dig nu? Jag vill lägga ner (kommer att ge) mitt liv för dig.”

38 Jesus svarade: ”Vill du [verkligen] ge ditt liv för mig? Med all säkerhet (amen, amen) säger jag dig: Innan tuppen gal ska du ha förnekat (frånsagt dig allt samband med) mig tre gånger.”

[Petrus, som annars är den som brukar vara först att prata och ställa frågor, blir nu helt tyst. Under resten av måltiden ställer Tomas, Filippus och Jakob frågor som Jesus svarar på.]

14

Var inte oroliga

[Jesus har just berättat att Petrus kommer att förneka honom och lärjungarna blir oroliga för vad som kommer att hända. Jesus tar till orda på nytt och säger:]

1 ”Låt inte ert hjärta oroas (förfäras). [Hjärta i singular poängterar vars och ens hjärta individuellt, men pekar också på de elvas enhet. Jesus manar dem att inte låta sig skrämmas av situationen.] Tro (lita, förtrösta) på Gud, tro (lita, förtrösta) också på mig. [Kan också översättas: ’Ni tror på Gud, tro också på mig.’] 2 I min Faders hus [himmelska boning, se Upp 21-22] finns många rum (boningar). [Det grekiska ordet för rum mone används bara två gånger i NT, här och i Joh 14:23 och har innebörden ’boning’ och permanent boplats.] Om det inte vore så, skulle jag ha sagt det till er, för jag går bort för att bereda (iordningställa) en plats åt er. 3 Om jag nu går bort [vilket jag gör] och bereder en plats åt er, så kommer jag tillbaka (igen) och ska ta er till mig (ta emot er till mig själv), så att ni också ska (kan) vara där jag är. 4 Och dit (till den plats) jag går – ni känner (har sett) vägen [dit].”

[Genom att använda pronomenen mig, min och jag upprepade gånger i vers 1-4, betonar Jesus den nära personliga relationen mellan sig själv och lärjungarna – de tillhör honom. Jesus kommer tillbaka för att vara tillsammans med dem, även om han går bort för en tid. Här kan det finnas en avsiktlig dubbeltydighet där Jesus talar om flera saker. En troende kan se fram emot en evighet tillsammans med Jesus, se Fil 1:23; 1 Thess 4:13-18, och Jesus kommer en dag tillbaka till jorden, se Upp 1:7; 22:20.

Lärjungarna, som Jesus speciellt riktar sig till här, får se Jesus redan på uppståndelsedagens kväll. Han visar sig även vid flera tillfällen fram till sin himmelsfärd, se Joh 20:19-22, 26; 21:1; 1 Kor 15:5-7. Svaret Petrus får på frågan om vart Jesus går, i Joh 13:36, och att Jesus säger att de snart ska få se honom, se Joh 14:19, pekar på att det är uppståndelsen Jesus talar om. I detta kapitel nämns också om den helige Ande som ska ta sin boning i den troendes hjärta, se Joh 14:16, 20, 23. Samma dag som Jesus uppstått säger Jesus till lärjungarna: ”Ta emot den helige Ande”, se Joh 20:22. På pingstdagen, 50 dagar senare, blir den helige Ande utgjuten över alla de troende, se Apg 2.]

Tomas frågar om vägen

5 Tomas frågar (säger till) honom [och upprepar Petrus fråga, se Joh 13:36]: ”Herre, vi vet inte (har inte sett) vart du går, så hur kan vi [då] känna (ha känt; förstått, sett) vägen?”

6 Jesus svarar honom: ”Jag är vägen och sanningen [verkligheten själv] och livet [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet]. Ingen kommer till Fadern utom genom mig. [Den grekiska prepositionen pros, som översatts ”till”, indikerar en rörelseriktning mot ett mål under ömsesidig samverkan.] 7 Om ni hade känt (haft en kunskap baserad på nära personlig erfarenhet av) mig hade ni också känt (sett; haft en inre förståelse av) min Fader. Från och med nu känner ni (har ni en kunskap baserad på nära personlig erfarenhet av) honom och har sett honom (urskilt honom tydligt).”

[Jesus är ”vägen” till Gud. Här finns även koppling till ett av de hebreiska orden för väg derech. Första gången det används är i 1 Mos 3:24 där Gud ”stänger” vägen till livets träd. Jesus är den som öppnar upp vägen tillbaka till Gud. De första kristna kallades också ”vägen”, se Apg 9:2.]

Filippus önskar att få se Fadern

8 Filippus sa: ”Herre, låt oss få se Fadern, sedan är vi nöjda (det är allt vi begär).”

9 Jesus svarade honom: ”Jag har varit så länge hos er och du har inte lärt känna mig (haft en personlig erfarenhet av mig), Filippus? Den som har sett (iakttagit, beaktat) mig har sett Fadern. Hur kan du då säga: Visa oss Fadern? 10 Tror du inte att jag är i Fadern och att Fadern är i mig? De ord [gr. rhema – plural; specifika ord levandegjorda av den helige Ande] jag talar till er talar jag inte av mig själv (på eget initiativ), det är Fadern som bor i mig som utför sina gärningar [mäktiga mirakler].

11 Tro mig när jag säger att jag är i Fadern och Fadern i mig, men om ni inte tror på mig, tro på grund av gärningarna [miraklerna]. 12 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er: Den som tror på (litar på, lutar sig emot) mig, han ska själv göra de gärningar [mäktiga mirakler] som jag gör, och ännu större (fler, starkare) än dessa, eftersom jag går till Fadern. 13 Vad ni än frågar om (skulle be och begära) i mitt namn, det ska jag (kommer jag att) göra, så att Fadern blir förhärligad (må bli prisad, ärad) i Sonen. 14 Om ni frågar mig om (skulle be mig om) något i mitt namn, så ska jag (kommer jag att) göra det.

15 Om ni älskar mig [osjälviskt utgivande], så kommer ni att hålla mina bud. 16 Jag ska be (fråga; innerligt och ivrigt begära) [utifrån positionen till] Fadern och han ska ge er en annan (likadan) Hjälpare (Advokat, Rådgivare – gr. parakletos), så att han [kan syfta både på Fadern och Anden] kan vara med er för alltid (i tidsåldern) – 17 sanningens Ande, som världen inte kan ta emot (välkomna), eftersom den [världen] varken ser eller känner (har en kunskap baserad på personlig erfarenhet av) honom [Hjälparen]. Men ni känner (har en nära personlig erfarenhet av) honom, eftersom han förblir med (bredvid) er och ska vara i er.

18 Jag ska inte lämna er faderlösa (oskyddade, utan undervisning, hjälplösa), jag ska komma till er. 19 Ännu en liten tid [syftar troligtvis på de återstående timmarna fram till döden på korset], och världen ser mig inte mer [därefter], men ni ska se (förstå och uppfatta) mig. [Redan samma dag som Jesus uppstår kommer han att visa sig för lärjungarna, se Joh 20:19.] Eftersom jag lever ska ni också leva. [1 Kor 15:20-21] 20 På den dagen [troligtvis uppståndelsen, se Joh 20:21-22] ska ni förstå (ha en kunskap baserad på en personlig erfarenhet) att jag är i min Fader, och ni är i mig och jag är i er.

21 Den som har mina budord och håller dem [den som bär dem i sitt hjärta och därför ser till att följa dem], han är den som [verkligen] älskar mig [osjälviskt och utgivande]. Och den som älskar mig ska (kommer att) bli älskad av min Fader, och jag ska älska honom och visa mig själv [personligen uppenbara mig] för honom.”

[De två verben gr. echon (har, äger; håller fast vid; bär på) och teron (håller, bevarar, beaktar; vaktar, vakar över), visar att det inte handlar om att bara kunna recitera budord, utan förstärker att det handlar om lydnad och ett helöverlåtet liv efter Guds vilja, se även vers 15.]

Judas undrar hur de men inte världen ska se Jesus

[Jesu svar till Filippus att världen inte skulle se honom, men att de skulle göra det, se Joh 14:19, förbryllade lärjungarna. Nu kommer den fjärde frågan sedan Petrus började diskussionen i Joh 13:36. Hela detta kapitel visar hur det rådde en öppen gemenskap kring Jesus där lärjungarna inte var rädda att ställa frågor.]

22 Judas, inte Iskariot [som lämnat dem (Joh 13:30), utan troligtvis Judas Taddeus, se Matt 10:3], sa till honom: ”Herre, vad har hänt som gör att du ska visa (uppenbara) dig för oss men inte för världen?”

23 Jesus svarade honom: ”Om någon älskar mig så håller han mitt ord (min undervisning) och min Fader ska älska honom, och vi ska komma till honom och bo (ta vår boning, låta vårt hem bli) i honom. 24 Den som inte älskar mig håller inte mina ord. Ordet ni hör är inte mitt, det kommer från min Fader som har sänt mig. 25 Detta har jag sagt er medan jag fortfarande är kvar hos er. 26 Men Hjälparen (Advokaten, Rådgivaren), den helige Ande – som Fadern ska sända i mitt namn – han ska lära er allt, och han ska påminna er om allt jag har sagt er.

[Det grekiska ordet för ”allt”, pas, används två gånger i sin pluralform i denna vers, panta, och fokuserar på alla detaljer och aspekter både i undervisningen och i det vi behöver påminnas om. Den helige Ande är kallad att i uppmuntran, förmaning och tröst bistå Guds barn. Han finns vid vår sida här på jorden och för vår talan – han ber och vädjar för oss efter Faderns vilja, se Rom 8:26-27. Johannes förklarar att Jesus nu samtidigt utför denna tjänst i himlen för oss inför Fadern, se 1 Joh 2:1.]

27 Frid (ro, stillhet, vila – fullständig harmoni) lämnar (sänder, överlåter) jag åt er. Min frid ger jag er. Jag ger er inte så [sådan frid] som världen ger. [Jesus talade arameiska med sina lärjungar. Det arameiska och hebreiska ordet för frid, shalom, är rikt på innebörd, såsom harmoni, hälsa, fullhet, trygghet och välgång. Det är en önskan om frid som judar fortfarande använder som hälsnings- och avskedsord. Världen kan inte erbjuda denna frid; Guds frid tar bort all rädsla och fruktan för döden och framtiden.] Låt inte ert hjärta oroas (uppröras, ängslas) eller förfäras (tappa modet, skygga tillbaka) [2 Tim 1:7]. 28 Ni har hört att jag sa till er: ’Jag går bort, men jag kommer tillbaka till er.’ Om ni [verkligen] älskade mig skulle ni redan glatt er över att jag går till Fadern, för Fadern är större än jag.

29 Nu har jag sagt detta till er innan det sker, för att ni ska tro (lita, luta er mot mig), när det sker. 30 Jag kan inte prata med er så länge till, för denna världens furste är på väg. I mig finns inget som tillhör honom (han har ingen makt över mig), 31 men för att världen ska förstå (personligen erfara) att jag osjälviskt utgivande älskar Fadern, kommer jag att göra det min Far i himlen har befallt mig. Låt oss stå upp och gå härifrån.”

15

Förbli i mig så bär ni frukt

[Måltiden har just avslutats (Joh 14:31). Jesus och lärjungarna är på väg från det övre rummet inne i Jerusalem till Kidrondalen och Getsemane som ligger strax utanför (Joh 18:1). I följande tre kapitel tar Johannes med ytterligare detaljer från samtalet denna kväll; dessa knyter troligtvis an till platser de passerar längs med vägen. När Jesus lite senare ber för lärjungarna lyfter han sin blick mot himlen, vilket också antyder att de är utomhus (Joh 17:1).

Över porten till templet fanns en utsmyckning i guld som avbildade en vinranka med flera stora druvklasar. Den judiske historieskrivaren Josefus beskriver detta i sina skrifter. Vinstocken var också en symbol på Israels folk och då speciellt deras särställning som Guds egendomsfolk (Ps 80:9; Jes 5:7; Matt 21:33-41). Vanligtvis stängdes portarna till tempelområdet på kvällen, men just på påsknatten var tempelområdet öppet eftersom det fanns så många pilgrimer i staden. Det är alltså möjligt att Jesus och lärjungarna tog den rakaste vägen till Getsemane över tempelområdet. I så fall utspelar sig följande tre kapitel där. Påsken (som de andra stora högtiderna) infaller alltid i mitten av den judiska månaden (den 14:e och 15:e dagen, se 3 Mos 23:5, 6, 34). Eftersom månaderna börjar vid nymåne är det alltid fullmåne under högtiderna (en praktisk detalj som underlättar att röra sig utomhus). Vid klart väder (vilket det oftast är vid den här tiden) glimrar de förgyllda vinrankorna ovanför porten i månljusets sken. Jesus säger att han är den äkta vinstocken, till skillnad från de konstgjorda vinrankorna. Även den prästerliga välsignelsen i kapitel 17 kan Jesus ha uttalat på just den platsen där folket tog emot översteprästens välsignelse.]

1 ”Jag är den sanna (äkta, genuina) vinstocken [stammen med dess sav]

och min Fader är vinodlaren (vingårdsarbetaren, jordbrukaren).

2 Varje gren i mig som inte bär frukt,

tar han bort (lyfter han upp – gr. airo)

och varje gren som [kontinuerligt] bär frukt

rensar (tuktar, ansar) han,

så att den kan bära mer (bättre, rikare) frukt.

[Det grekiska ordet airo kan betyda att ta bort, ta upp, resa upp eller lyfta upp. I Joh 20:1 används det om stenen som var borttagen, medan det i Joh 5:8 översätts att lyfta upp om den lames bädd. Det är sammanhanget som avgör. Här kan det antingen betyda att grenen som inte bär frukt tas bort, eller att den lyfts upp från marken och stöttas så att den får en ny chans att bära frukt.]

3 Ni [de elva lärjungarna] är redan ansade (beskurna, fostrade, renade) genom det ord (gr. logos) som jag har talat till er [den undervisning som jag gett er]. 4 Förbli (var kvar) [lev] i mig, så förblir jag [också] i er. Liksom grenen inte kan bära frukt av sig själv om den inte förblir (skulle vara kvar) i vinstocken, så kan inte heller ni [bära frukt] om ni inte förblir [skulle vara kvar och kontinuerligt leva] i mig.

5 Jag är vinstocken [se vers 1], ni är grenarna.

Den som förblir (är kvar) [ständigt lever] i mig – och den som jag [också] förblir i – bär rikligt med frukt, för utan (vid sidan av; separerade från) mig kan ni inte göra någonting.

6 Om någon inte förblir (skulle vara kvar) [kontinuerligt vill leva] i mig kastas han bort (ut) som en [avbruten] gren och förtorkar, och de samlar ihop dem och kastar dem [sådana grenar samlar man ihop och kastar] i (in i) elden, och den [just denna individuella gren – liksom de övriga förvissnade grenarna] bränns upp.

7 Om ni förblir (skulle vara kvar) [vill leva] i mig, och mina ord (gr. rhemata) förblir (skulle vara kvar) i er, så fråga om (be om; begär, önska) vad ni vill, så ska det ske er [och ni ska få det]. [När Jesus talar om ”mina ord” används rhema i plural till skillnad mot vers 3 där det står logos i singular.] 8 Min Fader förhärligas (blir upphöjd, prisad) när ni bär rikligt med frukt och [på det sättet visar att ni] blir mina lärjungar.

9 Precis som Fadern älskade mig, så älskade jag också er [osjälviskt utgivande]. Förbli (var kvar) [lev] i min kärlek! 10 Om ni håller mina bud [vill följa mina instruktioner] så kommer ni att förbli (vara kvar) [leva] i min kärlek, på samma sätt som jag har hållit min Faders bud och förblir (är kvar) [alltid lever] i hans kärlek [gr. agape – som är en osjälvisk, utgivande och rättfärdig kärlek]. 11 Detta [allt detta] har jag talat till (sagt) er för att min glädje ska vara i er och [för att] er glädje ska bli fullkomlig (överflödande).

[Jesus undervisade ofta väldigt praktiskt och använde för lärjungarna välkända bilder. Jesus är vinstocken, Fadern är trädgårdsmästaren och hans lärjungar är grenarna. De som samlar ihop grenarna och kastar dem i elden är troligtvis änglar, se Matt 13:41-43, 49-50. Jesus är den som står mellan Fadern och grenarna, det är i honom livet flödar. Målet är att bära frukt, se vers 2, 4, 5, 8, 16. Johannes använder samma ord för frukt som han tidigare använt för gröda i Joh 4:36. Att bära frukt handlar om människors eviga frälsning.]

Älska varandra

[Vers 12-17 bildar ett kiastiskt mönster. Det ramas in av uppmaningen att ”älska varandra”, se vers 12b-13 och 17b. I vers 14 och 17a används ordet ”befaller”. I vers 15 och 16b är temat relationen med Fadern och centralt finns vers 16.]

12 Detta är mitt bud: Att ni [alltid aktivt] ska (skulle) älska varandra [osjälviskt och utgivande],

precis som jag [aktivt] har älskat (älskade) er. [Joh 13:34]

13 Ingen har större kärlek än denna [detta exempel på utgivande kärlek]: att man lägger ner (att någon skulle ge/offra) sitt liv för sina vänner. [Jes 53:10; Joh 10:11; Rom 5:7-8]

14 Ni är mina vänner om ni gör vad jag befaller er (följer mina instruktioner).

15 Jag kallar er inte längre tjänare (slavar),

för en tjänare vet inte (har ingen klar förståelse av) vad hans herre gör.

Jag kallar er vänner,

för allt vad jag hört från Fadern har jag uppenbarat (gjort synligt, klargjort) för er.

16 Ni har inte utvalt mig,

utan jag har utvalt er.

Jag har satt er till [planterat er för] att gå ut [i världen]

och ständigt bära frukt, och er frukt ska bestå [människor som blir frälsta och själva blir Jesu lärjungar],

då [resultatet av att ni är utvalda och lever i min vilja, är grenar i vinstocken, se vers 7]

ska Fadern ge er vad ni än ber om i mitt namn.

17 Detta är vad jag befaller (förmanar) er,

att ni [alltid aktivt] ska (skulle) älska varandra [osjälviskt och utgivande].” [Joh 13:34]

Världens inställning

18 ”Om världen [med sitt ordnade samhällssystem, där föränderlig etik och moral råder] hatar er, så ska ni veta (ha en kunskap baserad på personlig erfarenhet) att den redan har hatat mig [och fortfarande hatar mig] innan den hatade er. 19 Om ni tillhörde världen, så skulle världen känna vänskap med er som med sina egna. Men nu tillhör ni inte världen, utan jag har utvalt er och kallat er ut ur världen. Därför hatar världen er. 20 Kom ihåg vad jag sa till er, en slav (tjänare) är inte större (förmer; har inte högre position) än sin herre.

Om de har förföljt (jagat) mig,

kommer de att förfölja er också.

Om de bevarat (hållit fast vid) mitt ord,

kommer de också bevara ert ord.

21 Men de ska göra allt detta mot er [förfölja och jaga er] för mitt namns skull, för de känner inte (ser inte med sina hjärtans ögon, har ingen klar förståelse av) honom som har sänt mig.

22 Om jag inte kommit och talat till dem skulle de inte vara skyldiga till synd, men nu har de ingen ursäkt för sin synd [synd betyder ordagrant ’att missa målet’].

23 Den som hatar mig, han hatar också min Fader.

24 Om jag inte hade gjort de gärningar som ingen annan någonsin gjort, så skulle de inte vara skyldiga till synd. Men nu har de sett (erfarit) dem, och [trots att de med egna ögon sett alla dessa under och tecken har de] hatat både mig och min Fader. 25 Detta hände för att det ord som står skrivet i deras lära [gr. nomos syftar ofta på den första delen i GT (Torah), men här är det helheten och specifikt den tredje delen Skrifterna där Psaltaren ingår] skulle uppfyllas:

De hatade mig utan orsak [citat från Ps 35:19; 69:5].”

Löftet om den helige Ande

26 ”Men när Hjälparen (Advokaten, Rådgivaren) kommer (ska komma), som jag ska sända er från Fadern – sanningens Ande som utgår från (vid sidan av) min Fader – ska han [alltid] vittna om (ge ett gott vittnesbörd kring det som rör) mig. 27 Men ni vittnar [ju] också, eftersom ni är med mig från början.

16

1 Detta har jag sagt till er [att världen kommer att hata er men också löftet om den helige Ande, se Joh 15:18-27] för att ni inte ska bli sårade (känna er förolämpade, förvånade över det som kommer att hända, bli stötta och tappa tron). 2 De kommer att utesluta er (förvisa er) från synagogorna, ja, den tiden kommer när den som dödar er tror att han tjänar Gud (gör Gud en tjänst, utför Guds uppdrag). 3 De kommer att göra detta mot er därför att de inte har lärt känna (inte har en personlig relation med) Fadern eller mig. 4 Men jag har sagt detta nu, så att när tiden kommer då detta sker, ska ni minnas att jag sa det till er. Jag sa det inte till er från början, eftersom jag var hos er.”

Sanningens Ande

5 ”Nu går jag hem till honom som har sänt mig,

och ingen av er frågar mig vart jag går.

6 I stället, eftersom jag sagt detta,

fylls ert hjärta med sorg (känner ni smärta och är nedstämda).

7 Men jag säger er sanningen:

Det är bättre för er att jag går bort,

för om jag inte går bort kan inte Hjälparen (den pålitlige vännen, Rådgivaren, Advokaten) komma till er.

Om jag går bort ska jag sända honom till er.

8 När han kommer ska han överbevisa världen (människosläktet) om synd, rättfärdighet och dom. [Ordet ’överbevisa’ är att föra fram allt i ljuset, som i en rättegång när helt uppenbara bevis läggs fram. Detta är en av den helige Andes uppgifter.]

9 Om synd(att missa målet), för de tror inte på (litar inte, lutar sig inte emot) mig.

[All synd har sitt ursprung i otro, så den största synden är att ta avstånd från Jesus. Att inte ta emot syndernas förlåtelse är att missa målet som är gemenskap med Gud.]

10 Om rättfärdighet, för jag går till Fadern, och ni ser mig inte längre (med era fysiska ögon).

[Fadern tog emot Jesus som var helt utan synd. Att tro på Jesus är enda sättet för en människa att bli rättfärdig.]

11 Om dom, eftersom denna världens herraväldes furste [Satan] har blivit dömd (är nu under domen).

[Alla människor kommer en dag att stå inför Gud. Satan, som också kallas åklagaren, är redan dömd. Han har inte längre någon makt och kan inte längre fördöma dem som är i Jesus.]

12 Jag har fortfarande mycket att säga er,

men ni kan inte förstå (greppa, bära, acceptera) det nu.

13 Men när han kommer, sanningens Ande,

ska han leda (lära, visa) er fram till hela sanningen (all sanning).

För han ska inte tala av sig själv (sitt eget budskap),

utan bara vad han hör [från Fadern], och berätta för er vad som ska hända i framtiden.

14 Han ska ära (förhärliga) mig, eftersom han ska ta emot (ta från, dra) från det som är mitt

och förmedla (förklara, förkunna) det till er.

15 Allt som Fadern har är mitt. Därför sa jag att Anden ska ta det som är mitt

och förmedla (förklara, förkunna) det till er.”

En kort tid

[Jesus fortsätter att tala och nämner ”en kort tid”. Lärjungarna frågar vad han menar. Mest naturligt är att uttalandet syftar på tiden mellan Jesu död och uppståndelse. Jesus skulle snart dö, men också snart uppstå. Samtidigt finns det även en djupare innebörd som gäller väntetiden fram till hans återkomst. För en enskild kristen ger orden också hopp under tider av betryck att sorg ska vändas i glädje.]

16 ”Snart (en kort tid) ser ni mig inte längre,

och sedan ska ni snart se mig (blir jag synlig, uppenbarad) igen [för jag går till Fadern].”

17 Då sa några av hans lärjungar till varandra:

”Vad är det han säger till oss:

’Snart ser ni mig inte längre, och sedan ska ni snart se mig (blir jag synlig, uppenbarad) igen’,

och när han säger:

’Jag går till Fadern?’

18 Vad menar han med:

’snart (en kort tid)’?

Vi förstår inte vad han talar om.”

19 Jesus visste att de ville fråga honom så han sa till dem: ”Ni frågar varandra om det jag sa:

’Snart (en kort tid) ser ni mig inte längre,

och sedan ska ni snart se mig (blir jag synlig, uppenbarad) igen.’

Från sorg till glädje

20 Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er:

Ni ska gråta och sörja (gråta som ett barn och ljudligt visa sorg),

men världen ska glädja sig.

Ni kommer att känna smärta (tyngd, bedrövelse),

men er sorg ska vändas i glädje.

21 När en kvinna ska föda (frambringa – gr. tikto) känner hon smärta för hennes tid har kommit,

men när hon har fött (gr. gennao) sitt barn kommer hon inte längre ihåg sitt lidande

i glädjen över att en människa har fötts till världen.

22 Nu har ni smärta (tyngd, bedrövelse),

men jag ska se er igen och då ska ni glädja er i ert hjärta,

och ingen ska ta er glädje ifrån er [Jes 66:14].

23 När den dagen kommer [efter uppståndelsen, när Anden blir utgjuten, se Joh 14:16-20], ska ni inte [behöver ni inte] fråga mig om någonting.

[Huvudbetydelsen är att ställa en fråga, så används ordet i vers 19, men det kan också innebära att be om något i bön. När Jesus inte längre är hos lärjungarna kroppsligen behöver de inte fråga eller be honom om något, den helige Ande ska leda dem in i hela sanningen, se vers 13, och Jesus är medlaren mellan Gud Fadern och människan och den som ber för oss, se Rom 8:34.]

Med all säkerhet (amen, amen) säger jag er:

Vad ni än begär (ber, frågar) Fadern om i mitt namn, det ska han ge er.

24 Hittills har ni inte begärt något i mitt namn.

Begär (fortsätt att be och fråga gång på gång) och ni ska få,

så att er glädje blir fullkomlig (kontinuerligt fylld till brädden, överflödande, ni blir kvar i glädje).

Från tvivel till tro

25 Jag har använt liknelser (illustrationer, bilder) för att tala dessa saker. [Den senaste var vinstocken och grenarna i Joh 15.] Men nu kommer en tid då jag inte ska tala till er i liknelser utan tydligt (öppet, rakt på sak) berätta (förkunna – gr. apaggello) för er om Fadern. 26 När den dagen kommer [efter uppståndelsen] ska ni be (begära) i mitt namn, och jag säger inte att jag ska be till Fadern för er [det behövs inte], 27 för Fadern själv håller av (har ett starkt vänskapsband med) er eftersom ni har hållit av mig och trodde (litade) på att jag kom från Gud. 28 Jag har utgått från Fadern och kommit till världen. Nu lämnar jag världen och går till Fadern.”

Seger över världen

29 Hans lärjungar sa till honom: ”Äntligen, nu talar du rakt på sak (öppet) och inte med hjälp av liknelser. 30 Nu vet vi att du vet allt och behöver inte höra någon som ställer frågor till dig. Därför tror vi att du har utgått från Gud.”

31 Jesus svarade dem: ”Ja, nu tror ni [men det kommer inte att dröja länge innan tron vacklar igen]. 32 Se, den stunden kommer, ja den är redan inne, när ni kommer att bli kringspridda (fly i skräck), var och en till sitt eget [hem] och lämna mig ensam. Men jag är inte ensam, eftersom Fadern är med mig. 33 Detta [allt detta] har jag sagt (talat till) er för att ni ska (så att ni kan) ha frid (fullständig harmoni) i mig. I världen får ni lida (ordagrant: har ni betryck), men var vid gott mod, jag har övervunnit (segrat över) världen.” [Joh 14:27]

17

Jesus ber att Fadern ska förhärliga honom

[Jesus är i Jerusalem, de har stannat till på vägen mot Getsemane där han strax kommer att tillfångatas, se Joh 18:1. Han brister ut i bön för sitt eget uppdrag, lärjungarna och alla troende. Det finns likheter med den prästerliga välsignelsen, se 4 Mos 6:22-27:

• Välsignar och bevarar, se vers 1, 11, 15.

• Låter sitt ansikte lysa och är nådefull, se vers 17, 21.

• Vänder sitt ansikte och ger frid, se vers 24, 26.]

1 När Jesus hade sagt detta, lyfte han upp sina ögon mot himlen och sa [bedjande]:

”Fader, stunden har kommit (tiden är inne). Förhärliga (ära, upphöj) din Son, så att din Son kan förhärliga (ära, upphöja) dig. 2 Du har gett honom auktoritet (makt) över hela mänskligheten (allt kött), [förhärliga nu Sonen] så att han kan ge evigt liv till alla som du har gett honom.

3 Detta är det eviga livet:

att känna (ha en personlig relation med) dig,

den ende sanne (verkliga) Guden,

och honom som du har sänt, Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

4 Jag förhärligade (upphöjde, ärade) dig på jorden, genom att slutföra det uppdrag (arbete, verk) som du gav till mig. 5 Och nu, Fader, förhärliga mig intill (bredvid) dig med den härlighet jag ständigt hade hos dig innan universum (världen) fanns till.

[Jesus ber för sina lärjungar:]

6 Jag har uppenbarat (manifesterat) ditt namn (din karaktär, dig själv) för de människor du har gett mig. De var dina och du gav dem till mig och de har hållit (lytt) ditt ord. 7 Nu har de förstått (fått en kunskap baserad på personlig erfarenhet) att allt du gett mig kommer från dig, 8 eftersom jag gett dem de ord du gav mig. [Gr. rhema – specifika ord levandegjorda av den helige Ande.] De har tagit emot orden och i sanning förstått att jag kommit från dig, och de har trott att du har sänt mig.

9 Jag ber för dem, jag ber inte för världen, utan för dem som du [min Far] har gett mig, för de tillhör dig. 10 Allting jag har är ditt, och allt du har är mitt, och jag har blivit förhärligad i (genom) dem. 11 Jag är nu inte längre kvar i världen, men de är fortfarande i världen. När jag kommer till dig, helige Fader, skydda (bevara) dem i ditt namn, dem som du har gett till mig, så att de kan vara ett, på samma sätt som vi är ett. 12 Medan jag var tillsammans med dem i världen bevarade (skyddade) jag dem i ditt namn [i kunskap och tillbedjan till dig]. De som du gett till mig bevarade (skyddade) jag, och ingen av dem gick förlorad utom fördärvets man [Judas Iskariot], för att Skriften skulle gå i uppfyllelse [Ps 109:8].

13 Nu kommer jag till dig. Men jag säger dessa saker [ber den här bönen] medan jag ännu är i världen, för att de ska ha min fullkomliga (ett tillstånd av ständigt överflödande) glädje i sig. 14 Jag har gett dem ditt ord och världen har hatat dem, eftersom de inte är av världen, på samma sätt som inte heller jag är av världen. 15 Jag ber inte att du ska ta dem ur (lyfta upp dem från) världen, utan att du väljer att skydda (bevara) dem från den onde [djävulen och ondska]. 16 De är inte av världen, på samma sätt som inte heller jag är av världen. 17 Avskilj dem (rena, helga, gör dem heliga) genom din sanning; ditt ord är sanning. 18 På samma sätt som du har sänt mig (på ett uppdrag) till världen, så har jag också sänt dem (på ett uppdrag) till världen. 19 För deras skull avskiljer (renar, helgar) jag mig, så att de kan välja att bli avskilda (renade, helgade) i sanning.

[Jesus ber för alla som tror på honom:]

20 Men jag ber inte bara för dem, utan för alla som kommer att tro på mig genom deras ord (undervisning), 21 att de alla väljer att bli ett, på samma sätt som du, Fader, är i mig och jag i dig. Jag ber att de också väljer att vara ett i oss, för att världen ska kunna välja att tro (lita på) att du har sänt mig. 22 Och den härlighet (ära) som du har gett mig, den har jag gett till dem, så att de ska vara ett precis som vi är ett: 23 Jag i dem och du i mig,

för att de ska bli ett och välja att bli fullkomligt förenade,

så att världen kan välja att förstå (få en kunskap baserad på personlig erfarenhet) att du har sänt mig, och att du älskat dem,

på samma osjälviska, utgivande sätt som du har älskat mig.

24 Fader, jag vill att de som du gett mig också ska vara där jag är, så att de kan välja att se min härlighet (ära, glans) som du har gett mig, för du har älskat mig [osjälviskt och utgivande] innan världens nedkastande [gr. pro kosmos katabole – dvs. före syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades]. 25 Rättfärdige Fader, även om världen inte har lärt känna dig (fått en kunskap baserad på personlig erfarenhet av dig), känner jag dig, och de [alla de som tror] har förstått att du har sänt mig (på ett uppdrag). 26 Jag har förklarat (uppenbarat) ditt namn (din karaktär, dig själv) för dem, och kommer att fortsätta att göra dig känd, så att de kan välja att ha den kärlek som du älskat mig med inom sig och jag själv kan vara i dem.”

18

Jesus blir förrådd och grips

(Matt 26:47-56; Mark 14:43-50; Luk 22:47-53)

1 När Jesus hade sagt detta [bett bönen i kapitel 17 högt] gick han tillsammans med sina lärjungar ut [från Jerusalem] till andra sidan av bäcken Kidron [Kidrondalen (hebr. nachal Qidron) öster om Jerusalem]. Där låg en trädgård [Getsemane, se Matt 26:36; Mark 14:32] som han och lärjungarna gick in i. 2 Judas som förrådde honom kände också till det stället, eftersom Jesus och hans lärjungar ofta hade mötts (träffats) där. 3 Judas fick tag i (tog med sig) en romersk bataljon [kohort – som bestod av omkring 600 romerska soldater, se Apg 10] och tempeltjänare [judiska män tjänstgjorde som ordningsvakter i templet] från översteprästerna och fariséerna. De kom dit med facklor, lyktor och vapen.

4 Jesus, som visste om allt som väntade (skulle komma över) honom, gick fram till dem och frågade: ”Vem söker ni?” 5 De svarade honom: ”Jesus från Nasaret.” Jesus svarade dem: ”Det är jag (Jag Är).” Judas som förrådde honom var också där bland dem.

[Detta är sjunde gången frasen ”Jag Är” används i Johannesevangeliet, se Joh 4:26. Det finns en tydlig koppling till hur Gud uppenbarar sig för Mose som den evige, se 2 Mos 3:14. Ordet ”förrådde” är i en verbform som indikerar att det inte var första gången Judas förrådde Jesus, utan något som han hade som vana att göra.]

6 När Jesus sa till dem: ”Jag Är”, ryggade de tillbaka (retirerade de) och föll till marken.

7 Han frågade dem igen: ”Vem söker ni?”

De svarade: ”Jesus från Nasaret.”

8 Jesus svarade: ”Jag har sagt er att ”Jag Är”, om det är mig ni söker, så låt dessa [mina lärjungar] gå!” 9 Han sa detta för att ordet skulle fullbordas: ”Jag har inte förlorat en enda av dem som du har givit mig.” [Joh 6:39; 17:12] 10 Då drog Simon Petrus ett kort svärd som han hade, och högg till mot översteprästens tjänare och högg av honom högra örat. Tjänaren hette Malkus. [Läkaren Lukas beskriver hur Jesus helar honom i Luk 22:51.]

11 Då sa Jesus till Petrus: ”Stoppa tillbaka svärdet i skidan! Skulle inte jag dricka den bägare (kalk) som min Fader har gett mig?”

Jesus hos översteprästen

(Matt 26:57; Mark 14:53-54; Luk 22:54)

12 Den romerska bataljonen (kohorten) med sin kapten och de judiska tempeltjänarna grep nu Jesus och band honom. 13 De förde honom först till Hannas, svärfar till Kaifas, som var överstepräst det året. 14 Det var Kaifas som hade gett rådet till judarna att det var bättre att en man dog i folkets ställe [Joh 11:50].

Petrus förnekar Jesus

(Matt 26:69-75; Mark 14:66-72; Luk 22:54-62)

15 Simon Petrus och en annan lärjunge [Johannes ödmjuka sätt att inkludera sig själv] följde efter Jesus. Den lärjungen var känd av översteprästen och gick tillsammans med Jesus in till översteprästens gård [en gårdsplan utan tak, med murar runt omkring]. 16 Men Petrus stod utanför intill porten. Den andre lärjungen som var känd av översteprästen gick ut och talade med tjänsteflickan som vaktade porten, och släppte in Petrus.

17 Tjänsteflickan [13-20 år] som vaktade porten sa till Petrus: ”Visst är du en av den där mannens lärjungar, eller hur?”

Han svarade: ”Nej, det är jag inte.”

18 Tjänarna [som arbetade i huset] och vakterna (tempelvakterna) stod och värmde sig vid kolelden de gjort upp, eftersom det var kallt. Petrus var också tillsammans med dem och värmde sig.

Jesus förhörs hos översteprästen

19 Översteprästen [Hannas] frågade (begärde svar från) Jesus om hans lärjungar och om hans lära (doktrin).

[Detta verkar vara ett preliminärt förhör. Inga vittnen förs fram och normala procedurer följs inte. Hannas var ökänd för sin girighet, rovlystnad och sitt maktmissbruk. Alla hans fem söner blev överstepräster. I Talmud, det judiska kommentarverket till Torah, finns ett stycke som fördömer familjen: ”Ve över Hannas familj! Ve över deras ormliknande väsande.” Den första frågan Hannas ställde till Jesus gällde hans lärjungar. Trogen sin karaktär verkar Hannas vara mer intresserad av hur stort inflytande Jesus hade, än vad han lärde.]

20 Jesus svarade honom: ”Jag har talat öppet för världen. Jag har alltid undervisat i synagogan och i templet [tempelområdet] där judarna brukar samlas, jag har inte sagt något i hemlighet. 21 Varför frågar du mig? Fråga dem som har hört mig vad jag har sagt till dem. De vet ju vad jag har sagt.”

22 När Jesus sa detta, gav en av vakterna (tempelvakterna) som stod bredvid honom ett slag i ansiktet och sa: ”Är det så man svarar översteprästen?”

23 Jesus svarade: ”Om jag har sagt någonting fel (orätt, grovt, talat ondska) så bevisa att det är fel! Men om det är sant (rätt, gott), varför slår du mig?” 24 Hannas sände sedan Jesus, fortfarande bunden, till översteprästen Kaifas.

Petrus förnekar Jesus för andra och tredje gången

25 Under tiden stod Simon Petrus och värmde sig. Då sa de till honom: ”Är inte du också en av hans lärjungar?”

Han förnekade det och sa: ”Det är jag inte.”

26 En av översteprästens tjänare, en släkting till den man som Petrus huggit av örat på, sa: ”Såg jag inte (med egna ögon) dig tillsammans med honom i trädgården?”

27 Petrus nekade igen, och i samma ögonblick gol en tupp.

Jesus hos Pilatus

(Matt 27:11-14; Mark 15:1-5; Luk 23:1-5)

28 De förde sedan Jesus från Kaifas till romerska guvernörens palats (pretoriet). Det var tidigt (mellan klockan tre och sex) på morgonen. Själva gick de inte in i palatset, för att de inte skulle bli [ceremoniellt] orena, utan kunna äta påskmåltiden. 29 Pilatus gick ut till dem och frågade för att bli upplyst (gr. phemi): ”Vad anklagar ni den här mannen för?”

30 De svarade: ”Om han inte vore en förbrytare (en som medvetet gör ondska) skulle vi inte ha överlämnat honom åt dig.”

31 Då sa Pilatus till dem: ”Ta honom och döm honom efter er lag!”

Judarna svarade: ”Det är inte lagligt för oss att avrätta någon.” 32 Detta skedde för att de ord Jesus hade sagt, när han visade på vilket sätt han skulle dö, skulle uppfyllas. [Joh 12:32-33]

33 Pilatus gick tillbaka in i palatset och kallade till sig Jesus och frågade honom: ”Är du judarnas konung?”

34 Jesus svarade: ”Säger du detta av dig själv (på eget initiativ), eller har andra sagt det om mig?”

35 Pilatus svarade: ”Jag är väl inte jude, eller hur? Ditt eget folk och översteprästerna har överlämnat dig till mig. Vad har du gjort (vad är ditt brott, bekänn nu)?”

36 Jesus svarade [Pilatus]: ”Mitt rike (min konungamakt som inte är begränsat till en plats, utan finns överallt där mina befallningar råder) tillhör inte denna världen. Om mitt rike var från den här världen, hade mina efterföljare kämpat (stridit) för att jag inte skulle bli överlämnad till judarna. Mitt rike är inte av (har inte sitt ursprung eller källa i) den här världen.”

37 Pilatus sa till honom: ”Då är du alltså en kung?”

Jesus svarade: ”Du har rätt när du säger att jag är en kung [ja, jag är en kung]. Jag var född för detta [denna roll], och därför kom jag till världen för att vittna för sanningen. Var och en som är av (som är vän med, tillhör) sanningen, hör och lyssnar till min röst.”

38 Pilatus sa till honom: ”Vad är sanning?” [Här står Jesus som är Sanningen, se Joh 14:6, framför Pilatus och när han ställer frågan tittar han bokstavligen på svaret. Pilatus förväntar sig inget svar eftersom han går ut. Frågan ger uttryck för både förakt och medlidande – vem är Jesus som tror sig veta sanningen?]

När han sagt detta gick han ut till judarna igen och sa till dem: ”Jag ser inte att han har begått något brott.

Barabbas friges – Jesus fängslas

(Matt 27:15-31; Mark 15:6-20; Luk 23:13-25)

39 Nu är det tradition kring påsk att jag friger en fånge. Vill ni att jag friger judarnas konung till er?”

40 Då skrek de alla högt tillbaka igen: ”Inte honom, utan Barabbas!” Barabbas var en rånare (våldsman, revolutionär).

[Utifrån källor hur detta ord används i annan samtida litteratur är det troligt att Barabbas inte bara var en enkel rånare. Snarare var han en revolutionär ledare och våldsman som med blandade motiv av nationalism och eget begär hade begått rån och satt Judeen i skräck.]

19

Pilatus försöker frige Jesus

(Matt 27:27-31; Mark 15:16-20)

1 Så tog Pilatus Jesus och lät honom bli hårt pryglad (piskad med fyrtio slag). [Romarna utdelade tre typer av straff, i ökad grad av grymhet: slag, piskning och hård prygling. Det sistnämnda var det straff Jesus utsattes för. I piskan var ben och metallbitar fastbundna som rev upp huden ända in till benen. Det var inte ovanligt att offret dog under detta straff.] 2 Soldaterna vred (flätade) ihop en krans (krona) av törne och satte den på hans huvud, och klädde honom i en purpurröd [konungslig] mantel. 3 Sedan gick de fram till honom och sa: ”Länge leve (frid, var hälsad), judarnas konung!” och slog honom gång på gång [i ansiktet] med handflatorna.

4 Pilatus gick ut igen och sa till dem: ”Se här, jag för ut honom till er så att ni förstår att jag inte hittar något att anklaga honom för.” 5 Jesus kom ut, klädd i törnekronan och den purpurfärgade manteln.

Pilatus sa till dem: ”Se, här är mannen!”

6 När nu översteprästerna och vakterna såg honom ropade de högt: ”Korsfäst! Korsfäst!” Pilatus sa till dem: ”Ta honom ni och korsfäst honom, för jag hittar inget brottsligt att anklaga honom för.”

7 Judarna svarade honom: ”Vi har en lag, och enligt vår lag måste han dö, för han har gjort sig till Guds Son.”

8 När nu Pilatus hörde detta blev han ännu mer oroad (rädd). 9 Han gick tillbaka in i palatset och frågade Jesus: ”Varifrån är du [Vilken värld tillhör du]?”

Men Jesus svarade honom inte.

10 Då sa Pilatus till honom: ”Vägrar du tala med mig? Vet du inte att jag har auktoritet (makt) att antingen frisläppa dig eller korsfästa dig?”

11 Jesus svarade: ”Du skulle inte ha någon auktoritet över mig över huvud taget, om den inte vore given från ovan. Därför är den som överlämnat mig till dig [Judas, Kaifas, eller judarna] skyldig till mer (en större) synd.”

12 Från den stunden försökte Pilatus (letade han gång på gång förtvivlat efter en utväg för) att frige Jesus, men de judiska ledarna ropade: ”Friger du honom är du inte Caesars (kejsarens) vän! Den som gör sig själv till konung sätter sig upp mot Caesar (kejsaren).”

Domen

13 När Pilatus hörde detta tal förde han ut Jesus och satte sig ner på domarsätet, på en plats som kallades ”den stenlagda plattformen”, på hebreiska Gabbata. 14 Nu var det förberedelse inför påskhögtiden [då påskalammet, den ettåriga baggen, undersöktes så det var felfritt och sedan slaktades, se 2 Mos 12:2], omkring sjätte timmen. Han sa till de judiska ledarna: ”Se, här är er konung!”

[De övriga evangelierna anger fler tider och skriver hur Jesus korsfästs den tredje timmen judisk tid, klockan nio på morgonen. Tre timmar senare infaller ett mörker som varar tre timmar fram till klockan tre på eftermiddagen. Jesus hänger alltså totalt sex timmar på korset och dör vid den nionde timmen, se Mark 15:25, 33-34. Att Johannes anger att Pilatus dom ges ungefär vid sjätte timmen, omkring mitt på dagen enligt judisk tideräkning, för med sig en kronologisk problematik. Rättegången måste ju ha hållits innan Jesus hänger på korset.

En förklaring är att Johannes anger romersk tid, som började vid midnatt. I så fall skedde rättegången omkring klockan sex på morgonen. Dock verkar övriga tidsangivelser vara judisk tid, se Joh 1:39; 4:6; 4:52. Tidsangivelsen skulle också kunna syfta på ”efter sex timmars förhör” i de olika judiska och romerska instanserna som påbörjades under natten, och då är det omkring åttatiden på morgonen.

Det finns dock en enklare förklaring. Detta är det enda klockslaget Johannes ger i kapitel 5-22. Syftet är inte att mäta tid eftersom han skriver omkring sjätte timmen, i jämförelse med helandet i Joh 4:52 som sker exakt vid sjunde timmen. Utifrån sammanhanget verkar anledningen till tidsangivelsen ”sjätte timmen” snarare ha att göra med kopplingen till att det var då påskalammen började slaktas i templet. Mitt på dagen, den sjätte timmen, avslutades allt arbete och hela Jerusalem började förbereda påskmåltiden då man skulle äta påskalammet. Johannes fokuserar hela sitt evangelium på tecken och kopplingen mellan ”Se, här er konung” och ”Se, Guds Lamm” i Joh 1:29 är slående.]

15 Men de ropade högt: ”Bort med honom, bort med honom! Korsfäst honom!”

Pilatus sa till dem: ”Ska jag korsfästa er Konung?”

Översteprästerna svarade: ”Vi har ingen annan kung än Caesar (kejsaren).”

Korsfästelsen

(Matt 27:33-44; Mark 15:24-32; Luk 23:33-43)

16 Då överlämnade han honom till dem för att bli korsfäst, och de tog Jesus med sig, 17 och han bar sitt kors på väg ut till en plats som kallades Skallen (gr. Kranion), på hebreiska Golgata [på latin Calvaria]. 18 Där korsfäste de honom, och med honom två andra, en på var sida med Jesus i mitten.

19 Pilatus lät också göra en skylt (inskription, anslag) [på latin titulus, innehöll den dömdes namn och vilket brott han begått] och satte den på korset. På den stod det skrivet:

[Detta är] Jesus från Nasaret,

judarnas konung.

[De fyra evangelieförfattarna nämner alla att det stod ”judarnas konung” på skylten. De väljer dock att ta med olika delar av de inledande orden. Detta är ingen motsägelse, i stället ger de tillsammans den fulla bilden. Troligtvis hade skylten följande text: ”Detta är Jesus från Nasaret judarnas konung”, vilket är summan av Matt 27:37, Mark 15:26 och Luk 23:38. Skylten nämner alltså Jesu namn och även hans brott – judarnas konung.]

20 Många av de judiska invånarna i Jerusalem läste skylten, för platsen där Jesus korsfästes var nära staden, och den var skriven på hebreiska [judarnas och landets officiella språk], latin [Romarrikets officiella språk] och grekiska [det gemensamma språket inom hela romerska riket].

21 Då sa judarnas överstepräster till Pilatus: ”Skriv inte judarnas konung. Skriv i stället: Den här mannen sa att han var judarnas konung.”

22 Pilatus svarade: ”Vad jag har skrivit, det har jag skrivit.”

[Pilatus visste att de judiska ledarna hade manipulerat honom, se Joh 19:12. Han visste också att det var anspråket att vara Guds Son som var orsaken till deras ilska. Johannes ger sju ord från den grekiska texten i vers 19. Översatt på latin blir det Iesus Nazarenus Rex Iudaeorum. Begynnelsebokstäverna i orden blir INRI, vilket ofta syns på krucifix och tavlor. Även på hebreiska blir det fyra ord. Det är naturligt att ordet ”och” (hebr. Vav) binder ihop titeln och brottet. Då blir texten Jeshua Hanotsri Vemelek Hayehudim. Begynnelsebokstäverna bildar alltså tetragrammet JHVH, som är Guds personliga namn. Det kan ge ytterligare en förklaring till varför ledarna var så upprörda och ville ändra texten.]

Soldaterna delar Jesu kläder

23 När nu soldaterna hade korsfäst Jesus, tog de hans kläder [ytter- och innerplagg] och delade dem i fyra delar, en del för varje soldat. De tog också hans tunika (långt skjortliknande underklädesplagg). Den hade inga sömmar utan var vävd i ett stycke uppifrån och ner.

[Här används två olika grekiska ord för kläder. Det första ordet är himation och är det vanliga generella ordet för kläder. Det andra är chiton och beskriver tunikan som var ett underplagg. Pluralformen av himation innefattar både tunikan och manteln som var ytterplagget och i detta fall även sandaler, bälte och kanske en sjal för huvudet. Tunikan fångade soldaternas uppmärksamhet eftersom den var vävd i ett stycke. I normala fall var den sydd, men detta var den mer exklusiva sorten som var vävd i ett stycke.]

24 Så de sa till varandra: ”Låt oss inte dela den utan kasta lott om vem som får den.” Detta skedde för att Skriften skulle fullbordas: ”De delade mina kläder mellan sig, och kastade lott om min klädnad.” [En profetia från Ps 22:19.] Så soldaterna gjorde detta.

Jesu omsorg in i det sista

25 Vid Jesu kors stod [följande kvinnor]: hans mor [Maria], hans mors syster [troligtvis Salome, Sebedeus fru, Jakobs och Johannes mor], Maria, Klopas fru, och Maria från Magdala. 26 När Jesus såg sin mor och bredvid henne den lärjunge som han älskade [Johannes], sa han till sin mor: ”Kära kvinna, se [här är] din son.” 27 Sedan sa han till lärjungen: ”Se, [här är] din mor.” Från den stunden tog lärjungen henne in till sitt hem. [Johannes tog hand om och försörjde Jesu mor.]

Det är fullbordat

(Matt 27:48-50; Mark 15:36-37; Luk 23:36)

28 Efter detta visste Jesus att allt nu (redan) var fullbordat. För att Skriften skulle uppfyllas, sa han: ”Jag är törstig.” [Ps 22:16; Ps 69:22.] 29 Ett kärl fullt med surt vin stod där [ett billigt ättikvin som antagligen tillhörde soldaterna som korsfäste Jesus], och de fäste en svamp indränkt i det sura vinet runt en isopstjälk [ca 0,5 m lång stjälk] och förde den till hans mun. [Ett knippe av isop användes när påskalammets blod ströks på dörrposten, se 2 Mos 12:22. Tidigare hade Jesus nekat att ta emot vin blandat med galla/myrra för att lindra smärtan, se Matt 27:34; Mark 15:23.] 30 När nu Jesus [därför, se vers 28] hade tagit emot det sura vinet sa han: ”Det är fullbordat [priset är helt och fullt betalt, för att aldrig mer behöva betalas]!” Sedan böjde han ner huvudet och gav upp andan [överlämnade sin ande].

[Dödsorsaken vid korsfästning är kvävning. Kroppen hamnar i ett sådant läge att offret ständigt måste pressa sig upp för att hämta luft, vilket leder till utmattning och kvävning.]

31 Eftersom det var förberedelsedag, och för att förhindra att kropparna skulle hänga på korsen på sabbaten, för det var en stor sabbatsdag (högsabbat) [vilket den första dagen i det osyrade brödets högtid är, se 3 Mos 23:7], beordrade de judiska ledarna Pilatus att benen skulle krossas [för att påskynda deras död] så att de kunde ta bort kropparna. 32 Soldaterna kom och krossade benen på den förste och sedan den andre som var korsfäst med honom. 33 När de kom till Jesus och såg att han redan var död, krossade de inte hans ben, 34 men en av soldaterna stack in ett spjut i hans sida, och genast kom (strömmade) blod och vatten ut.

[Den tortyr som Jesus utsatts för med prygling och sedan själva korsfästelsen måste lett till stora blodförluster. Rent medicinskt gör den låga blodvolymen att offret drabbas av hypovolemisk chock. Det innebär att hjärtat skenar för att pumpa blod som inte finns. Eftersom kroppen behöver vätska för att ersätta blodförlusten, är också törst ett av symtomen, vilket Johannes noterar, se vers 28. Lungsäcken fylls också med vatten. I kroppen finns annars knappast vatten i fri form. När soldaten stack sitt spjut i Jesu sida kom troligtvis först lite vatten ut följt av en större mängd blod. Ordföljden i grekiskan behöver inte ange ordningsföljd. Att blod nämns först kan ange att det var mest blod, vilket stämmer rent medicinskt.]

35 Den som har sett (erfarit, varit med som ögonvittne) ger sitt bevis (vittnesbörd) för att ni också ska kunna välja att tro. [Johannes själv var med och såg korsfästelsen.] Hans vittnesbörd är sant, och han vet att han talar sanning. 36 Detta skedde för att Skriften skulle fullbordas:

”Inget av hans ben skulle brytas.” [2 Mos 12:46]

37 På ett annat skriftställe står det också:

”De ska se på honom som de har genomborrat.” [Sak 12:10]

Jesu begravning

(Matt 27:57-61; Mark 15:42-47; Luk 23:50-56)

38 Efter detta frågade Josef från Arimatea Pilatus om lov att få ta ner Jesu kropp. Josef var en Jesu lärjunge, fast i hemlighet av rädsla för de judiska ledarna. Pilatus tillät det. Då gick han och tog ner Jesu kropp. 39 Nikodemus, som hade kommit till Jesus på natten, följde också med honom dit med en blandning av myrra och aloe, drygt trettio kilo. [Ordagrant hundra romerska ”litra”, där en ”litra” motsvarade 325 gram. En väldig mängd, tillräckligt mycket för en kunglig begravning, se 2 Krön 16:14. Johannes gör det tydligt att Jesus verkligen var en kung.] 40 Sedan tog de Jesu kropp och lindade in den i linnedukar med de välluktande kryddorna, så som judarna brukar förbereda en kropp för begravning.

41 Nu fanns det en trädgård intill den plats där han hade blivit korsfäst, och i trädgården fanns en ny grav (större grav byggd som ett monument, en minnesplats), där ännu ingen hade blivit lagd. 42 Där lade de Jesus, eftersom det var judarnas förberedelsedag och graven låg nära. [Sabbaten började klockan sex på kvällen, och då fick inget arbete utföras, så de hade inte mycket tid på sig att förbereda kroppen och begrava den.]

20

Uppståndelsen

Den tomma graven

(Matt 28:1-8; Mark 16:1-8; Luk 24:1-12)

1 Tidigt (mellan klockan tre och sex på morgonen) den första veckodagen [söndag morgon], medan det ännu var mörkt, kom Maria från Magdala till graven och fick se att stenen hade blivit bortlyft från [öppningen på] graven. 2 Då sprang hon därifrån till Simon Petrus och den andre lärjungen, den som Jesus höll av (hade ett starkt vänskapsband med), och sa till dem: ”De har tagit bort Herren från graven, och vi vet inte var de har lagt honom.”

3 Petrus och den andre lärjungen gick ut och begav sig mot graven. 4 De sprang tillsammans, men den andre lärjungen [Johannes] sprang fortare än Petrus och kom fram till graven först. 5 Han böjde sig ner och såg linnedukarna ligga där, men han gick inte in. [Öppningen på denna typ av klippgrav var ofta inte högre än 1 meter.] 6 Sedan, efter honom, kom Petrus, och han gick in i graven och såg (granskade noga) linnedukarna som låg där. 7 Gravduken som hade täckt [lindats runt] hans huvud låg inte med de andra linnedukarna, utan var ihoprullad på ett ställe för sig. [Detta är en detalj i ögonvittnesberättelsen som visar på orimligheten i att någon rövat bort kroppen (Matt 27:64). Varför i så fall ta sig tid att rulla av och vika ihop gravduken? Linneband och gravduk nämns även vid Lasarus begravning, se Joh 11:44.] 8 Då gick den andre lärjungen [Johannes], han som hade kommit till graven först, också in, och han såg (blev överbevisad) och trodde. 9 För ännu hade de inte förstått (fått en klar förståelse av) Skriftens ord att han måste uppstå från de döda.

Jesus uppenbarar sig för Maria

(Matt 28:9-10; Mark 16:9-11)

10 Sedan gick lärjungarna tillbaka hem, 11 men Maria stod kvar och grät (upprepade gånger ljudligt) utanför graven. Medan hon grät böjde hon sig ner mot graven. 12 Då fick hon se (studerar hon noggrant) två änglar i vitt sitta där Jesu kropp varit, en vid huvudet och en vid fötterna. 13 De sa till henne: ”Kära kvinna, varför gråter du?”

Hon sa till dem: ”Därför att de lyft undan min Herre, och jag vet inte var de har lagt honom.” 14 När hon sagt detta vände hon sig om och såg (studerade noga) Jesus stå där, men hon visste inte (kände inte igen) att det var Jesus. [Emmausvandrarna kände inte heller igen den uppståndne Jesus, se Luk 24:15-16, 31.]

15 Jesus sa till henne: ”Kära kvinna, varför gråter du? Vem söker du?”

Då hon trodde det var trädgårdsmästaren svarade hon honom: ”Herre, om det är du som burit bort honom, säg mig var du lagt honom så jag kan hämta honom.”

16 Jesus sa till henne: ”Maria.”

Då vände hon sig om och sa till honom på hebreiska (arameiska): ”Rabbouni!” Det betyder lärare.

[Johannes fångar det korta men djupa samtalet på två ord. Jesus kallar henne vid namn. För Jesus var hon Mirjam, vilket är det ursprungliga hebreiska namnet vars grekiska och latinska form är Maria. För Maria var han ”Rabbouni”. Johannes översätter ordet till lärare, det är korrekt men samtidigt bär det arameiska ordet en djupare vördnad och har betydelsen ”min älskade Mästare” och är en förstärkning av den vanligare titeln ”Rabbi”.]

17 Jesus sa till henne: ”Håll inte fast vid mig [konkret fysiskt, eller bildligt ”vid gamla mönster”], jag har ännu inte stigit upp till min Fader. Gå till mina bröder och berätta att jag stiger upp till min Fader och er Fader, till min Gud och er Gud.”

[Alternativ översättning är ”Rör mig inte”, men det skulle i så fall gå emot hans andra uttalande att faktiskt röra vid honom, se Luk 24:39; Joh 20:27; Matt 28:9. Uttalandet har troligare att göra med ett nytt sätt att relatera till Jesus, inte längre fysiskt utan andligt, se Joh 20:29.]

18 Maria från Magdala gick då och berättade för lärjungarna att hon sett (erfarit, med egna ögon sett) Herren, och att han sagt detta till henne.

Jesus uppenbarar sig för lärjungarna

(Matt 28:16-20; Mark 16:14-18; Luk 24:36-49)

[Nyheten om Jesu uppståndelse hade redan nått de judiska ledarna i Jerusalem, se Matt 28:11. Det är kväll och lärjungarna är troligen samlade i samma övre rum som de firat den sista måltiden i. Emmausvandrarna har nyss kommit och berättat hur de mött Jesus, se Luk 24:36.]

19 På kvällen samma dag, den första veckodagen [söndagen då Jesus uppstått], var lärjungarna tillsammans bakom stängda dörrar av rädsla för judarna. Då kom Jesus och stod mitt bland dem och sa: ”Frid vare med er!” [Den vanliga judiska hälsningsfrasen. Nu då Jesus just har uppstått får den frasen en djupare innebörd, nämligen att ta emot försoningens välsignelser.]

20 När han sagt detta visade han dem sina händer (handleder) och sin sida. När lärjungarna såg (fick en klar förståelse av) Herren jublade de (var de glada, upprymda av glädje).

21 Jesus sa därför till dem igen: ”Frid vare med er! [Joh 14:27] Precis som Fadern har sänt ut (gr. apostello) mig, så skickar (gr. pempo) jag också er.”

[Två olika verb används här för att sända. Orden används synonymt genom hela evangeliet ett trettiotal gånger vardera. Apostello är lite rikare i nyansen och innebär att bli utsänd med auktoritet, medan pempo mer har betydelsen av att skicka iväg. Detta är den första av Jesu tre missionsbefallningar. Den andra och mest kända sker på berget i Galileen, se Matt 28:16-20; 1 Kor 15:6, och den tredje på Olivberget, se Luk 24:44-51; Apg 1:3-11.]

22 När han sagt detta andades han på dem och sa:

”Ta emot den helige Ande.

[På samma sätt som Gud blåste in sin ande i sin skapelse, se 1 Mos 2:7, gör han det på nytt med sin nya skapelse.]

23 Om ni väljer att förlåta någon hans synder [löser honom från hans synd, utför Guds uppdrag, berättar att Jesus kan förlåta], så är de redan förlåtna.

[Verbformen indikerar att synderna är lösta i dåtid med ett nuvarande resultat att de nu är förlåtna.]

Om ni binder (håller fast) någon [genom att inte förlåta hans synder], så är han bunden.” [Verbformen indikerar att synderna har bundits i dåtid med ett nuvarande resultat att de binder.]

Jesus uppenbarar sig för Tomas

24 Tomas, en av de tolv, han som kallades tvillingen (gr. Didymus – arameiska Taama), var inte med dem när Jesus kom. 25 Så de andra lärjungarna sa till honom: ”Vi har sett (upplevt, erfarit) Herren.”

Han svarade dem: ”Om jag inte får se hålen efter spikarna i hans händer (handleder), och får sticka ner mitt finger i spikhålen, och föra in min hand i hans sida kan jag aldrig tro.”

[Det grekiska ordet cheir används både om hand och handled, se Apg 12:7 där bojorna föll från Petrus handleder. På arameiska är Tomas Tauma och ordet för tvilling taama, vilket blir en ordlek: ”Tauma kallades taama.” Tomas har oförtjänt fått titeln ”Tomas tvivlaren”, en fras Bibeln aldrig använder. Tomas vill bara se samma sak som de andra lärjungarna såg, se Joh 20:20. Tomas är en realist som ställer frågor, se Joh 11:16; 14:5.]

26 Åtta dagar senare [hebreiskt uttryck för en vecka, dvs. nästa söndag] var hans lärjungar samlade där inne igen [i det övre rummet i Jerusalem, se vers 19], och Tomas var med dem. Trots att dörrarna var låsta, stod då Jesus plötsligt mitt ibland dem och sa: ”Frid vare med er.”

27 Sedan sa han till Tomas: ”Räck hit ditt finger, se (undersök, få en klar förståelse av) mina [genomborrade] händer (handleder), och räck ut din hand och för in den i min sida. Sätt stopp för din otro, och börja tro (bli full av tro)!”

28 Tomas svarade och sa till honom: ”Min Herre och min Gud!”

29 Jesus sa till honom: ”Du tror eftersom du sett (upplevt, erfarit) mig. Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som inte ser [inte sett mig med sina fysiska ögon] men ändå tror [har trott och tror på mig].”

Syftet med evangeliet och slutsats

30 Jesus gjorde många fler tecken (mirakel som bekräftar Guds karaktär), i lärjungarnas närvaro, som inte är uppskrivna i denna bok. 31 Men dessa [sju tecken i den här boken] har skrivits ned för att ni ska kunna välja att tro att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus), Guds Son, och genom att tro (lita, luta sig emot honom) väljer ni att ha liv i hans namn.

[Jesus gjorde många tecken och under. Världen skulle inte rymma alla de böcker som skulle behöva skrivas om Johannes skulle teckna ned allt, se Joh 21:24-25. Det grekiska ordet för tecken semeion fokuserar mer på symboliken bakom undret än själva undret i sig. De sju ”tecken” som finns i detta evangelium är noggrant utvalda för att visa på att Jesus verkligen är Gud.

• Vinundret, se Joh 2:1-11.

• Helandet av kungens tjänares son, se Joh 4:46-54.

• Helandet av den lame vid Betesdadammen, se Joh 5:1-18.

• Matundret för 5 000, se Joh 6:5-14.

• Jesus går på vattnet, se Joh 6:16-24.

• Helandet av den blindfödde mannen, se Joh 9:1-7.

• Uppväckandet av Lasarus, se Joh 11:1-45.]

21

EPILOG

Jesus uppenbarar sig för lärjungarna vid Galileiska sjön

1 Sedan visade sig Jesus igen för lärjungarna vid Tiberiassjön [som även kallas Galileiska sjön, se Joh 6:1]. Det gick till så här:

2 Följande [sju] personer var samlade:

Simon Petrus,

Tomas, som kallades Tvillingen (gr. Didymus),

Natanael, från Kana i Galileen,

Sebedeus söner [Jakob och Johannes]

och två andra av Jesu lärjungar.

[De två andra lärjungarna som inte namnges kan ha varit Andreas och Filippus. De nämns tillsammans i Joh 6:7-8 och Joh 12:22.]

3 Simon Petrus sa till dem: ”Jag ger mig ut och fiskar.”

De svarade: ”Vi följer med dig.” Så de gick ut och steg i ett skepp (gr. ploion), men den natten fångade de ingenting. 4 Tidigt på morgonen stod Jesus vid strandkanten, men lärjungarna förstod inte att det var Jesus.

5 Så Jesus sa till dem: ”Pojkar (små barn, fortfarande under föräldrarnas uppsikt och behov av träning), har ni ingen fisk?” De svarade: ”Nej.”

6 Han sa till dem: ”Kasta ut nätet på högra sidan om båten så ska ni få.” [Inom judisk tolkningstradition representerar den högra sidan nåd och den vänstra dom, se Matt 25:33-34, 41.] De kastade ut nätet och fick en så stor mängd fiskar att de inte kunde (var inte starka nog att själva) dra upp nätet.

7 Den lärjunge som Jesus osjälviskt älskade [syftar på Johannes] sa till Petrus: ”Det är Herren!” När Petrus hörde detta knöt han om sig ytterrocken (överklädnaden, en fiskares kappa), för han hade inget på sig under den [han knöt troligen fast rocken i midjan för att lättare kunna röra sig i vattnet] och kastade sig i sjön [och vadade springande mot land]. 8 De andra lärjungarna kom med den lilla båten (en mindre roddbåt – gr. ploiarion) med fångsten på släp. De var inte långt från land, bara ungefär 200 alnar [ca 90 meter]. [Två olika ord för båt används i vers 3 och 8. Kan syfta på samma båt, men också att de bytte från den större båten till en mindre roddbåt för att ta sig i land.] 9 När de steg i land fick de se en koleld med fisk som låg ovanpå [och grillades], och bröd.

[Ordet för koleld används bara en gång till i hela Bibeln och det är för kolelden på översteprästens gård, där Petrus värmde sig när han förnekade Jesus tre gånger, se Joh 18:18. Att Johannes använder samma ord stärker kopplingen till Petrus upprättelse och hur han får bekänna sin kärlek till Jesus tre gånger.]

10 Jesus sa till dem: ”Ta med några av de småfiskar ni fångat.” 11 Då steg Simon Petrus i båten och drog upp nätet på land, och det var fullt av stora fiskar, 153 stycken. Trots att det var så många hade nätet inte gått sönder.

[Två olika ord för fisk används i vers 10 och 11. Stora fiskar är grekiska ichthys med förstärkningen mega för att beskriva att de är extra stora. Småfiskar är grekiska opsarion som beskriver en mindre fisk, se också vers 9 och 13. Tidigare användes också samma ord om de två småfiskarna vid matundret med 5 000, se Joh 6:9. Lärjungarna uppmanas ta med några av dessa nyfångade småfiskar till kolelden. Genom tiderna har många olika symboliska tolkningar gjorts på talet 153. Jerome (en av kyrkofäderna på 300-talet e.Kr.) antog att det var antal språk i världen. Andra förslag är att det handlar om antal folkslag i världen eller fiskarter som då fanns i Gennesarets sjö. Bibeltexten ger ingen förklaring, men poängen verkar vara att visa att det var en ovanligt stor fångst och att nätet trots detta inte hade brustit. Johannes, som var med, kanske var den som räknade fisken, tar med antalet i sin ögonvittnesskildring av händelsen. Han nämner även antalet stenkrukor i Kana, se Joh 2:6, som har viss symbolisk tolkning. Det kan noteras att talvärdet 153 återfinns i namnet Betsalel, den förste personen som omnämns bli fylld med Guds Ande (2 Mos 31:2-3). Även hebr. haPesach (påsken) (2 Mos 12:21) och frasen ”Jag är Gud” hebr. Ani Elohim har detta talvärde.]

12 Jesus sa till dem: ”Kom och ät frukost!” Ingen av lärjungarna vågade fråga honom vem han var, för de förstod att det var Herren. 13 Jesus gick fram till dem och gav dem av brödet och fisken (gr. opsarion). 14 Detta var nu tredje gången som Jesus uppenbarade sig för lärjungarna efter att han uppstått från de döda.

[Petrus är tillbaka vid samma sjö där han ungefär tre år tidigare fick kallelsen att lämna allt och följa Jesus. Enligt traditionen sker det också på samma plats, vid stranden utanför fiskebyn Tagba strax söder om Kapernaum. Då som nu hade han fiskat en hel natt utan att ha fått något, men på Jesu ord lagt ut näten och fått en mirakulöst stor fångst, se Luk 5:4-11. Det verkar som om Petrus efter Jesu död gett upp kallelsen och gått tillbaka till sitt tidigare yrke som fiskare. Jesu godhet är tydlig då han trots detta välsignar dem med en stor fiskfångst, se vers 11. Det verkar vara en tyst och spänd stämning under måltiden. Ingen vågade fråga honom vem han var, se vers 12. Det är också först efter att de ätit som Jesus inleder samtalet, se vers 15.]

Petrus upprättelse

Första frågan – Simon, älskar du mig?

[Jesus vill upprätta Petrus att bli den ledare och klippa för församlingen som han var kallad till att vara. Två olika grekiska ord för älskar används i dialogen mellan Jesus och Petrus i vers 15, 16 och 17. Jesus börjar med att använda ordet agape – som står för den högsta formen av osjälvisk, utgivande kärlek, medan Petrus svarar med fileo – som mer beskriver en vänskapsrelation. Dessa ord kan användas synonymt i grekiskan. Kan ordvalet i en grekisk text ha någon betydelse i ett samtal som troligtvis skedde på arameiska? Det som talar för att nyanserna ändå spelar roll är att Johannes, som var med där vid elden, även tar med en annan skillnad. Petrus replik ”du vet allt” ändras till det mer personliga ”du känner allt” i hans tredje svar. Grekiska ginosko används i stället för oidas. Huvudpoängen är dock att Petrus tre gånger får bekänna Jesus som han förnekat tre gånger, se Joh 13:38; 18:25-27.]

15 När de nu ätit sa Jesus till Simon Petrus:

”Simon, Johannes son, älskar du mig [med högsta formen av självuppoffrande, utgivande kärlek] mer än dessa?”

[Det måste ha smärtat Petrus att Jesus nu tilltalar honom ”Simon”, det namn han hade innan han blev en lärjunge. Även tillägget ”Johannes son” pekar på hans liv före kallelsen. Det var ju Jesus som hade gett honom namnet Petrus, se Mark 3:16; Matt 16:18.

”Dessa” kan syfta på fiskarna och fiskaryrket som Petrus gått tillbaka till, eller de andra lärjungarna. Petrus hade tidigare jämfört sig med dem och sagt att han inte skulle svika Jesus även om de andra gjorde det, se Matt 26:33. Oavsett vad ”dessa” syftar på så ställs Simon inför ett val att välja Jesus över allt annat.]

Han svarade honom:

”Ja, Herre, du vet att jag håller av (har ett starkt vänskapsband med) dig.”

Jesus sa till honom:

”Fortsätt föda (ge mat åt) mina lamm!”

Andra frågan – Simon, älskar du mig?

16 Jesus frågade honom en andra gång:

”Simon, Johannes son, älskar du mig [med högsta formen av självuppoffrande, utgivande kärlek]?”

[Jesus använder ”älskar” ännu en gång, kanske för att ge Simon ännu en chans att säga ”Ja, jag älskar dig”?]

Han svarade honom:

”Ja, Herre, du vet att jag håller av (har ett starkt vänskapsband med) dig.”

Jesus sa till honom:

”Fortsätt vara en herde för (ta hand om, vakta) mina får!”

[Petrus svarar på samma sätt igen att han håller av Jesus. I vers 15 svarade Jesus att Petrus skulle ”föda lamm”, nu befordras Petrus till att vara en herde och ta hand om vuxna får.]

Tredje frågan – Simon, håller du av mig?

17 Jesus frågade honom en tredje gång:

”Simon, Johannes son, håller du av (har ett starkt vänskapsband med) mig?”

[Den tredje gången väljer Jesus det svagare uttrycket ”håller du av mig”. Jesus går ner på Petrus nivå och möter honom där. Frågan som Jesus verkar ställa är: ”Håller du åtminstone av mig?”]

Petrus blev bedrövad (ledsen och sårad) för att han frågade honom en tredje gång, ”håller du av mig?”

Han svarade honom:

”Herre, du känner till allting, du vet att jag håller av (har ett starkt vänskapsband med) dig.”

Jesus sa till honom:

”Fortsätt föda (ge mat åt) mina får!”

[Petrus har helt kapitulerat och säger att Jesus känner till allting, hans misslyckanden men också hans längtan att bli upprättad. På nytt uppmanas Petrus att föda vuxna får. När Jesus förutsade Petrus förnekelse, se Luk 22:31-32, lovade Jesus att be för Petrus att han skulle behålla tron. Han sa också att efter Petrus upprättelse skulle han styrka de troende. I detta kapitel liknar Jesus det kristna uppdraget vid både fiske och fårskötsel. Lärjungarna blev kallade att gå ut i hela världen och vara människofiskare, se Matt 4:18-20; Matt 28:19. Fiskfångsten blev en påminnelse om den fångst som väntar. I samtalet med Petrus handlar det om den andra delen i missionsbefallningen; att ”lära” de troende att hålla buden, se Matt 28:20. I Guds församling finns både lamm och får som behöver herdar som beskyddar och ger andlig mat. I dessa tre frågor från Jesus blir det också tydligt att motivet för kristet ledarskap måste vara kärleken till honom, Jesus.]

Jesus talar om Petrus död

18 [Jesus fortsätter att tala till Petrus:] ”Med all säkerhet (amen, amen) säger jag dig: När du var ung spände du själv bältet om dig och gick vart du ville. Men när du blir gammal ska du sträcka ut dina händer och någon annan ska spänna bältet om dig (binda dig) och föra dig dit du inte vill gå.” 19 Han sa detta för att indikera vilken typ av död Petrus skulle förhärliga (göra Guds namn stort, ära) Gud med.

[Enligt traditionen dog Petrus martyrdöden i Rom under kejsar Neros förföljelse på 60-talet e.Kr. Det äldsta omnämnandet finns i ett brev från biskop Clemens av Rom till församlingen i Korint omkring år 95. I den apokryfiska texten ”Petrus gärningar” (180-190 e.Kr.) beskrivs att Petrus korsfästes upp och ner. Anledningen kan ha varit att han inte ansåg sig värdig att dö på samma sätt som sin Herre.]

Sedan sa han till honom: ”Följ mig!” [Jesus börjar gå i väg längs med stranden, och Petrus går med honom.]

Petrus och Johannes

20 Petrus vände sig om och såg att den lärjunge som Jesus höll av (hade ett starkt vänskapsband med) [Johannes] följde med. Det var samma lärjunge som lutat sig mot Jesu bröstkorg och frågat: ”Herre, vem är det som ska utlämna (förråda) dig?”

21 Då Petrus såg honom sa han till Jesus: ”Herre, vad kommer att hända med honom?”

22 Jesus svarade honom: ”Om jag vill att han ska vara kvar tills jag kommer, vad rör det dig (det är inte din sak att veta)? Följ du mig!” 23 Därför spred sig ett rykte bland bröderna att den lärjungen inte skulle dö. Men Jesus hade inte sagt till Petrus att lärjungen inte skulle dö, utan: ”Om jag vill att han ska bli kvar tills jag kommer, vad rör det dig?”

Slutord

24 Det är den lärjungen [Johannes själv som skriver detta brev] som vittnar (lägger fram fakta och bevis) om allt detta och har skrivit ner det, och vi vet att hans vittnesbörd är sant.

[Johannes identifierar sig själv här. ”Vi” kan syfta på de äldste i församlingen i Efesos där Johannes var den sista delen av sitt liv.]

25 Nu finns det också många andra saker som Jesus gjorde. Om allt skulle bli nedskrivet [i detalj] tror jag inte ens hela världen skulle kunna rymma alla de böcker som då skulle behöva skrivas.

[Johannes fokuserar bara på några få händelser från Jesu liv. Allra sist kommer kanske just därför en reflektion som vill påminna om att det finns mer att hämta i de andra evangelierna. Trots dessa fyra redogörelser, har bara en bråkdel av allt som Jesus gjorde blivit nedtecknat. Evangelieförfattarna beskriver bara drygt sextio enskilda dagar under Jesu offentliga tjänst. Dock kan vi vara trygga att allt som är nödvändigt att veta för att få den gemenskap med Jesus som öppnar vägen till Fadern finns nedtecknat.]

Apostlagärningarna

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Apostlagärningarna

Inledning

Introduktion: Apostlagärningarna är länken mellan evangelierna och de nytestamentliga breven. Boken är en direkt fortsättning på Lukasevangeliet. Det är den första nedtecknade kyrkohistorien där vi får följa kristendomens utveckling, från att ha varit en judisk gruppering i Jerusalem, till att bli en världsvid rörelse som sveper över hela jorden. Bokens huvudtema är Jesus, verktyget är församlingen och den helige Ande är kraften!

Bibeln är inte skriven som en historiebok, men återger alltid korrekta samtida historiska fakta. Nedan är en kronologisk sammanställning av de politiska ledare som ofta refereras till i NT.

Romerska kejsare:

- Augustus (27 f.Kr. -14 e.Kr.) Han bytte namn flera gånger. Han kom till makten redan 31 f.Kr., men då under namnet Octavianus.

- Tiberius (14-37)

- Gaius, Caligula (37-41)

- Claudius (41-54)

- Nero (54-68)

- Tre kejsare, Galba, Otto och Vitellius (68-69)

- Vespasian (69-79)

- Titus (79-81)

- Domitianus (81-96)

- Nerva (96-98)

- Trajanus (98-117)

- Hadrianus (118-138)

Kungar och ståthållare i Judeen:

- Herodes den store (37 f.Kr. – 4 f.Kr.), se Matt 2:1

- Archelaos (4 f.Kr. – 6 e.Kr.), se Matt 2:22

- Coponius (6-9)

- Marcus Ambivulus (9-12)

- Annius Rufus (12-15)

- Valerius Gratus (15-26)

- Pontius Pilatus (26-36)

- Marcellus (36-37)

- Marullus (37-41)

- Agrippa I (41-44), se Apg 12:1

- Cuspius Fadus (44-46)

- Tiberius Julius Alexander (46-48)

- Ventidius Cumanus (48-52)

- Markus Antonius Felix (52-60), se Apg 21:38

- Porcius Festus (60-62), se Apg 24:27

- Lucceius Albinus (62-64)

- Gessius Florus (64-66)

Struktur:

Ett sätt att strukturera boken är att utgå från Apg 1:8 där evangeliet sprids från staden de befann sig i till hela världen:

1. Jerusalem, kapitel 1-7

2. Judeen och Samarien, kapitel kap 8-11

3. Jordens yttersta gräns, kapitel 11-28

Skrivet: Omkring år 63 e.Kr.

Berör tidsperioden: 30 – 63 e.Kr.

Till: Theofilos. Det kan ha varit en person som företrädde Paulus i Rom under hans rättsliga prövning och behövde få en sammanställning om vad den kristna läran handlade om. Det förklarar i så fall bokens fokus på Paulus tjänst och resor. Lukas nämner flera exempel som visar hur de romerska myndigheterna inte ansett att kristendomen varit fientlig mot staten. Pilatus frikände Jesus, och Gallio, Felix, Festus, kung Agrippa och Lysias fällde inte Paulus. Lukas visar att det rörde sig om en religiös konflikt.

Författare: Lukas.

1

INLEDNING (1:1-1:11)

1 Käre Theofilos [som betyder ”den som älskar Gud” eller ”älskad av Gud”], i den första (tidigare) avhandlingen (volymen) jag skrev [Lukasevangeliet], har jag redogjort för allt som Jesus började göra och undervisa om 2 fram till den dag han blev upptagen [till himlen, se vers 11], sedan han genom den helige Ande hade gett sina befallningar åt dem som han utvalt till apostlar (budbärare).

[Att Lukas nämner att han skrivit två volymer, det tidigare verket Lukasevangeliet och nu Apostlagärningarna, kan ha haft rent praktiska orsaker. En antik bok bestod av en papyrusrulle med en maxlängd på omkring 10 meter, något som Lukas utnyttjar till fullo eftersom både Lukasevangeliet och Apostlagärningarna vardera består av knappt 20 000 grekiska ord.

Lukas summerar sitt evangelium med att det handlar om allt som Jesus ”började” göra och undervisa om. Det antyder att Jesu handlingar och undervisning fortsätter genom apostlarna och de troende, och pågår än i dag. Jesu jordiska och himmelska verk är sammanflätade, se Luk 22:69. Under sin tid på jorden verkade han rent fysiskt, se vers 1; i dag verkar han också här ”genom den helige Ande”, se vers 2.]

3 Han visade sig också för apostlarna efter sitt lidande [på korset], och gav dem många pålitliga (helt uppenbara) bevis på att han levde. Han visade sig under en fyrtiodagarsperiod och talade med dem om Guds kungarike. [På liknande sätt som Mose blev undervisad av Gud i 40 dagar, se 2 Mos 24:18; 34:28.] 4 När han var tillsammans med (åt en måltid med) dem befallde han dem [apostlarna, se Luk 24:43-49]:

”Lämna inte Jerusalem,

utan vänta på Faderns löfte som ni har hört mig berätta om.

5 För Johannes döpte (nedsänkte, gr. baptizo) visserligen i vatten,

men om inte så många dagar från nu ska ni bli döpta i (nedsänkta; helt omslutna av) helig Ande.”

Löftet om den helige Ande

6 När de nu hade samlats, begärde de svar av honom (pressade de honom på ett svar), och sa: ”Herre, är det nu du ska återupprätta Israel som kungarike?” [Under århundraden hade Israel varit förtryckt av andra nationer, se Jer 16:15; 23:8; Hos 11:8-11. Lärjungarna väntade på det messianska riket, se Jes 9:1-7; 11:1-16.]

7 Han svarade: ”Det är inte upp till er att veta vilka tider (den exakta kronologiska ordningen av händelser) eller epoker (särskilda tidsintervall som börjar och slutar vid någon specifik händelse) som Fadern personligen har bestämt genom sin vilja (makt, auktoritet). 8 Men ni ska få (ta emot) kraft (styrka, förmåga) när den helige Ande kommer över er. Ni ska bli mina vittnen

både i Jerusalem [staden där de nu befann sig]

och i hela Judeen och Samarien [de närliggande regionerna] –

ända till jordens yttersta gräns.”

[Versen ger både en sammanfattande arbetsbeskrivning av missionsuppdraget och utgör en summering av hela bokens struktur och innehåll.

- Jerusalem ligger i Judeen, den södra regionen av Israel som hade en stor judisk befolkning. Hur de vittnade där beskrivs i Apg 1-7.

- Norr om Jerusalem ligger regionen Samarien. Här bodde de illa ansedda samarierna, ett folk med blandad etnisk bakgrund som judarna inte ville kännas vid. Hur apostlarna vittnade i båda dessa områden beskrivs i Apg 8:1-11:18.

- Hur de vittnade i hela den då kända världen beskrivs i Apg 11:19-28:31.

Två världsbilder flyter här samman – den judiska och den grekisk-romerska. För juden var Jerusalem världens mittpunkt, medan Rom var romarens centrum. Lukas inleder sitt evangelium med förordningen som utgår från kejsaren i Rom, se Luk 2:1. Här i hans andra skrift, Apostlagärningarna, läser vi om den uppståndne Herrens befallningar som utgår från Jerusalem, se vers 1-8.

Den judiska världsbilden utgår från släkttavlan i 1 Mos 10:32, där Noas tre söner, Sem, Ham och Jafet, blir stamfäder till alla folk. Sems ättlingar rör sig österut till Arabien och Mesopotamien, Hams ättlingar söderut till Afrika och Jafets ättlingar norr- och västerut till Mindre Asien och Europa. Sems ättlingar motsvaras av Samarien. Hams ättlingar i Afrika nås via Filippus möte med den etiopiske hovmannen. Slutligen kommer evangeliet till Jafets ättlingar via Paulus resor norr- och västerut. Enligt judarnas synsätt var Etiopien och Spanien världens yttersta utposter. Kanske var det därför Paulus ville till Spanien? Det är inte uteslutet att han kom dit, se Rom 15:24. Jesu löfte både här och i missionsbefallningen (Matt 28:19-20; Mark 16:15-16) visar att uppdraget gäller än och involverar alla som är hans lärjungar även idag: att med hjälp av den kraft Anden ger, och med utgångspunkt från vår egen plats – ”vårt Jerusalem” – föra ut budskapet om frälsning till alla folk utöver hela vår jord.]

Jesus upptas till himlen

9 När han hade sagt detta, och medan de såg på honom, lyftes han upp och ett moln skymde (kom under honom och lyfte bort) honom från deras åsyn. 10 Medan de helt fixerat blickade mot himlen när han for upp, stod plötsligt två män bredvid dem i vita (skinande) kläder. 11 De sa: ”Galileiska män, varför står ni och ser upp mot himlen? Denne Jesus, som har blivit upptagen från er till himlen, han ska komma igen på samma sätt som ni har sett honom fara upp till himlen.”

FÖRSAMLINGEN I JERUSALEM (1-7)

Man samlas till bön

12 Då vände de tillbaka till Jerusalem från berget, som kallas Olivberget och ligger nära Jerusalem, [bara] en sabbatsväg (omkring en kilometer) därifrån. [Den längsta sträcka man enligt rabbinerna tilläts gå på vilodagen för att inte vanhelga sabbaten, uträkningen baseras på 2 Mos 16:29 och 4 Mos 35:5.] 13 När de kom dit gick de upp till den sal på övervåningen där de brukade vara (hade för vana att vara samlade i):

Petrus

och Jakob

och Johannes

och Andreas;

Filippus

och Tomas,

Bartolomeus [även kallad Natanael]

och Matteus;

Jakob, Alfeus son,

och Simon seloten

[Selot är ordagrant ”den hängivne, ivrige, fanatiske”, och kan antyda att han var med i den judiska motståndsrörelsen mot Romarriket.]

och Judas, Jakobs son.

[Tre grupper framträder när apostlarna räknas upp. Petrus, Filippus och Jakob nämns alltid som första namn i varsin grupp, se Matt 10:1-4; Mark 3:16-19; Luk 6:13-16. I grundtexten föregås alla namn utom Petrus, Filippus, Bartolomeus och Jakob med grekiska kai, ordet ”och”. En språklig detalj för att gruppera.]

14 Alla dessa fortsatte (höll ut, var kvar tillsammans) enade (i harmoni, ett ackord, med samma sinne) i bön (vars innersta natur är tillbedjan, hängivenhet och förtrolighet med Gud) och åkallan (begäran, ofta för ett personligt behov) tillsammans med några kvinnor och Jesu mor [Maria] och hans bröder [Jakob, Joses, Simon och Judas]. [Jesu bröder och systrar omnämns i Matt 13:53-56; Mark 6:3; Gal 1:19; 1 Kor 9:5.]

Mattias väljs som ersättare för Judas

15 Under en av dessa dagar [efter Jesu uppståndelse och före pingstdagen], då omkring 120 personer [både män och kvinnor, se vers 14] var samlade, stod Petrus upp bland de troende bröderna och systrarna.

[Inom judendomen krävdes det 120 män för att starta en lokal Sanhedrin, som utgjorde styret i en stad. Det kan vara den associationen som talet 120 ger nu när den nya kristna församlingen börjar ta form. Än idag är talet betydelsefullt, i den moderna staten Israel har den lagstiftande församlingen, Knesset, 120 ledamöter.

År 30 e.Kr. infaller förstlingsfruktens högtid, bikkurim, på söndag den 17:e nisan. Det var från den dagen man räknade sju veckor, 50 dagar, fram till pingsthögtiden, shavuot, se 3 Mos 23:15-16. Jesus hade undervisat om riket i 40 dagar fram till himmelsfärden, se vers 3. Det har nu troligen gått några dagar sedan dess och det är i början på den sista veckan innan högtiden som Petrus tar till orda.]

Petrus sa:

16 ”Män, bröder [och riktar sig antagligen främst till apostlarna]: Skriftens ord måste uppfyllas, det som den helige Ande genom Davids mun hade förutsagt om Judas [Iskariot], han som ledde dem som grep Jesus. 17 Han räknades som en av oss och hade fått del i (blivit gudomligt utvald till) samma tjänst. [Citaten från några olika psalmer som David skrev kommer i vers 20.]

18 [Följande två verser ger lite mer bakgrund och förklarar]: Denne man [Judas] förvärvade sig en bit mark av sin orättfärdiga lön, och han föll framstupa så att buken brast och inälvorna vällde ut. [Antagligen gick grenen han hängt sig i av och han föll ned. Marken köptes efter hans död för de trettio silvermynt han lämnade tillbaka, se Matt 27:5-8.] 19 Detta blev känt för alla som bodde i Jerusalem, så på deras språk [arameiska] kallades fältet för ’Akeldamak’, vilket betyder ’Blodsåkern’.

20 I Psaltaren (psalmernas bok) står det skrivet:

’Låt hans gård bli öde,

låt ingen bo där.’ [Ps 69:26]

och lite senare:

’Låt hans ämbete tas av en annan.’ [Ps 109:8]

21 Därför [för att uppfylla Skriften] bör någon av dessa män som har varit med oss under hela den tid Herren Jesus gick in och ut bland oss, 22 från det att han döptes av Johannes till den dag han togs upp ifrån oss, en av dem måste vara ett vittne om hans uppståndelse tillsammans med oss.”

23 Man förde fram två [kandidater som uppfyllde dessa kriterier]: Josef Barsabbas, även kallad Justus, och Mattias.

24 De bad: ”Herre, du känner allas hjärtan. Visa vem av dessa två du har utvalt 25 till att få den apostlatjänst som Judas övergav för att gå till den plats som var hans.” 26 Så kastade de lott mellan dem [Josef och Mattias, som båda var kvalificerade] och lotten föll på Mattias. Han räknades sedan som en av apostlarna, tillsammans med de [övriga] elva.

[Lottkastning var ett vanligt sätt att avgöra Guds vilja i GT (3 Mos 16:8; 4 Mos 26:55; Jos 19:1; 1 Krön 26:13) och tjänstgöringen i templet avgjordes så (Luk 1:9). De romerska soldaterna kastade lott (Luk 23:34). Här bad man (vers 24) och räknade med Guds ledning (Ords 16:33). Efter pingstdagen finns inga exempel där ledare utses genom lottkastning i församlingen, det varken uppmanas eller fördöms.]

2

Den helige Ande utgjuts på pingstdagen

[Det har troligen gått några dagar sedan Mattias blivit vald som ersättare för Judas, se Apg 1:26.]

1 När pingstdagen uppfylldes (var inne, fullkomnades, fullbordades) [dels rent kronologiskt, men främst att tiden var inne för uppfyllandet av löftet om den helige Ande, se Apg 1:4], var de alla tillsammans (i harmoni, enhet) på en plats (samma ställe).

[Det grekiska ordet för pingst är pentekoste som betyder femtio, eftersom man firade denna högtid på den femtionde dagen efter påsk. Den judiska högtiden kallas shavuot (veckohögtiden). Detta var en av de tre stora högtiderna då många vallfärdade till Jerusalem. Den infaller i maj eller juni och man bar fram förstlingsfrukten av främst spannmålsskörden i templet, se 3 Mos 23:15-16; 5 Mos 16:10-11. Högtiden firas till minnet av den dag då Israels folk fick de tio budorden vid berget Sinai. Nu fullkomnas den.]

2 Då kom plötsligt ett ljud (dån) från himlen, som när en våldsam storm drar fram, och fyllde hela huset där de satt. 3 Tungor som av eld syntes, de fördelade sig och satte sig på var och en av dem. 4 De blev alla uppfyllda av den helige Ande och började tala andra språk (tungor, andra språk än sitt modersmål), allteftersom Anden gav dem ord för ord (klart och tydligt uttal, ord inspirerade av Gud).

[Platsen där de var samlade specificeras inte mer än att ”huset” anges i vers 2. Jesus hade sagt till dem att inte lämna Jerusalem, se Apg 1:4, så de var någonstans i staden. De hade för vana att träffas i den övre salen, se Apg 1:13. I GT är ”huset” en vanlig benämning på templet i Jerusalem, se Jos 6:24; 1 Sam 1:7; 1 Kung 6:1; Ps 23:6. Senare i Apg 7:47 används också termen så. Om de inte var i templet så var de i alla fall nära, eftersom folket var samlade där under högtiden klockan nio på morgonen för den första bönen, se Apg 2:6, 15. Utgrävningar vid södra ingången av templet visar hur det fanns en stor mängd stora bassänger, miqveh på hebreiska. Innan en pilgrim gick in i templet krävdes ett reningsbad i en sådan dopgrav. Om platsen är i någon av pelarhallarna eller vid någon av templets ingångar förklarar det praktiskt hur 3 000 personer kunde höra Petrus predika och senare bli döpta, se Apg 2:41.]

Folkskarans reaktion

5 I Jerusalem bodde fromma judiska män från alla folk (etniska grupper) under himlen. 6 När ljudet (dånet) hördes samlades en stor folkskara, och de blev helt förundrade (de kom i rörelse och det uppstod tumult) eftersom var och en hörde sin egen dialekt [sitt eget språk] talas. 7 De häpnade (tappade helt fattningen) och fylldes sedan av förundran (började spekulera i orsaken).

[Alla apostlarna kom från Galileen. I Jerusalem ansågs galiléer vara olärda landsortsbor, se Joh 1:46. I Galileen talade man också en speciell dialekt som man inte kunde missta sig på, se Matt 26:73. Att dessa enkla män skulle kunna tala något annat språk var otänkbart.]

De sa: ”Är inte alla dessa som talar galiléer? 8 Hur är det då möjligt att var och en av oss hör sin egen speciella dialekt från där vi var födda (våra modersmål). [Femton områden där man talade olika dialekter och språk nämns i vers 9-11. Uppräkningen börjar från öster och går västerut.]

9 Vi som är:

parter [folkslag från Iran och Afghanistan],

meder [från nuvarande nordvästra Iran]

elamiter [Elam motsvarar dagens södra Iran, se 1 Mos 10:22; Dan 8:2];

besökare från [ordagrant ’de som är bosatta i’]:

Mesopotamien [Irak],

Judeen,

Kappadokien [östra Turkiet],

Pontus [norra Turkiet],

den romerska provinsen Asien [västra Turkiet],

10 Frygien [centrala Turkiet],

Pamfylien [södra Turkiet],

Egypten,

Libyens [västra Egypten] landsändar vid Kyrene [norra hamnen i Libyen];

inflyttade främlingar från Rom:

både judar och proselyter [som konverterat till judendomen från andra religioner],

11 kreter [från ön Kreta] och araber [från ökenområdet Arabien, nuvarande Saudiarabien].

Vi alla hör dem tala på våra egna dialekter (språk) om Guds underbara (mäktiga, stora) gärningar.”

12 De var alla häpna (förvånade, visste inte vad de skulle tro). De frågade varandra: ”Vad kan det här betyda?”

13 Men andra gjorde sig lustiga över dem och sa: ”De har druckit sig fulla på sött vin.”

Petrus predikar

14 Tillsammans med de elva trädde Petrus fram, höjde sin röst och tog till orda (högt och ljudligt, inte med ett vardagligt språk utan på ett välartikulerat, precist sätt):

”Ni män från Judeen och invånare i Jerusalem, detta bör ni känna till (jag vill att ni ska förstå detta), lyssna nu noga på mina ord. 15 Dessa män är inte druckna som ni tror, det är ju bara tredje timmen på dagen (klockan är ju bara nio på morgonen)! [Judisk tid räknades från klockan sex på morgonen, då solen gick upp.] 16 Nej, detta är [det första skeendet av] vad som är sagt genom profeten Joel [Joel 2:28-32]:

17 ’Detta ska ske i de yttersta dagarna, säger Gud:

Jag ska utgjuta (i överflöd tömma ut) min Ande över allt kött.

[Över alla människor, utan hänsyn till ålder, kön eller ställning.]

Era söner och döttrar

ska profetera (tala inspirerat av Gud).

Era unga män (ungdomar)

ska se syner.

Era gamla män

ska ha drömmar (gudomligt inspirerade drömmar).

18 Ja, över mina tjänare, både män och kvinnor,

ska jag i de dagarna utgjuta min Ande,

och de ska profetera (tala inspirerat av Gud).

[Tala uppbyggelse, uppmuntran och tröst, se 1 Kor 14:3.]

19 Jag ska låta häpnadsväckande under synas uppe i skyn,

och tecken (mirakler vars syfte är att bekräfta vad Gud gör) nere på jorden – blod, eld och rökmoln.

20 Solen ska vändas i mörker och månen i blod

innan Herrens dag kommer,

den stora (magnifika) och iögonfallande (när något blir helt uppenbart och synligt).

[Dagen då Jesus kommer tillbaka.]

21 Och det ska ske [då] att var och en som åkallar (anropar; kallar på; vädjar till) Herrens namn

ska bli frälst (räddad, befriad, bevarad).’

[Petrus avbryter citatet från Joel här, men avslutar med sista frasen (”så många som Herren vår Gud kallar” från Joel 2:32) i vers 39.]

22 Män, israeliter, hör dessa ord: Jesus från Nasaret var en man som blivit erkänd (auktoriserad) av Gud inför er genom kraftgärningar, under och tecken. Genom honom gjorde Gud detta mitt ibland er, precis som ni själva känt till. 23 Genom Guds förutbestämda plan och beslut blev han utlämnad, och med hjälp av laglösa [de romerska soldaterna som inte följde Moses undervisning] spikade ni upp honom och dödade honom.

24 Men Gud uppväckte honom, efter att ha lossat honom ur dödens smärta (födslovåndor), för det var omöjligt för döden att behålla (binda, fängsla) honom [eftersom han var syndfri]. 25 För David säger om honom [Ps 16:8-11]:

’Jag har alltid haft Herren för mina ögon (jag tänker ständigt på honom),

han är på min högra sida för att jag inte ska vackla (kastas ner).

26 Därför var mitt hjärta glatt och min tunga jublade,

även min kropp (kött – gr. sarx) ska vila i det hoppet.

[Min kropp är som ett tält, en temporär boning här på jorden, medan jag väntar på uppståndelsen.]

27 För du ska inte överge min själ (lämna den hjälplös) i dödsriket [grekiska Hades, hebreiska Sheol]

eller låta din heliges kropp förgås [utsättas för förgängelsen, då kroppen förmultnar efter döden].

28 Du har visat mig livets vägar,

du ska uppfylla mig med glädje i din närhet (inför ditt ansikte).’

[Hebreiskan är utan tempus. Inspirerad av den helige Ande ändrar Petrus citatet från ’ska visa’ i den grekiska översättningen Septuaginta till ’har visat mig livets vägar’, eftersom Jesus har uppstått.]

29 Män och bröder, jag kan väl öppet säga till er att vår stamfar David är död och begraven, och hans grav finns här än i dag. 30 Eftersom han var en profet visste han att Gud med ed lovat honom att sätta någon av hans ättlingar (livsfrukt) på hans tron. 31 I förväg såg han den Smordes (Messias, Kristi) uppståndelse och sa [i Ps 16:10]: ’Han ska inte lämnas kvar i dödsriket (Hades), inte heller ska hans kropp utsättas för förgängelsen [då kroppen förmultnar efter döden].’ 32 Denne Jesus reste Gud upp, och det är vi alla [som står här inför er] vittnen till. 33 Sedan han nu genom Guds högra hand (Guds kraft) blivit upphöjd [till Guds högra sida] och fått (tagit emot) den utlovade helige Anden (löftet – den helige Ande) av (alldeles intill) Fadern, har han utgjutit (i överflöd låtit tömma ut) detta som ni både ser och hör. [Det grekiska ordet för att ”ta emot” – lambano innefattar ett beslut att villigt och aktivt ta emot något som ges, se även vers 38.] 34 David steg inte upp till himlarna, ändå säger han om sig själv:

’Herren sa till min herre:

Sätt dig på min högra sida (dela min tron),

35 till dess jag har lagt dina fiender

som en fotpall under dina fötter (helt reducerat fiendens makt).’ [Ps 110:1]

36 Så låt därför hela Israels hus säkert veta (genom egen personlig erfarenhet klart känna till) att honom gjorde Gud till både Herre och Smord (Messias, Kristus) [Guds utvalde och smorde Kung] – denne Jesus som ni korsfäste.”

37 När de nu hörde detta, kände de ett styng i hjärtat [ånger, syndanöd, samvetskval; de fick en djup smärtsam upplevelse av sorg], och sa till Petrus och de andra apostlarna (utsända): ”Män, bröder, vad ska vi göra?” 38 Petrus upplyste (förklarade då för) dem:

”Omvänd er (ångra er) [tänk annorlunda från och med nu] och låt döpa er [låt er nedsänkas i vatten, gr. baptizo] – var och en av er – i Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn [på den grund hans namn utgör] till (in i) era synders förlåtelse [så att ni kan bli lösta/fria från era skulder/missgärningar]. Då ska ni få den helige Andes gåva (då kommer ni att ta emot gåvan – den helige Ande). 39 För löftet är till [gäller] er och era barn [vers 4; Joel 2:18] och alla dem som är långt borta [hedningarna] – så många som Herren vår Gud kallar [bjuder in] till sig själv”.

[Den helige Ande är en gåva. Hur Anden tas emot beskrivs med det grekiska verbet lambano vars huvudsakliga innebörd är att ta emot, utfå, erhålla och komma i besittning av. Verbformen är i medium (ett mellanting mellan passiv och aktiv form), något som grammatiskt indikerar att det är en samverkan mellan givaren och mottagaren – ett aktivt och villigt mottagande. Se även Joel 2:32; Matt 28:19.]

Församlingen växer

40 Med många andra ord vittnade Petrus [personligt, ivrigt och uppriktigt] och fortsatte att uppmuntra (förmana, varna) dem, och sa: ”Rädda er från detta moraliskt förvridna släkte.”

41 De som tog emot (med glädje välkomnade) hans ord döptes, och den dagen ökade deras antal med ungefär 3 000 personer (själar). 42 De höll troget fast vid (var hängivna och följde trots motstånd ständigt):

apostlarnas lära (undervisning)

och gemenskapen,

måltiderna [som även inkluderade nattvarden, se 1 Kor 11:20]

och bönerna [i templet och i hemmen, se Apg 3:1; Apg 4:23].

43 En känsla av djup respekt (vördnad) kom mer och mer över varje själ [alla invånare i Jerusalem], och många under (som väckte förundran) och tecken (mirakler som bevisade Guds karaktär) gjordes genom apostlarna. 44 Alla troende var tillsammans (var som en enhet) och de hade allt gemensamt. [Detta var helt frivilligt, se Apg 5:4, och gjordes utifrån äkta kärlek till Gud och syskonen i tron, se 1 Joh 3:17.] 45 De sålde [när det uppkom behov] sina egendomar (hus, åkermark) och ägodelar, och delade ut åt alla, utefter vars och ens behov. [I Apg 4:32-35 beskrivs hur de som har flera hus och jordstycken säljer, se även Apg 4:36-37; 5:1-3. I Apg 12:12 samlas man fortfarande i ”Marias hus”.]

46 Dagligen samlades de i tempelförgården (för att tillbe) enade (i harmoni, ett ackord, med samma sinne), och i hemmen bröt de bröd och delade måltiden i jublande innerlig glädje (ordagrant ”med hjärtan fria från stenig mark”, dvs. i enkelhet, lätthet, generositet). 47 De prisade Gud och var omtyckta (hade favör, nåd, var respekterade – gr. charis) hos allt vanligt folk. Herren ökade varje dag antalet av dem som blev frälsta.

[Det kan till en början ses som en motsägelse att de var omtyckta av alla, när Jesus sagt: ”Ve er när alla berömmer er”, se Luk 6:26. I Apostlagärningarna är fokus på vad Gud gör. De troende prisade Gud och hade favör hos allt vanligt folk. Här används gr. laos som beskriver allmänheten till skillnad från överheten, som var de som ville tysta ner dem och fängsla dem. Ordet för ”allt” är gr. holos som verkligen beskriver alla. Den stora majoriteten av vanligt folk märkte hur generösa och kärleksfulla de kristna var mot dem, och Gud gav de kristna favör hos dem.

När Jesus däremot sa ”Ve er när alla berömmer er” så används ett annat ord för alla, gr. pas. Detta ord beskriver ”alla sorter och olika typer”. När människor från alla håll, organisationer och inriktningar berömmer de kristna bör man vara vaksam. I detta sammanhang talade Jesus också om falska profeter. Ett av deras kännetecken är just självcentreringen och hur det är viktigare att behaga människor än Gud. En inställning tvärt emot de första kristnas i Jerusalem, som satte Guds ord, gemenskapen och bönen främst, se Apg 2:42.]

3

En lam man helas

1 Petrus och Johannes var på väg upp till templet till bönen vid den nionde timmen (klockan tre på eftermiddagen).

[Det är troligtvis fortfarande högtidsdagar och många människor var i rörelse i Jerusalem. Det var vanligt att be tre gånger under dagen, se Ps 55:17; Dan 6:10; Apg 10:1-6. Två av dessa bönetillfällen sammanföll med morgon- och eftermiddagsoffret i templet: bönen vid tredje och nionde timmen, se Dan 9:21. Den judiske historikern Josefus omnämner också dessa två bönetillfällen (morgon och nionde timmen) i sitt verk Judiska fornminnen (bok 14, 4:3).]

2 Man höll just på att bära dit en man som varit förlamad [i benen] från födseln (ordagrant: från sin mors liv). [Mannen var drygt 40 år, se Apg 4:22.] Varje dag sattes han vid den tempelport som kallas Sköna porten för att tigga av dem som gick in i templet.

[Rabbinerna lärde att det var tre pelare i den judiska tron: Torah-studier, bön/tillbedjan och välgörenhet. Som tiggare var de bästa platserna nära offerkistorna och vid huvudingångarna där många passerade.

Porten som kallas ”Sköna porten” kan syfta på den utsmyckade Nikanorporten i templet. Den stod mellan kvinnornas förgård, där offerkistorna fanns, och innergården. Ett annat alternativ är den mest trafikerade södra dubbelporten, som ledde in till själva tempelområdet. Eftersom de ”går in i tempelområdet” och sedan befinner sig vid Salomos pelarhall, är det troligt att det är den yttre södra dubbelporten som är Sköna porten, se vers 8 och 11.]

3 När han nu såg att Petrus och Johannes skulle gå in i templet, bad han om en gåva.

4 Då fäste de blicken på honom, och Petrus sa: ”Se på oss!” 5 Mannen såg uppmärksamt på dem och väntade sig att få något.

6 Då sa Petrus: ”Silver och guld [mynt] har jag inte, men vad jag har det ger jag dig. I Jesu den Smordes (Messias, Kristi) nasaréns namn, res dig upp och gå (verbformen är en uppmaning att börja gå och sedan fortsätta att gå)!” 7 Han tog ett stadigt tag i mannens högra hand och reste honom upp. På en gång fick mannen styrka i fötter och vrister. [Lukas använder medicinska termer för musklerna i foten, vristerna och speciellt fotlederna. I vers 16 förklarar Petrus att det var genom tron på Jesus som helandet kom.]

8 Och han flög upp (tog ett språng upp) [gr. exallomai kan också betyda att det hände på en gång], stod upprätt, sedan började han gå och följde med dem in i templet, där han gick runt hoppande (sprudlande, som ett källflöde) medan han prisade Gud. 9 Allt folket [som var samlat där för eftermiddagsbönen i tempelområdet] såg hur han gick omkring och prisade Gud. 10 När de kände igen honom som mannen som hade brukat sitta och tigga vid Sköna porten vid templet, fylldes de av förundran (blev de mållösa, stela av en förundran som gränsade till rädsla). De tappade fattningen (var helt utom sig, i extas – gr. ekstasis) över det som hade hänt med honom.

Petrus predikan i Salomos pelarhall

11 Nu medan mannen höll sig nära Petrus och Johannes, kom folk springande och samlades kring dem i den gång som kallas Salomos pelarhall [som låg längs med den östra sidan av tempelområdet]. De var helt utom sig av häpnad. 12 När Petrus såg det sa han till folket:

”Israeliter!

Varför är ni förvånade över det här?

Varför stirrar ni på oss som om vi gjorde det här undret av egen kraft, eller att det var vår egen helighet som fick den här mannen att börja gå?

13 Nej [det var inte vi som gjorde undret], Abrahams, Isaks och Jakobs Gud – våra fäders Gud, har förhärligat sin tjänare (son) Jesus. [Det är genom Jesus mannen blivit helad.] Ni utlämnade och förnekade honom inför Pilatus när han hade bestämt sig för att frige honom. 14 Men ni förnekade (vägrade) den Helige och Rättfärdige och begärde istället att en mördare skulle friges åt er. 15 Livets Källa (furste, upphovsman, pionjär) dräpte ni, men Gud uppväckte honom från de döda. Vi är själva vittnen till detta faktum. [Petrus och Johannes hade själva sett den uppståndne Jesus med sina egna ögon.]

16 [Nu kommer svaret på frågan hur mannen blev helad:]

På grund av tro på hans [Jesu] namn, har denne [före detta lama] man som ni nu tittar på [med kritiska, granskande blickar], och som ni känner, fått styrka av hans namn. Den tro som utövades genom Jesus har mitt framför era ögon gett honom full hälsa (helt helat honom).

[Det är inte tydligt i grekiskan om det är mannens eller Petrus och Johannes tro som gjorde att mannen blev helad. Kanske är det Lukas poäng här, att det viktigaste är tron på Gud, och inte vems tro som utförde undret. Trons under fanns tillgängligt för alla som samlats där i Salomos pelargång den dagen.]

17 [Avslutande uppmaning till omvändelse:]

Lyssna, syskon, jag vet att varken ni eller era ledare visste vad ni gjorde [när ni förnekade och förrådde Jesus]. [Det skedde i okunskap, se 4 Mos 15:27-31; 1 Kor 2:8.] 18 Men Gud har med detta uppfyllt det som han har förutsagt genom alla sina profeter, att hans Smorde (Messias, Kristus) skulle lida.

19 Ångra (omvänd) er därför [tänk alltså annorlunda från och med nu, se Apg 2:38] och vänd tillbaka [till Gud], så att era synder blir utplånade (utsuddade; fullständigt borttagna), 20 och att tider av förnyelse (vederkvickelse, återhämtning – ordagrant: ’en svalkande uppfriskande vind/utandning’) från Herrens närvaro (ansikte) [på så sätt] kan komma, och han kan sända den som har utsetts åt (är bestämd för) er – [nämligen] den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. 21 Himlen måste ta emot (välkomna) honom tills de tider kommer då den fullständiga återupprättelsen av allt sker, som Gud från urminnes tid har förkunnat genom sina heliga profeters mun. 22 Mose har sagt:

’En profet lik mig ska Herren er Gud låta uppstå åt er, bland era bröder. Honom ska ni lyssna till i allt vad han säger er. 23 Men var och en som inte lyssnar till den profeten ska utrotas ur folket.’

[Citat från 3 Mos 23:29; 5 Mos 18:15-20.]

24 Alla profeterna, från Samuel och framåt, har talat om och också förkunnat (profeterat om) dessa dagar. [Samuel var den första profeten efter Mose, se Apg 13:20.] 25 Ni är barn till profeterna och arvtagare till förbundet som Gud slöt med era fäder, när han sa till Abraham:

’I din avkomma [singular] ska alla folk (släkten – gr. patria) på jorden bli välsignade.’

[Citat från 1 Mos 12:7; 22:18; 26:4. Ordet avkomma är singular, men kan också användas som ett kollektivt substantiv för att beskriva ett helt folk. Abrahams löfte gällde både Isak och hans efterkommande som blev det judiska folket. I sin djupaste mening syftar det på den Messias som skulle komma, vilket Paulus visar i Gal 3:16. Det är ingen skillnad på frälsningen i de båda förbunden. Abraham blev frälst genom att i tro blicka fram mot korset och frälsningen. Efter Jesu död och uppståndelse blir man frälst genom att i tro blicka tillbaka på vad Jesus gjort.]

26 Det var först och främst för er [judarna som fick välsignelsen först och skulle bli en välsignelse för alla folk] som Gud lät sin tjänare [Jesus] uppstå, och han har sänt honom för att välsigna er genom att vända var och en av er bort från era onda gärningar.”

4

Petrus och Johannes fängslas

1 Medan Petrus och Johannes talade till folket, konfronterade plötsligt översteprästerna, tempelvaktens befälhavare och saddukéerna dem. 2 De var upprörda (irriterade) över att de undervisade folket och genom Jesus predikade (med övertygelse berättade om) uppståndelsen från de döda. [Saddukéerna trodde inte på ett liv efter döden, se Apg 23:8.] 3 Så de arresterade dem (lade sina händer på dem) och höll dem fängslade till nästa dag, för det var redan kväll. 4 Men många av dem som hade hört budskapet (ordet) kom till tro, och antalet män var nu omkring 5 000.

[Från att ha varit en grupp på 120 män och kvinnor, se Apg 1:15, ökade de troende med ungefär 3 000 på pingstdagen, se Apg 2:41. Bland dessa var en del besökare, se Apg 2:9-10. Beroende på hur lång tid som har förflutit mellan pingstdagen och denna händelse, kan några ha rest hem. Samtidigt kom dagligen människor till tro, se Apg 2:47.

Troligtvis syftar siffran 5 000 här i vers 4 på det totala antalet troende män i Jerusalem vid den här tidpunkten. Under några få timmar denna eftermiddag (mellan mannens helande klockan tre och sextiden då Petrus och Johannes blev arresterade) kom troligtvis tusentals till tro. Skaran fortsätter att öka, se Apg 5:14. Även många präster kommer till tro, se Apg 6:7. Omkring 25 år senare refererar Lukas till hur tusentals judar kommit till tro i Jerusalem, se Apg 21:20. Totalt antal invånare i Jerusalem vid den här tiden på 30-talet e.Kr. är svårt att uppskatta men rör sig om ca 40 000-100 000. Under högtiderna ökar det till mer än det dubbla eller tredubbla.]

Försvarstalet inför Sanhedrin

5 Nästa dag samlades deras ledare och äldste och skriftlärda i Jerusalem. 6 Översteprästen Hannas var där liksom Kaifas [hans svärson], Johannes och Alexander, och alla andra från översteprästernas släkt.

[Sanhedrin var det högsta juridiska beslutsfattande organet bland judarna med 71 medlemmar. I rådet fanns två grupperingar – fariséer och saddukéer. Saddukéerna, som ofta var i majoritet och hade initierat gripandet av Petrus och Johannes, trodde bara på de fem Moseböckerna. Fariséerna bejakade hela den muntliga traditionen och trodde på änglar och ett liv efter döden.

Hannas var överstepräst och rådets ordförande 6-15 e.Kr. Vid den här tiden, i början på 30-talet e.Kr., hade hans svärson Kaifas den titeln. Kaifas var överstepräst 18-36 e.Kr. Att Hannas ändå nämns först reflekterade antagligen den verkliga politiska situationen där han fortfarande hade stort inflytande. Fem av hans söner och en svärson blev överstepräster. Det är inte känt vilka Johannes och Alexander är, förutom att de tillhörde översteprästernas släkt.]

7 När de hade ställt dem [Petrus och Johannes] framför sig (mitt i samlingen) begärde de svar (började de förhöra dem på ett föraktfullt sätt): ”Genom vilken kraft (övernaturlig styrka) eller i vilket namn (auktoritet) har ni [simpla människor] gjort detta?” 8 Då sa Petrus fylld av den helige Ande till dem:

”Ni folkets rådsherrar och äldste i Israel. 9 Om vi i dag förhörs om en god gärning mot en sjuk (kraftlös, handikappad) man, och hur han blev helad (frälst, upprättad, befriad), 10 så ska ni alla och hela Israels folk veta, att denne man nu står frisk framför er genom Jesu den Smorde (Messias, Kristi), nasaréns namn. Ni korsfäste honom, men Gud har uppväckt honom från de döda. 11 Han [den Smorde – Messias, Kristus] är:

’Stenen som föraktades av er, ni byggnadsarbetare,

men som nu har blivit hörnstenen.’

[Citat från Ps 118:22 där Petrus lägger till ’av er, ni’ och applicerar versen på sina åhörare. Hörnstenen är den första stenen i bygget som alla andra stenar riktas efter. Jesus är hörnstenen som församlingen, ett himmelskt husbygge – det nya templet, riktas upp mot! De troende är levande stenar, se 1 Pet 2:5. Guds altare är byggt av ohuggen sten (2 Mos 20:25), inte massproducerat tegel som i ett mänskligt bygge (1 Mos 11:3-4).]

12 Och hos ingen annan [än Jesus, se vers 10] finns frälsningen (räddningen, befrielsen), för under himlen finns inget annat namn som människor har fått [givet bland sig] genom vilket vi blir frälsta (räddade, befriade, helade, bevarade).”

[I grekiskan avslutas meningen ordagrant: ”i vilket vi måste bli frälsta” eller ”i vilket det är nödvändigt att vi blir räddade”, se även Joh 3:18, 36; 14:6; 1 Tim 2:5; 1 Joh 2:23; 5:12.]

De varnas

13 De blev helt förundrade när de såg Petrus och Johannes frimodighet (deras tydlighet och säkerhet i talet). Samtidigt började det faktum att de var olärda män sjunka in i deras medvetande. [Petrus och Johannes hade inte gått under någon rabbin och fått en formell teologisk utbildning.] Men så klarnade det för dem att de varit med Jesus. 14 När de också såg mannen som [tidigare varit lam men nu] blivit botad stå där tillsammans med dem, hade de inget de kunde säga mot dem. 15 De befallde dem att lämna rådssalen och överlade sedan med varandra.

16 De sa: ”Vad ska vi göra med dessa människor? Att det har hänt ett märkligt tecken genom dem är uppenbart för alla som bor i Jerusalem, och det kan vi inte förneka. 17 Men för att det inte ska sprida sig ännu mer bland folket bör vi varna dem så att de aldrig mer talar till någon människa i det namnet.”

18 De [det religiösa ledarskapet i Jerusalem] kallade in dem igen [till Stora rådet] och befallde dem att under inga omständigheter tala eller undervisa i Jesu namn. 19 Men Petrus och Johannes svarade dem: ”Om det är rätt inför Gud att lyda er mer än Gud, det får ni själva avgöra (döma), 20 men för oss är det omöjligt att inte berätta om det vi sett och hört.”

21 När de ytterligare hade hotat (varnat) dem, lät de dem gå. De kom inte på något sätt att straffa dem så länge hela folket prisade (ärade) Gud för det som hade hänt. 22 Mannen som genom detta tecken (mirakel) hade blivit helad var över 40 år gammal. [Han hade varit lam sedan födseln, se Apg 3:2. Mannens situation var välkänd bland invånarna i Jerusalem.]

Bön om frimodighet

23 När man hade släppt dem [Petrus och Johannes, de hade blivit fängslade dagen innan, se vers 3], kom de till sina egna och berättade allt som översteprästerna och de äldste hade sagt. 24 När de hörde det, ropade de enat (i harmoni, ett ackord, med samma sinne) till Gud och sa:

”Härskare (Allsmäktige Herre – gr. despotes), du som har skapat himmel, jord och hav och allt som är i dem. 25 Du som har låtit den helige Ande tala genom vår fader David, din tjänare (son) [Ps 2:1-2]:

’Varför larmar (stormar, härjar) hedningarna,

varför tänker folken ut meningslösa planer (uppfyller sin tanke med meningslöshet, fåfänglighet, det som är fruktlöst)?

26 Jordens konungar trädde fram på rad [för att attackera],

och härskarna samlade sig mot Herren

och mot hans Smorde (Messias, Kristus).’

27 Ja, det är verkligen vad som har hänt mitt ibland oss [Davids profetia har gått i uppfyllelse], här i denna stad [Jerusalem]. Både Herodes [Antipas] och Pontius Pilatus, tillsammans med hedningarna och Israels folk, förenade sig mot din helige tjänare (son) Jesus som du har smort 28 till att utföra så mycket som din hand och din vilja redan hade bestämt skulle ske.

29 Herre, se nu på deras hot och ge dina tjänare all frimodighet, så att de kan förkunna ditt ord, 30 medan du fortsätter att sträcka ut din hand för att bota de sjuka (vidröra, hela både andligt och fysiskt), och låta tecken (mirakler som bevisar) och under (som väcker förundran) ske genom din helige tjänare (son) Jesu namn.”

31 När de slutat be (bönfallit) skakade platsen där de var samlade, och alla uppfylldes av den helige Ande, och de talade (predikade, förkunnade) Guds ord med frimodighet.

[Ordet för be är deomai som uttrycker en bön för ett stort behov. Grundordet deo betyder att binda och klistra ihop någonting. Det ligger en antydan i ordet att den som ber kopplar ihop sig med bönesvaret för att få se det förverkligat. De fortsatte tala Guds ord med frimodighet. Det dröjer lite innan den sista delen av bönen om under och tecken blir besvarad, se Apg 5:12. Det sker intressant nog först efter att Ananias och Safiras hyckleri har avslöjats, se Apg 5:1-11.]

Hur de första troende levde

32 Alla de många som trodde var ett hjärta och en själ (sinne). Ingen av dem kallade något av det han ägde för sitt, utan de hade allt gemensamt. 33 Med stor kraft (styrka) frambar apostlarna ständigt vittnesbördet att Herren Jesus hade uppstått, och stor nåd (favör, tacksamhet, glädje) vilade över dem alla. 34 Ingen av dem led någon nöd [5 Mos 15:4], för de som ägde åkrar eller hus, sålde dem (vid behov) och bar fram det belopp de fått, 35 och lade ner betalningen vid apostlarnas fötter. Sedan delades tillgångarna ut efter vars och ens behov.

[Givandet var helt frivilligt och skedde efter behov. Man samlas t.ex. i ”Marias hus” för att be, se Apg 12:12. Maria var släkt med Barnabas och var Johannes-Markus mor, se Kol 4:10. Nu följer två specifika exempel på personer som sålde egendomar, Barnabas och ett gift par – Ananias och Safira.]

Barnabas ger en gåva

36 Josef, som apostlarna kallade Barnabas – vilket översatt betyder Uppmuntrans (Förmaningens) son – var en levit [Levi stam är en av Israels tolv stammar] född på Cypern. 37 Han sålde en åker som han ägde och bar (sedan) fram pengarna och lade dem vid apostlarnas fötter.

[Personers namn, och särskilt smeknamn, speglar en persons karaktär. Josef var en man som uppmuntrade, förmanade och hjälpte andra människor. Att han fick ett nytt namn av apostlarna, visar på hur de offentligt erkände honom och hans tjänst. Jesus gav t.ex. Simon namnet Petrus, vilket betyder klippa. Etymologin kring namnet Barnabas är osäker, men kan ha sitt ursprung i Bar-navi (Profetens son). Ett annat av förslagen är Bar-menachem (Tröstens son), och därifrån kommer i sådana fall kopplingen till tröst. Lukas förklarar dock att ordet betyder uppmuntran och förmaning. Samma koppling mellan profetia och uppmuntran görs av Paulus i 1 Kor 14:3. Som profet förmedlade Barnabas uppmuntran och tröst. Han tar hand om Paulus, se Apg 9:27, blir en av ledarna i den första församlingen och reser senare tillsammans med Paulus, se Apg 13:1-3. Barnabas var en god man, fylld av den helige Ande och full av tro, se Apg 11:24.]

5

Ananias och Safira ger också en gåva

[I kontrast till Barnabas och många andra som i kärlek ”lagt ner pengar vid apostlarnas fötter”, se Apg 4:35-36, gör ett gift par till synes samma sak. Men det är något som inte stämmer. Det ovanliga grekiska ordet nosphizomai som betyder att ”lägga undan för sig själv” används här och i den grekiska översättningen av Gamla testamentet i berättelsen om hur Achan och hans familj försökte stjäla det som tillhörde Gud, se Jos 7:1-26. Berättelserna har många likheter och båda inträffar när Gud just har påbörjat ett nytt skeende för sitt folk.]

1 Men en man som hette Ananias sålde tillsammans med sin hustru Safira en egendom [ett landområde, se vers 3]. 2 I samråd med sin hustru behöll han en del av köpesumman för sig själv. Han tog sedan med sig en del av pengarna och lade ner dem vid apostlarnas fötter. [Ananias är den grekiska formen av hebreiska Hananja som betyder ”Gud är nådefull”. Safira betyder ”safir” och ”vacker” på arameiska.]

3 Då sa Petrus: ”Ananias, varför har Satan fyllt ditt hjärta (fått kontroll över dina tankar och dina handlingar) så att du försökte bedra den helige Ande genom att undanhålla en del av pengarna för marken? 4 Innan du sålde den, tillhörde inte den dig då? Och när den var såld, var inte pengarna dina då också? [I grekiskan används en negativ partikel i båda dessa frågor som förväntar sig ett underförstått positivt svar: ”ja, både marken och pengarna tillhörde dig”.] Varför bestämde du dig i ditt hjärta för detta? Du har inte ljugit för människor, utan för Gud.” [Synden var inte att de inte gav hela summan, utan att de låtsades göra det. Allt givande i den första församlingen var frivilligt, se vers 4.]

5 När Ananias hörde de orden föll han ner och tappade andan. [Här används en medicinsk term för att ”andas ut” och dö, det används bara här, i vers 10 och i Apg 12:23.] Stor fruktan kom över alla som hörde om vad som hänt. 6 De yngre männen [i församlingen] kom och svepte honom, bar bort och begravde honom.

[Som seden var då begravdes kroppen i en klippgrav utanför staden. Sedan efter något år flyttades benresterna till en permanent grav. Ceremonin gick fort; männen var tillbaka inom tre timmar, se vers 9.]

7 Omkring tre timmar senare kom hans hustru in [till samlingen där apostlarna var] utan att veta vad som hade hänt. 8 Petrus frågade henne: ”Säg mig, sålde ni marken för det beloppet?” [Det är troligt att Petrus pekar på pengarna som antagligen ligger där.]

Hon svarade: ”Ja, för det beloppet.”

9 Petrus sa till henne: ”Varför har ni kommit överens om att fresta Herrens Ande? Se, de män som har begravt din man står vid dörren, och de ska bära bort dig också.” 10 På en gång föll hon ner vid hans fötter och hon tappade andan (dog). När de unga männen kom in fann de henne död, och de bar bort och begravde henne bredvid hennes man.

11 Stor fruktan kom över hela församlingen (kyrkan – gr. ekklesia, ”de utkallade”) och över alla andra som hörde detta.

[Gud hatar religiöst hyckleri. Falskhet och helighet kan inte existera samtidigt. Var det uppmärksamheten kring Barnabas som väckte avundsjuka? Vi vet att där det finns avund och rivalitet, där finns också oordning och all slags ondska, se Jak 3:16. Texten väcker frågor och det är viktigt att se vad texten säger och inte säger:

- Var Ananias och Safira verkligen avgjort kristna? De rörde sig i de kristna kretsarna och var kända av Petrus, men bara Gud känner människans hjärta, se 1 Kor 2:11. Ett liknande exempel är trollkarlen Simon i staden Samarien som kom till tro och lät döpa sig, men vars hjärta fortfarande var fast i pengar, se Apg 8:13; 8:18-23. På domens dag får alla människor en rättvis dom, se Apg 17:31.

- Kan en troende bli fylld av Satan? Petrus själv hade tidigare blivit förledd att tala djävulens ord och Jesus fördömde honom kraftigt för det, dock utan att han dog, se Matt 16:23.

- Var det Gud som dödade dem? Petrus blev förmodligen förvånad när Ananias föll död ner, det enda han gjorde var att exponera synd. Det kan vara så att de dog av fruktan. Vad vi vet är att syndens lön alltid är död, se Rom 6:23.

Denna vers är första gången församlingen nämns i Apostlagärningarna. Det är inte en perfekt församling, men den är generös, fruktar Gud och får se stora under och tecken.]

Under och tecken

12 [Nu sker bönesvaret från bönen i Apg 4:29-30:] Genom apostlarnas händer skedde många tecken och under bland folket, och de var alla tillsammans i Salomos pelarhall [som låg längs med den östra sidan av tempelområdet]. 13 Ingen av de andra [som ännu inte kommit till tro, se vers 14] vågade ansluta sig till dem [där i templet eller komma med sjuka dit av rädsla för saddukéerna], men folket talade väl om dem. 14 Fler och fler kom till tro på Herren, stora skaror av både män och kvinnor. 15 Man bar till och med ut de sjuka på gatorna och lade dem på bäddar och bårar för att åtminstone Petrus skugga skulle falla på någon av dem när han gick förbi.

[I den antika kulturen representerade skuggan personen. Folket agerade utifrån sin tro. Även om texten inte säger att de blev helade på detta sätt, antyder nästa vers det. Det var inte metoden och skuggan som helade, utan tron på Jesus! Genom Bibeln finns många exempel där något fysiskt har representerat tron: en stav, 2 Mos 4:17; en kopparorm, 4 Mos 21:9; salt, 2 Kung 2:19-21; en pinne, 2 Kung 6:4-7; kläder, Apg 19:11-12. Det finns alltid en risk att fokus skiftar från Gud till det redskap han använder. Ett exempel är kopparormen som var en välsignelse men blev en avgud i senare generationer, se 2 Kung 18:4.]

16 Även en stor skara folk från städerna runt omkring Jerusalem kom och förde med sig sjuka och sådana som plågades av orena andar, och alla blev botade.

Inkallade till förhör igen

[De kristnas popularitet gick inte obemärkt förbi det religiösa ledarskapet. Man hade tidigare gripit Petrus och Johannes, se Apg 4:1-4, nu arresteras alla de tolv apostlarna.]

17 Översteprästen [antagligen Hannas, se Apg 4:6] tillsammans med alla hans anhängare, det vill säga saddukéernas parti, uppfylldes av avundsjuka (gr. zelos). [Ordet beskriver starka känslor och ett hat motiverat av fanatisk iver. Man ville försöka stoppa denna nya rörelse som nu började hota deras åsikter och position.] 18 De arresterade apostlarna (lade sina händer på dem) och satte dem i allmänt häkte. [Termen kan antingen beskriva ”allmänt häkte”, eller att de ”öppet”, inför allt folket, häktades.]

Mirakulöst befriade

19 Men en Herrens ängel öppnade på natten dörrarna till fängelset. [Om det var i samma fängelse som Petrus senare fängslas, öppnades både de inre och yttre dörrarna, se Apg 12:10.] Ängeln förde ut dem och sa: 20 ”Gå och ställ er i tempelområdet och låt folket få höra hela budskapet om detta [nya] liv.” [Livet i Jesus!]

21 När de hörde det, gick de tidigt på morgonen (vid gryningen, sextiden på morgonen) till templet och började undervisa.

När översteprästen och hans anhängare kom dit, kallade de samman Stora rådet, Israels söners (barns) hela äldsteråd [Sanhedrin], och skickade bud till fängelset att apostlarna skulle hämtas. 22 Men när tjänarna kom fram, fann de dem inte i fängelset. De vände tillbaka och rapporterade: 23 ”Vi såg att häktet var ordentligt låst och vakterna stod vid portarna, men när vi öppnade fann vi ingen därinne.”

24 När tempelvaktens ledare och översteprästerna fick höra deras rapport blev de häpna (förvånade, visste de inte vad de skulle tro) och undrade vad som kunde ha hänt (vart allt detta skulle ta vägen, leda till). [Om fångar flytt fick det allvarliga konsekvenser för de ansvariga, se Apg 12:18-19; 16:27-28.]

25 Då kom någon och berättade för dem: ”Männen som ni satte i fängelse står i templet och undervisar folket!” 26 Ledaren för tempelvakten gick då ut med tjänarna [till Salomos pelarhall på tempelområdet] och hämtade dem utan att bruka våld, eftersom de var rädda att folket skulle stena dem.

[Sanhedrin var helt hjälplösa och deras agerande hade blivit ett totalt fiasko. Apostlarna kom till sist till förhöret, men av egen fri vilja. Händelserna natten innan hade övertygat dem än mer att de var i Guds hand. Ingen människa kan stoppa Guds planer!]

Vi måste lyda Gud mer än människor

27 När de hade hämtat dem dit, förde man dem fram inför Stora rådet [Sanhedrin, det högsta juridiska beslutsfattande organet bland judarna med 71 medlemmar där översteprästen var ordförande]. Översteprästen började förhöra dem, 28 och sa: ”Vi gav er strikta order att inte undervisa i det namnet. Trots det har ni fyllt Jerusalem med er undervisning (doktrin, lära), och nu tänker ni dra den mannens blod över oss (göra oss skyldiga till hans död).”

29 Då svarade Petrus och de andra apostlarna: ”Vi måste lyda Gud mer än människor. 30 Våra fäders Gud har uppväckt Jesus, som ni hängde upp på trä (ett kors) och dödade. 31 Honom har Gud upphöjt till sin högra sida som furste (pionjär, upphovsman, den förste – gr. archegos) och frälsare (räddare, befriare) för att ge Israel omvändelse och syndernas förlåtelse. 32 Vi är vittnen till detta, vi och den helige Ande som Gud har gett till dem som lyder honom.”

33 När de hörde detta blev de rasande (ordagrant beskriver det en smärta som om deras hjärtan skulle sågas itu) och ville döda dem. 34 Men då reste sig en farisé i Stora rådet [Sanhedrin] som hette Gamaliel, en Torah-lärare (gr. nomo-didaskalos, ”laglärd”, se Luk 5:17) som var aktad av hela folket. [Gamaliel var son eller barnbarn till den kände rabbinen Hillel. Gamaliel var verksam i Jerusalem 22-55 e.Kr. och han var den rabbin som Paulus hade blivit undervisad av, se Apg 22:3.] Gamaliel befallde att man skulle föra ut apostlarna en stund. [Han hade stort inflytande och var säker på att han snabbt kunde övertyga rådet att inte förhastat döda apostlarna.] 35 Sedan sa han till dem [det samlade rådet]:

”Israeliter, tänk er för vad ni gör med dessa män. [Gamaliel tar nu två exempel på judiska rörelser som haft sin storhetstid 30 år tidigare, och nu inte längre fanns kvar.]

36 [Exempel 1:]

För en tid sedan kom Teudas [en man som ledde ett väpnat judiskt uppror mot romarna] och menade sig vara något. Han fick med sig omkring 400 män, men han blev avrättad, och alla som trodde på honom skingrades och försvann.

[Det var stora oroligheter efter Herodes den stores död 4 f.Kr. Teudas var ett vanligt grekiskt namn och han var troligen en av ledarna för detta uppror.]

37 [Exempel 2:]

Efter honom kom Judas från Galileen, vid tiden för skattskrivningen. Han fick folk att göra uppror och följa honom, men även han gick under, och alla som trodde på honom skingrades.

[Detta syftar på en senare skattskrivning efter den som skedde kring Jesu födelse, se Luk 2:2. Den judiska historieskrivaren Josefus omnämner en skattskrivning i Judeen 6-7 e.Kr. som provocerade seloterna i Galileen till ett uppror som brutalt slogs ner av romarna.]

38 Så nu i detta fall [med apostlarna och den här nya rörelsen] säger jag [Gamaliel] er: Håll er borta från dessa män. Släpp dem fria! För om detta bara är mänskligt påhitt och aktivitet (entusiasm) blir det inget av det, 39 men är det av Gud, kan ni inte slå ner dem. Det skulle kunna visa sig att ni kämpar mot Gud.”

De blev övertygade av honom. 40 När de kallat in apostlarna igen, lät de piska dem [med trettionio rapp på ryggen, se 2 Kor 11:24] och förbjöd dem att tala i Jesu namn. Sedan släpptes de fria. 41 När apostlarna gick ut från Stora rådet var de [inte nedstämda, tvärtom, de var] glada att de ansetts värdiga att bli vanärade för hans namns skull. [På grund av Jesu namn, se 3 Joh 1:7.] 42 Både [öppet] i tempelområdet

och [enskilt] i hemmen (från hus till hus)

undervisade

och förkunnade (evangeliserade) de dagligen (dag efter dag) att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus).

[Den kiastiska formen i denna vers kopplar ihop undervisningen med hemmen, och evangelisationen med tempelområdet.]

6

De första sju diakonerna utses

[Den kristna församlingen i Jerusalem bestod fortfarande enbart av judar som börjat tro på Jesus som Messias. Den största gruppen var hebreisktalande judar, födda i Jerusalem och Judeen. Den andra gruppen var inflyttade grekisktalande judar. Det fanns även proselyter, icke-judar som konverterat till judendomen vid vuxen ålder. Ett sådant exempel var Nikolaus, se vers 5. Som det ofta blir vid snabb tillväxt uppstod praktiska problem.]

1 Vid den tiden, när antalet lärjungar (efterföljare) växte, började de [utlandsfödda inflyttade] grekisktalande judarna lågmält klaga på de hebreisktalande [infödda judarna]. De grekisktalande änkorna blev bortglömda vid den dagliga matutdelningen (ordagrant diakonia, den dagliga hjälpverksamheten).

[Det var vanligt att grekisktalande judar runt om Medelhavet flyttade till Jerusalem för att leva sina sista år i den heliga staden. De hade sina egna synagogor, se vers 9, och var språkligt och kulturellt skilda från de hebreisktalande judarna. Då som nu dog ofta mannen före kvinnan. De grekisktalande änkorna var extra utsatta eftersom man ofta lämnat familj och släkt när man flyttat. Det är inte otroligt att många av dessa grekisktalande kvinnor hade blivit frälsta och gått med i den nya rörelsen. Dorkas var en av dem, se Apg 9:39.

Distributionen av medel verkar till en början ha skett av apostlarna, se Apg 4:35. Som texten indikerar hade uppgiften lämnats över till den hebreisktalande gruppen som var i majoritet. Det är inte otroligt att man följde de judiska sederna för att hjälpa de fattiga med två typer av hjälpinsatser. Fattiga judiska invånare fick veckovis hjälp som kallades guppah. Den gavs varje fredag och räckte till fjorton måltider. Det fanns också en daglig hjälp som kallades tamhuy som riktade sig till andra inflyttade. Mat och dryck levererades till dem som hade behov. Det är inte svårt att se hur man på grund av språkskillnader, antagligen omedvetet, förbisåg en del grekisktalande änkor i den dagliga matutdelningen.]

2 Då kallade de tolv [apostlarna] samman alla lärjungarna och sa: ”Det är inte rätt (bra) om vi försummar Guds ord för att göra tjänst vid borden [och dela ut mat]. 3 Nej, bröder, utse sju män bland er som har gott anseende och är fyllda av Ande och vishet, så ger vi dem den uppgiften. 4 Själva ska vi ägna oss åt bönen och åt ordets tjänst.” 5 Det förslaget tyckte alla var bra (det behagade alla samlade). [Apostlarna ger ett förslag som hela församlingen, både de grekisktalande och de hebreisktalande judarna, godkänner.] De valde:

Stefanos [som betyder ”krönt”],

en man full av tro och den helige Ande.

Filippus [som betyder ”en som älskar hästar”].

Prokorus [som ordagrant betyder ”framför kören”, dvs. en körledare, kan ha varit titeln ”körledaren” snarare än hans riktiga namn].

Nikanor [som betyder ”segrare”].

Timon [som betyder ”ärbar”].

Parmenas [som betyder ”en som står fast”].

Nikolaus [som betyder ”folkets segrare”],

en proselyt från Antiokia [i Syrien]. [Eftersom han var en proselyt hade han först konverterat till judendomen från en hednisk tro. Sedan hade han blivit frälst och konverterat från judendomen för att bli en kristen.]

[Samtliga sju förslag på män hade grekiska namn och tillhörde antagligen den grekisktalande judiska gruppen. Att ta hand om de faderlösa och änkorna är en viktig uppgift, se 2 Mos 22:22; Jak 1:27. Dessa sju män tjänade även på andra områden. I nästa stycke läser vi hur Stefanos ber för sjuka. När han dödas och en kraftig förföljelse bryter ut rör sig Filippus norrut till Samarien. Där verkar han som evangelist och många kommer till tro, se Apg 8:5-8. Han kallas ofta evangelisten Filippus för att inte blandas ihop med aposteln med samma namn som var en av de tolv, se Luk 6:14.]

6 Man förde fram dem inför apostlarna som bad och lade händerna på dem [bekräftade och välsignade deras tjänst]. 7 Guds ord fortsatte att spridas och antalet lärjungar i Jerusalem ökade kraftigt. Även ett stort antal präster började lyda tron [genom att ta emot Jesus som Messias]. [Tro och lydnad hör ihop, se Apg 5:32; Rom 1:5.]

[Vid den här tiden tjänstgjorde totalt närmare 20 000 präster och leviter i templet. De var indelade i 24 avdelningar. Varje avdelning utförde tempelsysslorna under en veckas tid, fem gånger under året. Tre av dessa tillfällen var under de stora högtiderna då alla präster tjänstgjorde tillsammans. De flesta präster och leviter bodde inte i Jerusalem, se Luk 1:39-40; 10:30-32. Många av dessa var fattiga och försörjde sig på egen hand och hade lite gemensamt med den religiösa överklassen som saddukéerna representerade. Det stora antal präster som kom till tro kom antagligen från denna fattiga grupp. Antalet måste ha varit hundratals, om inte tusentals och detta måste ha väckt de judiska ledarnas avund.]

Stefanos arresteras

[Nu sker en vändpunkt i Apostlagärningarna. Detta är tredje gången Stora rådet tar in kristna till förhör. Det första slutade i en varning, se Apg 4:21, det andra i trettionio piskslag, se Apg 5:40. Stefanos, som är en av de sju medarbetarna i vers 5, blir den första martyren som dödas för sin tro. Stora rådet, som också kallas Sanhedrin, var det högsta judiska beslutande organet med 71 medlemmar från fariséerna och saddukéerna. Man sammanträdde i en sal i norra delen av templet.]

8 Stefanos, full av nåd (gudomlig välsignelse, favör) och kraft (styrka), utförde ständigt under (som väckte förundran) och tecken (mirakler som bevisar Guds existens och hans karaktär) bland folket. 9 Då gick några emot Stefanos för att ifrågasätta (argumentera med) honom. De kom från:

Synagogan som kallades ”De frigivnas synagoga” [dessa judar hade troligtvis varit slavar i Rom men blivit frigivna],

och från Kyrene och Alexandria [synagogan med judar från dessa två afrikanska städer],

och från Kilikien och provinsen Asien [synagogan med judar från dessa två landskap i nuvarande Turkiet].

[I Jerusalem fanns enligt den rabbinska traditionen 480 olika synagogor ordnade efter olika nationaliteter. Det krävdes tio män för att starta en synagoga. En del hade egna byggnader, men de flesta samlades i hemmen. Det är inte konstigt att det var dessa inflyttade judar som blev de främsta motståndarna till Stefanos. Den judiska tro som de hade bekänt och fått lida för i världen var nu hotad av hans undervisning här i judarnas huvudstad Jerusalem.]

10 Dock kunde de inte stå emot den vishet och den Ande som han talade med. 11 Då lejde de i hemlighet några män och instruerade dem att säga att de hade hört honom tala hädiska (aggressiva) ord mot Mose och Gud. 12 På det sättet lyckades de jaga upp folket, så väl som de äldste och de skriftlärda, och överföll (arresterade, fängslade) honom och förde honom inför Stora rådet. 13 Där förde de fram falska vittnen som sa: ”Den här mannen slutar inte att göra anklagelser mot denna heliga plats [templet i Jerusalem] och undervisningen [Moseböckerna, Torah – gr. nomos]. 14 Vi har hört att han har sagt att den där Jesus från Nasaret ska riva ner och förstöra denna plats, och ändra de stadgar som Mose har gett oss.” [Mark 14:58, men även profeterat tidigare, se Dan 9:26; Jer 26:12-16.]

[Anledningen till att man förde fram falska vittnen var att Stora rådet inte hade mandat att anklaga någon på eget initiativ. Det krävdes att vittnen begärde att få sin sak prövad för att fallet skulle tas upp.]

15 Alla som satt i rådet fäste sina ögon på honom, och såg att hans ansikte var som en ängels ansikte.

7

Stefanos tal inför Sanhedrin

1 Översteprästen [antagligen Hannas] frågade [Stefanos]: ”Stämmer dessa anklagelser [att du sagt att Jesus ska riva ner templet och ändra Moses undervisning, se Apg 6:13-14]?”

2 Då svarade Stefanos: ”Bröder [åhörare där i salen] och fäder [en respektfull titel på de äldste i Sanhedrin], lyssna på mig.

[Till en början kan Stefanos ganska långa tal ses som en irrelevant genomgång av Gamla testamentes historia från Abraham till David, men två huvudteman framträder. Det första är att Gud inte är bunden till ett speciellt land. Det religiösa ledarskapet var så fokuserat vid templet, men Stefanos visar hur Gud genom historien har verkat även utanför Israel. Det andra är att israeliterna tidigare har motarbetat de ledare Gud gett dem. Josef och Mose är två exempel som också är förebilder på Jesus. Rubrikerna följer de fem stycken man kan dela in försvarstalet i.]

1) Gud ger löftet till Abraham utanför Israel

Härlighetens Gud uppenbarade sig för vår fader Abraham i Mesopotamien [långt från löfteslandet Israel, staden Jerusalem och det heliga templet], innan han bosatte sig i Haran [som också är långt från Israel]. 3 Gud sa till Abraham:

’Lämna ditt land och din släkt

och bege dig till det land som jag ska visa dig.’ [1 Mos 12:1]

4 Då lämnade Abraham kaldéernas land och bosatte sig i Haran. När hans far hade dött, förde Gud honom därifrån till det land där ni nu bor. 5 Han gav honom ingen arvedel i landet, inte ens så mycket att han kunde sätta ner sin fot, men han lovade att ge det som egendom åt honom och hans efterkommande, trots att han var barnlös. 6 Detta är vad Gud sa:

’Hans efterkommande ska bo som främlingar

i ett land som inte är deras,

man ska göra dem till slavar och förtrycka dem – [totalt] 400 år.

[Tidsperioden 400 år syftar inte på tiden i slaveri i Egypten, utan på totala tiden i främlingskap utanför Israels land.]

7 Men det folk vars slavar de blir ska jag döma, sa Gud,

och sedan ska de dra ut och tjäna mig på denna plats.’

[Med ’denna plats’ syftar Stefanos antagligen på templet där han talade dessa ord.]

[1 Mos 15:13-14; 2 Mos 3:12]

8 Han gav honom omskärelsens förbund. Så blev Abraham far till Isak och omskar honom på åttonde dagen, och Isak blev far till Jakob, och Jakob till de tolv stamfäderna.

[Omskärelsen av judiska pojkar är ett tecken på Guds eviga förbund med Abraham, se 1 Mos 17:10-12. Redan på Moses tid gjorde Gud klart att det inte räckte med det fysiska tecknet – hjärtat behövde också omskäras, se 5 Mos 10:16; 30:6; Jer 4:4. Ceremonin utförs på den åttonde dagen och kallas brit mila, se även Luk 1:59.]

2) Josef – en förebild på Messias

9 Våra stamfäder blev avundsjuka på Josef och sålde honom till Egypten. Men Gud var med honom 10 och räddade honom [gång på gång] ur alla hans lidanden (problem, svårigheter). Han gav honom nåd (favör) och vishet inför farao, kungen i Egypten, som satte honom till styresman över Egypten och hela sitt hus.

11 En svår hungersnöd spred sig över hela området, från Egypten [ända upp] till Kanaan, och alla led. Våra förfäder [som bodde här i Kanaans land] kunde inte få tag på mat [till sina familjer och boskap]. 12 När Jakob fick höra att det fanns säd i Egypten, sände han våra fäder dit en första gång. 13 Den andra gången gav sig Josef till känna för sina bröder, och farao fick höra om Josefs släkt. 14 Josef skickade då bud och lät hämta sin far Jakob och hela sin släkt, sjuttiofem personer. [Som grekisktalande jude använder Stefanos den grekiska översättningen av 1 Mos 46:27 som inkluderar Josefs barnbarn och har antalet sjuttiofem. Den hebreiska texten har sjuttio utan Josefs barnbarn.]

15 Jakob drog ner till Egypten, och där dog han och våra fäder. 16 Deras kroppar förflyttades till Sikem och lades i den grav som Abraham hade köpt [för sin hustru Sarah] för en summa i silver av Hamors barn i Sikem [som ligger i Samarien på ’ohelig’ mark].

[I sitt korta och pressade tal verkar Stefanos sammanfatta två händelser för att få fram sin poäng att Gud verkar utanför Jerusalem, och då särskilt Samarien som klingade illa för Stora rådets anhängare. Graven som Abraham köpte var i Hebron, inte Sikem 1 Mos 23:16-20. Josef var begravd i Sikem och Jakob i Hebron. Abraham köpte grottan från hettiterna för 400 shekel, se 1 Mos 23:10-16, och det var Jakob som köpte fältet från Hamor, se 1 Mos 33:18-20.]

3) Befrielsen genom Mose

17 Tiden närmade sig då löftet som Gud hade gett till Abraham skulle gå i uppfyllelse. [Tiden i slaveri var på väg mot sitt slut, se 1 Mos 15:13.] Folket [israeliterna] växte (i status, respekt) och deras antal ökade i Egypten,

18 fram tills en annan kung (med en annan karaktär)

som inte kände till Josef kom till makten.

[Citat från 2 Mos 1:8. I den egyptiska historien skedde ett tydligt skifte mellan den sjuttonde och artonde dynastin. Hyksosfolket som regerat Egypten under 100 år besegrades. Den nya kungen skulle i så fall vara farao Amoses som kom till makten i det nya riket någon gång omkring 1550 f.Kr.]

19 Det var han [denne nya farao] som exploaterade vårt folk (utnyttjade dem med inställsamt prat) och förtryckte våra förfäder och tvingade dem att överge sina spädbarn [dränka alla pojkar i Nilen, se 2 Mos 1:22], så att de inte skulle överleva.

20 Vid den tiden (tidsepoken) föddes Mose, och han var fantastiskt vacker i Guds ögon [hade både inre och yttre skönhet; ordagrant ’från en stad’ dvs. förde sig elegant (inte obildat), men också i betydelsen att han kom från en himmelsk stad]. Under tre månader växte han upp [och hölls gömd] i sin faders hus. [2 Mos 2:2; Heb 11:23] 21 När han sedan blev övergiven [utplacerad i Nilen] adopterade faraos dotter honom och uppfostrade honom som sin egen son. 22 Mose blev undervisad i all egyptisk visdom (filosofi) och han var mäktig (kraftfull) i ord (gr. logos) och gärningar (handlingar). [Lukas använder samma fras om Jesus, se Luk 24:19. Även om Mose själv ansåg sig inte vara en god talare (2 Mos 4:10) var han en man av sina ord. Hans ord och handlingar överensstämde. Logos betonar också ofta det skrivna ordet, han var en god retoriker och författare av Moseböckerna, se Joh 5:46.]

23 När han var fyrtio år fick han tanken att besöka sina bröder, Israels söner (barn). 24 Han fick då se hur en av dem blev misshandlad, och han tog honom i försvar och hämnades genom att slå ihjäl egyptiern. 25 Mose trodde att hans bröder skulle förstå att Gud ville rädda dem genom hans hand, men det gjorde de inte.

26 Nästa dag vandrade han omkring igen bland israeliterna när han plötsligt såg två av dem i ett slagsmål. Han försökte få dem att bli sams och sa: Ni män är ju bröder! Varför gör ni varandra illa? 27 Men den som hade gjort orätt mot sin nästa (medmänniska, landsman) stötte undan Mose och svarade:

Vem har satt dig till ledare och domare över oss?

28 Tänker du döda mig så som du dödade egyptiern i går? [2 Mos 2:14]

29 När han hörde de orden flydde han. Sedan levde Mose som främling i Midjans land där han [gifte sig och] fick två söner.

30 När fyrtio år hade gått visade sig en ängel för honom i öknen vid berget Sinai, i flamman från en brinnande törnbuske. 31 Mose var förundrad över synen han såg, och när han gick närmare för att se efter vad det var, hördes Herrens röst:

32 ’Jag är dina fäders Gud,

Abrahams, Isaks och Jakobs Gud.’ [2 Mos 3:6]

Då darrade Mose av fruktan och vågade inte se dit.

33 Men Herren sa till honom:

Ta av sandalerna från dina fötter,

för platsen där du står är helig mark.

34 Jag har själv sett hur mitt folk förtrycks i Egypten och hört hur de suckar,

och jag har stigit ner för att befria dem.

Gå nu! Jag sänder dig till Egypten [som min budbärare].

[2 Mos 3:7-8, 10]

4) Israeliterna vill inte lyda

35 Denne Mose som de avvisade när de sa:

Vem har satt dig till ledare och domare? [2 Mos 2:14]

– honom sände Gud som ledare och befriare genom ängeln som uppenbarade sig för honom i törnbusken. 36 Det var han som förde dem ut och gjorde under och tecken i Egypten och i Röda havet och i öknen under fyrtio år. 37 Det var denne Mose som sa till Israels söner (barn):

En profet lik mig ska Gud låta uppstå åt er,

ur era bröders krets.

[5 Mos 18:15. Jesus är denna profet som är lik Mose, se Apg 3:22; Luk 9:35.]

38 Det var han som i församlingen i öknen var tillsammans både med ängeln som talade till honom på berget Sinai och med våra förfäder, och han tog emot levande ord för att ge till oss.

39 Men våra förfäder ville inte lyda honom. De avvisade honom och vände i sina hjärtan tillbaka till Egypten. 40 De sa till Aron: Gör oss gudar som kan gå framför oss! Vad som hänt med den där Mose som förde oss ut ur Egypten, det vet vi inte. [2 Mos 32:1] 41 De gjorde även en kalv vid den tiden och de bar fram offer åt avguden (avbilden) [2 Mos 20:4] och gladde sig över sina händers verk.

42 Men Gud vände sig bort från dem och utlämnade dem till att dyrka himlens här, som det står skrivet i profeternas bok [Amos]:

’Var det åt mig ni bar fram slaktoffer och matoffer

under de fyrtio åren i öknen, ni av Israels hus?

43 [Nej!] Ni bar med er tältet [tabernaklet på samma sätt som arken (2 Mos 25:14); det hebreiska sikot kan syfta på avguden Sikkot, se Amos 5:26] för att tillbe Molok [den kanaaneiska guden över solen och himlen]

och era avbilder av gudastjärnan Refan [grekisk direktöversättning av hebreiska Kevan, ett annat namn för planeten Saturnus som också tillbads av egyptierna].

Därför ska jag föra er bort i fångenskap bortom Babylon.’ [Amos 5:25-27]

44 Våra förfäder hade vittnesbördets tält [tabernaklet, med arken] i öknen, utformat så som Gud hade bestämt. Han hade befallt Mose att göra det efter den förebild (modell, exempel) Gud visat honom. 45 Det tältet fick våra fäder i arv, och de förde det hit under Josuas ledning när de tog över landet efter folken som Gud drev undan för dem. Här stod det fram till Davids tid. 46 Han fann nåd inför Gud och bad att få finna en boning åt Jakobs Gud. 47 Men det blev Salomo som byggde ett hus åt honom. [1 Kung 8:1-21] 48 Den Högste bor dock inte i hus som är byggda av människohand. Profeten [Jesaja] säger [ju]:

49 Himlen är min tron

och jorden är min fotpall.

Vad för ett hus kan ni bygga åt mig, säger Herren,

eller vad för en plats där jag kan vila?

50 Har inte min hand gjort allt detta?

[Jes 66:1-2. Den retoriska frågan är hur en byggnad skulle kunna rymma Gud, som har skapat universum.]

5) Ni har förkastat Jesus

[Fram till nu har Stefanos återberättat den judiska historien, men nu riktar han sig till Stora rådet, Sanhedrin. Hittills har han inkluderat sig själv när han sagt ’våra förfäder’, se vers 19, 38, 39, 44. Nu säger han ’era förfäder’. Det är lätt att hålla med om att avgudadyrkan var fel förr, men svårare att erkänna att det kan vara på samma sätt i dag i mitt liv.]

51 Hårdnackade (obstinata, envisa) är ni [Mose använde liknande språkbruk, se 2 Mos 32:9] och oomskurna till hjärta och öron! [På utsidan är ni judar, men i hjärtat är det ingen skillnad mellan er och andra folk!] Ständigt [ända sedan Moses tid] gör ni motstånd mot den helige Ande, ni som era förfäder. 52 Finns det någon profet som era fäder inte har förföljt? De dödade dem som förutsade den Rättfärdiges ankomst, och nu har ni förrått och mördat honom, 53 ni som fått undervisningen [Torah – gr. nomos] förmedlad av änglar [5 Mos 33:2; Gal 3:19] men inte hållit den.”

[Här avbryts Stefanos. Det är troligt att han skulle fortsatt och uppmanat till omvändelse, precis som Petrus tidigare gjort i sitt tal, se Apg 3:19-21.]

Stefanos dödas

54 När de hörde detta blev de rasande (ordagrant beskriver det en smärta som om deras hjärtan skulle sågas itu) och gnisslade tänder mot Stefanos. 55 Men Stefanos, fylld av den helige Ande, lyfte blicken mot himlen och såg Guds härlighet (prakt, ära, glans), och Jesus som stod på Guds högra sida. [Vanligtvis porträtteras Jesus sittande vid Faderns högra sida, men här står han upp för att beskydda och ta emot dem som dör martyrdöden.]

56 Han sa: ”Se! Jag ser himlarna öppnade och Människosonen stå på Guds högra sida.” [Stefanos ser upp igenom alla himlar ända till den högsta, där Guds tron är.] 57 Men då vrålade de med hög röst och höll för sina öron [för att inte höra det Stefanos sa som de ansåg vara hädelse] och stormade alla på en gång emot honom. 58 När de hade drivit (kastat, släpat) honom ut ur staden [Jerusalem], började de att stena honom, och vittnena lade ner sina mantlar vid en ung man som hette Saulus.

[Ordet ”ung man” beskriver oftast en ogift man under 40 års ålder. En judisk ledare behövde godkänna en stening. Den som gjorde det var den som höll de andras mantlar medan de utförde steningen. Det var alltså Saulus som var den som gav sitt bifall och var den judiska auktoritet som bar ansvaret för Stefanos död. Saulus var fullt medveten om vad han gjorde, se Apg 8:1; 22:20.]

59 Medan de stenade Stefanos bad han: ”Herre Jesus, ta emot min ande.” [Han citerar från samma psalm som Jesus bad på korset, se Ps 31:6; Luk 23:46.] 60 Sedan föll han ner på sina knän och ropade ut med hög röst: ”Herre, håll inte denna synd mot dem.” När han hade sagt detta somnade han in.

8

EVANGELIET SPRIDS TILL JUDÉEN OCH SAMARIEN (8:1-9:31)

1 Saulus var helt med på att döda Stefanos (han applåderade, var glad över det).

[Samtidigt som berättelsen om Stefanos avslutas introduceras Saulus. Han var från Tarsus i Kilikien, nuvarande södra Turkiet. Han var liksom Stefanos en grekisktalande jude, se Apg 22:3. Enligt tradition är han född 8 e.Kr., men det kan vara någon gång mellan 5 f.Kr. och 10 e.Kr. Det var troligt att Saulus var en av dem som argumenterat mot Stefanos i den kilikiska synagogan, se Apg 6:9.

Lukas introducerade aposteln Paulus med hans första namn Saulus, som var ett vanligt namn som härstammar från Israels första kung. Namnet betyder ”efterfrågad i bön”. Namnet Saulus är den grekiska formen av det hebreiska namnet Saul. Vid några tillfällen används den mer hebreiska formen ”Saul” när citat återges på arameiska, se Apg 9:4, 17. Från och med Apg 13:9 används namnet Paulus. Orsaken till ändringen ges inte, men Paulus är ett renodlat romerskt namn som betyder ”den lille”. Det beskriver fint hedningarnas apostel och hans med åren växande ödmjukhet.]

Samma dag bröt en stor förföljelse ut mot församlingen i Jerusalem, och alla förutom apostlarna skingrades [tvingades fly] till områdena i Judeen och Samarien. 2 Några fromma [judiska] män hjälptes åt att bära ut och begrava Stefanos och höll en stor dödsklagan över honom. 3 Saulus försökte med våld att förgöra församlingen (han löpte amok, smutskastade, skymfade den), han gick in i hus efter hus och släpade ut män och kvinnor [genom att hålla fast deras fötter och släpa ut dem på gatorna fram till fängelset] och lät fängsla dem.

Väckelsen i Samarien

4 De som hade blivit förskingrade [på grund av förföljelsen i Jerusalem] vandrade omkring [från plats till plats] och predikade ordet [berättade det glada budskapet om frälsningen genom Jesus].

Filippus till Samarien

5 Filippus [den andre av de sju församlingstjänarna i Jerusalem, se Apg 6:5] kom ner till huvudstaden i Samarien och predikade den Smorde (Messias, Kristus) för dem.

[Jerusalem ligger högt beläget på berget Sion, även om man går norrut till Samarien så säger man att man går ner. På Gamla testamentets tid hette huvudstaden i regionen Samarien Samaria. När Herodes den store byggde upp den igen 25 f.Kr. fick den namnet Sebaste. Det kan vara den staden som det refereras till, men troligare är att det är staden Sykar som låg nära det religiösa centrumet på berget Gerizim, se Joh 4:4-9. På Gamla testamentets tid hette den Shekem. Ett annat alternativ är Gitta, Simon trollkarlens hemstad, se vers 9-10.]

6 Stora skaror var enade (i harmoni, med samma sinne) och lyssnade uppmärksamt på vad Filippus sa, de hörde honom tala och såg de tecken han gjorde (mirakler som bevisar och bekräftar vem Gud är). 7 Från många människor for nämligen orena andar ut under höga rop, och många förlamade (paralyserade, människor som led av nervsjukdomar) och lama (halta, lytta, ofärdiga) blev botade (en process av gradvis förbättring som leder till fullständigt helande). 8 Det blev stor glädje i den staden. [Överallt där evangeliet tas emot blir resultatet glädje, se även vers 39.]

Trollkarlen Simon

9 I staden [se vers 5] fanns sedan tidigare en man som hette Simon. [Han kallas ofta ”Simon trollkarlen”, på latin Simon Magus.] Han utövade [ockult] magi och hade slagit folket i [hela regionen] Samarien med häpnad. Han sa sig vara något stort. 10 Alla, från den minste till den högste, lyssnade till honom och sa: ”Denne man är Guds stora kraft!”

[Gud avskyr all ockult verksamhet, se 5 Mos 18:9-13. Justinus Martyren skriver ca 150 e.Kr. att Simon kom från staden Gitta och ansågs vara som en gud bland sina landsmän. Senare texter från fornkyrkans tid beskriver hur han blir en stark motståndare till den kristna tron.]

11 De hade lyssnat till honom därför att han länge slagit dem med häpnad (fascinerat dem) med sina magiska konster. 12 Men när de nu trodde på Filippus, som förkunnade evangeliet om Guds rike och Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn, lät de döpa sig (nedsänkas i vatten, gr. baptizo), både män och kvinnor. 13 Simon kom också till tro, och sedan han blivit döpt höll han sig hela tiden nära Filippus. När han såg de stora tecken och under som skedde var han utom sig av häpnad. [Simon som tidigare fascinerat andra med sin ockulta magi, blev själv helt betagen när han såg undren som skedde i Jesu namn.]

Petrus och Johannes till Samarien

14 Nu när apostlarna i Jerusalem hörde att [regionen] Samarien hade tagit emot Guds ord, sände de dit Petrus och Johannes. 15 När de kom dit ner, bad de för dem att de skulle få (ta emot) den helige Ande, 16 för han [Anden] hade ännu inte fallit på (kommit över) någon av dem, utan de hade bara blivit döpta i Herren Jesu namn. 17 Då lade de händerna på var och en av dem, och de fick (tog emot) den helige Ande.

[Tidigare hade Johannes tillsammans med sin bror Jakob varit beredd att kalla ner eld från himlen och förgöra folket i en samarisk by, se Luk 9:54. Nu får han i stället vara med och kalla ner den helige Andes eld över de nyfrälsta samarierna.]

Trollkarlen Simon köpslår med Guds kraft

18 Men när Simon såg att Anden gavs genom apostlarnas handpåläggning, kom han till dem med pengar 19 och sa: ”Ge den kraften till mig också, så att den jag lägger händerna på får (tar emot) den helige Ande.”

20 Petrus sa till honom: ”Till fördärvet med dig och dina pengar, om du tror att Guds gåva kan köpas för pengar! 21 Du har ingen del eller lott i den här saken, för ditt hjärta är inte uppriktigt inför Gud. 22 Omvänd dig därför från din ondska och be till (bönfall) Herren så att han, om möjligt, förlåter dig vad du tänker i ditt hjärta. 23 Jag ser att du är full av bitter galla och fast i orättfärdighetens band.”

24 Simon svarade: ”Be ni för mig (bönfall) till Herren, så att inget av det ni sagt drabbar mig.” [Det starkaste ordet för bön, gr. deomai, används här och i vers 22. Det beskriver en bön för ett stort behov.]

25 Sedan de vittnat och predikat Herrens ord vände de [Petrus och Johannes] tillbaka till Jerusalem. På vägen [hem till Jerusalem] förkunnade de evangeliet i många samaritiska byar.

[Denna evangelisationssatsning som hade startats av den grekisktalande juden Filippus, fortsattes nu av två hebreisktalande judar!]

Filippus och den etiopiske hovmannen

[Mitt i ett intensivt väckelseskeende kallas nu Filippus från de stora skarorna för att betjäna en människa. Först är det ett tilltal från en ängel (vers 26) följt av den helige Andes ledning, se vers 29 och 39.]

26 En Herrens ängel talade till Filippus och sa: ”Stå upp och gå söderut (vid middagstiden då solen är i söderläge) på den vägen som går från Jerusalem ner till Gaza – ökenvägen (genom obebyggda områden).”

[Den antika staden Gaza låg omkring åtta mil sydväst om Jerusalem. Det var den sista vattenposten före öknen på vägen mot Egypten. Detta budskap kan tyckas lite märkligt rent mänskligt sett. Vad skulle Filippus göra där?]

27 Han stod upp och gick. Plötsligt kom den etiopiske finansministern (som ansvarade för skattkammaren) förbi denna väg. Han var en mäktig hoveunuck hos Kandake, drottningen i Etiopien. Han hade rest till Jerusalem för att tillbe, 28 men var nu på väg hem, och satt i sin vagn och läste profeten Jesaja.

[En eunuck var en frivilligt eller påtvingat kastrerad man. Det var inte ovanligt att eunucker hade höga positioner eftersom de var lojala och pålitliga. Inom judendomen fanns dock restriktioner. En eunuck hade bara tillträde till den yttre tempelplatsen, se 5 Mos 23:1. Denne högt uppsatte etiopier var en hedning som trodde på Israels Gud. Detta var antagligen hans enda pilgrimsvandring till Jerusalem. Att han nu när vagnen långsamt rullar fram läser profeten Jesaja är nog ingen slump. Här finns de starkaste löftena till just eunucker. När Messias upprättar sitt rike ska de få tillträde att be till Gud och få ett namn som är bättre än söner och döttrar, se Jes 56:3-8. Vad han inte visste var att snart skulle hans ögon öppnas för dessa Skrifter genom tron på Jesus!]

29 Då sa Anden till Filippus: ”Gå fram till vagnen och håll dig nära den.” [Den helige Ande uppmanar Filippus att ”hålla sig nära”. Ordet kan också översättas ”klistra sig fast vid” eller ”förenas med”, se Apg 5:13; Luk 10:11; 15:15. Filippus rusar inte bara fram, i stället inväntar han rätt tid och hinner känna in situationen.]

30 Så Filippus sprang fram [och höll sig nära vagnen]. Han hörde mannen läsa från profeten Jesaja. [I antiken var det vanligt att läsa högt.] Då frågade han: ”Förstår du vad du läser?”

[På grekiska är frågan också en fyndig ordlek. Det grekiska ordet för att förstå är ginosko och ”läsa” är anaginosko som ordagrant är ”att förstå igen”. Det beskriver processen för hur det går till när vi läser. Vi känner igen bokstäverna som bygger upp meningen. Bokstäverna förstås igen på ett nytt sätt.]

31 Han sa: ”Nej, hur ska jag kunna förstå om ingen vägleder mig?” Han bad Filippus stiga upp och sätta sig bredvid honom. 32 Det sammanhang han läste i Skriften var [från Jesaja]:

Som ett får fördes han bort för att slaktas,

och som ett lamm är tyst inför den som klipper det,

så öppnade han inte sin mun.

33 I sin förnedring (låga status, genom att ödmjuka sig) blev hans dom borttagen,

och vem kan beskriva [ondskan hos] hans släkte (generation, de som levde i hans samtid)?

För hans liv togs bort från jorden.

[Jes 53:7-8]

34 Hoveunucken sa till Filippus: ”Jag bönfaller dig, berätta vem profeten talar om, är det om sig själv eller någon annan?” 35 Då öppnade Filippus sin mun, och började med utgångspunkt från detta skriftställe att berätta evangeliet (det glada budskapet) om Jesus för honom.

36 Medan de fortsatte längs med vägen kom de till ett ställe med vatten och hoveunucken sa: ”Här finns vatten. Är det något som hindrar att jag blir döpt?” 37 Då sa Filippus: ”Om du tror av hela ditt hjärta, så kan det ske.” Han svarade och sa: ”Jag tror att Jesus den Smorde (Messias, Kristus) är Guds Son.” [Denna vers finns inte med i de tidigaste manuskripten, och är troligen tillagd. Den visar hur viktiga bekännelsen och dopet var i den tidiga församlingen.] 38 Han befallde att vagnen skulle stanna, och både Filippus och hoveunucken gick ned i vattnet, och Filippus döpte honom. 39 När de stigit upp ur vattnet, ryckte Herrens Ande plötsligt bort Filippus, och hoveunucken såg honom inte mer, men fortsatte glad (upprymd, fylld av glädje) sin färd.

40 Filippus kom till Ashdod, och han vandrade omkring [upp längs med Medelhavskusten] och förkunnade evangeliet i alla städerna tills han nådde Caesarea [Maritima, vid havet].

9

Saulus omvändelse

Mötet med Jesus på vägen till Damaskus

1 Men Saulus andades fortfarande hot och mordlust mot Herrens lärjungar. [Meningen börjar med ordet ”men” och beskriver kontrasten som introducerades i föregående kapitel mellan Filippus och Saulus. Filippus fortsätter att utbreda församlingen medan Saulus fortsätter att förfölja den, se Apg 8:40; 8:3.] Saulus gick till översteprästen [i Jerusalem, antagligen Hannas, se Apg 4:6] 2 och bad att få med sig brev [med häktningstillstånd] till synagogorna i Damaskus. Planen var att fängsla alla som tillhörde Vägen [samtidens namn på de första kristna, se Joh 14:6], män eller kvinnor, och föra dem tillbaka till Jerusalem.

[Damaskus ligger sex dagsresor norr om Jerusalem. Staden var en av de största i Dekapolis, området som bestod av tio städer. Efter Stefanos död då förföljelsen bröt ut, flydde många kristna till närliggande områden, se Apg 8:1. Att Saulus nu beger sig så långt som till Damaskus tyder på att han redan rensat många städer närmare Jerusalem på troende. I Apg 26:11 citerar Lukas hur Saulus, då känd som Paulus, knappt trettio år senare beskriver den här perioden i sitt liv: ”Överallt i synagogorna straffade jag dem gång på gång och tvingade dem att häda. I mitt vilda raseri förföljde jag dem ända till utländska städer.”]

3 Men när han på sin resa närmade sig Damaskus, strålade plötsligt ett ljus från himlen omkring honom. [Händelsen inträffar mitt på dagen, se Apg 22:6. Det måste varit ett kraftigt övernaturligt sken, starkare än solen.] 4 Han [och även de som var med honom, se Apg 26:14] föll till marken. Sedan hörde han en röst som sa till honom [på arameiska, se Apg 26:14]: ”Saul! Saul! Varför förföljer du mig?” [Saulus tilltalas med den hebreiska formen av sitt namn som är ”Saul”, se även Apg 8:1.]

5 Då frågade han: ”Vem är du, Herre?” [Apg 22:10]

Rösten svarade: ”Jag är Jesus, den du förföljer. 6 Men res dig upp och gå in till staden, så ska du få veta (någon ska tala till dig) vad du måste göra.” [Detta verkar vara allt som Jesus kan säga till Saul just nu, se Joh 16:12.]

7 [Saulus ligger kvar på marken.] Männen som var med honom på resan [som nu hade ställt sig upp] bara stod där förstummade (de var som förstenade, så förskräckta var de). De hörde ljudet men såg ingen. 8 Saulus reste sig [till sist] upp från marken, men när han öppnade sina ögon kunde han inte se. Då tog de honom i handen och ledde honom in i Damaskus. 9 Under tre dagar såg han ingenting, och han varken åt eller drack.

[Saulus har mycket att bearbeta, hela hans värld har förändrats. Han behövde omvärdera sin tolkning av Gamla testamentet, frälsning, sitt förhållande till människorna på Vägen, hans uppdrag, osv.]

Ananias ber för Saulus

10 I Damaskus fanns en lärjunge som hette Ananias. I en syn sa Herren till honom: ”Ananias!”

Han svarade: ”Här är jag, Herre.” [Påminner om Abrahams och Samuels svar, se 1 Mos 22:1; 1 Sam 3:4.]

11 Då sa Herren till honom: ”Res dig och gå till den gata som kallas ’Raka gatan’ och fråga i Judas hus efter en som heter Saulus från Tarsus, för han ber [till mig där just nu]. 12 I en syn har han sett hur en man som heter Ananias kommer in och lägger händerna på honom så att han kan se igen.”

[I romersk stadsplanering kallades gatorna som gick i nord-sydlig riktning för cardo, och de korsande öst-västliga gatorna för decumanus. Huvudgatan fick tillägget maximus, som betyder störst på latin. I mitten, där huvudgatorna korsades, låg stadens centrum som kallades forum. Utgrävningar har visat att ”Raka gatan” var Damaskus decumanus maximus, huvudgatan som gick centralt från öst till väst. Den var omkring 25 meter bred och 1 570 meter lång, kantad med pelare och täckt av tak där det fanns affärer.]

13 Ananias svarade: ”Herre, jag har hört av många hur mycket ont den mannen har gjort mot dina heliga i Jerusalem. 14 Nu är han här med fullmakt från översteprästerna att gripa alla som åkallar ditt namn.”

15 Men Herren sa till honom: ”Gå, för han är mitt utvalda redskap för att bära fram mitt namn inför hedningar och kungar och Israels söner (barn). 16 För jag ska själv visa honom hur mycket han måste lida för mitt namns skull.”

17 Så Ananias gav sig i väg och kom in i huset [där Saulus suttit i mörker utan mat och dryck i tre dagar]. Där lade han händerna på honom och sa: ”Saul, min broder [i tron]! Herren Jesus, som visade sig för dig på vägen hit, har sänt mig för att du ska kunna se igen och bli uppfylld av den helige Ande.” [Saulus blir påmind om att det var den uppståndne Jesus som talade med honom på vägen till Damaskus. Lukas använder passiv form på verben som betonar att det inte är Ananias utan Gud som fyller Saulus med den helige Ande.] 18 Genast var det som om fjäll föll från hans ögon. Han fick tillbaka sin syn, och han reste sig och blev döpt. 19 Sedan åt han och fick nya krafter.

Saulus predikar i synagogan

Saulus stannade några dagar hos lärjungarna i Damaskus, 20 och på en gång började han predika i synagogorna att Jesus är Guds Son. 21 Alla som hörde honom häpnade (tappade fattningen) och sa: ”Var det inte han som ville förgöra alla i Jerusalem som åkallar det Namnet? [Har han bytt ståndpunkt?] Var det inte därför han kom hit, just för att gripa dem [som tror på Jesus som Messias] och ställa dem inför översteprästerna?”

22 Men Saulus uppträdde med allt större kraft [han utvecklades mer och mer och blev skickligare] och gjorde judarna i Damaskus svarslösa när han bevisade (lade fram skriftställe efter skriftställe, jämförde och undersökte för att bevisa) att Jesus är Messias.

Tre års förberedelse i öknen

[Utifrån Paulus mer detaljerade berättelse i Gal 1:17-18 var han tre år i Arabia innan han begav sig till Jerusalem. Arabia är den stora öknen öster och söder om Damaskus. Det motsvarar dagens Saudiarabien. De flesta bibelforskare lägger in denna händelse mellan vers 22 och 23, och att Saulus återvänder till Damaskus efter sin tid i ensamhet.]

Saulus återvänder till Jerusalem

23 Efter att en längre tid hade passerat (fullgjorts) [antagligen tre år, se Gal 1:18], rådslog judarna [ledarskapet i Damaskus] om att röja Saulus ur vägen (döda honom), 24 men Saulus fick reda på deras plan. De höll vakt vid stadens portar [Damaskus sju portar] dag och natt för att döda honom. 25 Men en natt tog hans lärjungar och firade ner honom över muren i en korg [genom ett fönster, se 2 Kor 11:33].

26 När Saulus kom till Jerusalem försökte han ansluta sig till lärjungarna. Men alla var rädda för honom, eftersom de inte trodde att han var en lärjunge. 27 Då tog Barnabas hand om honom. Han förde honom till apostlarna och berättade för dem hur Saulus hade sett Herren på vägen, att Herren hade talat till honom och att han i Damaskus hade predikat frimodigt i Jesu namn.

28 Sedan stannade Saulus hos dem [15 dagar och träffade Petrus och Jakob, se Gal 1:18-19], och han gick in och ut i Jerusalem och predikade frimodigt i Herrens namn. 29 Han talade och diskuterade med de grekisktalande judarna, men de försökte röja honom ur vägen. 30 När syskonen (bröderna och systrarna i tron) fick veta det, tog de med honom ner till Caesarea [Maritima, vid havet] och sände honom sedan vidare till Tarsus.

[Saulus stannar 8-14 år i sin hemort Tarsus i landskapet Kilikien, nuvarande södra Turkiet, se Gal 1:21-2:1. Det är hit Barnabas så småningom kommer och tar med sig Saulus till Antiokia, se Apg 11:25.]

31 Församlingen hade nu lugn och ro i hela Judeen, Galileen och Samarien. Den blev uppbyggd och levde i vördnad för Herren, och växte genom den helige Andes uppmuntran (förmaning, tröst).

Petrus verkar vid Medelhavskusten (9:32-10:48)

[Saulus är nu i Tarsus. Berättelsen återgår nu till Petrus som senast var tillsammans med Johannes och Filippus i Samarien, se Apg 8:14-25.]

32 Petrus reste runt i hela området [kring Jerusalem] och kom även ner till de heliga (de troende) som bodde i Lydda.

[Staden Lydda hette på Gamla testamentes tid Lod, vilket också är dess moderna namn i dag. Den ligger alldeles intill Israels internationella flygplats Ben Gurion. På Nya testamentets tid var den en gränsstad mellan Judeen och Samarien. Det är troligt att Filippus passerade förbi här och evangeliserade på sin vandring från Ashdod norrut mot Caesarea, se Apg 8:40.]

En lam man helas i Lydda

33 Där träffade han en man vid namn Aineas. [Ett grekiskt namn som betyder ”prisad” och ”lovordad”.] Han var förlamad och sängliggande sedan åtta år tillbaka. [Den grekiska texten kan också översättas ”från åtta års ålder.”] 34 Petrus sa till honom: ”Aineas, Jesus den Smorde (Messias, Kristus) botar dig nu. Stå upp och bädda din säng!” Genast steg han upp. 35 Alla som bodde i [staden] Lydda och [i den fem mil långa kustregionen mellan Joppe och Caesarea som kallades] Saron såg honom, och vände om (återvände) till Herren.

En kvinna dör men uppväcks igen

36 I Joppe [nuvarande Jaffa vid Medelhavets kust] bodde en lärjunge [ordagrant: lärjunginna – gr. mathetria] som [på arameiska] hette Tabita, översatt [på grekiska] är det Dorkas [som betyder gasell, ett djur som har vackra ögon och står för skönhet när det används som namn på människor]. Hon var ständigt engagerad i att göra goda gärningar och var mycket generös (gav frikostigt för att hjälpa de fattiga). 37 Vid den här tiden blev hon sjuk (svag, livlös) och dog. När de hade tvättat hennes kropp, bar de upp den till ett rum på övervåningen.

38 Eftersom Lydda låg nära Joppe [knappt två mil in i landet] och lärjungarna hade hört att Petrus var där, sände de två män som bad honom komma till dem så fort som möjligt. 39 Petrus stod upp och gick genast med dem. När han kom fram förde de honom upp på övervåningen. Alla änkorna stod runt omkring honom och visade gråtande alla de skjortor (tunikor) och andra kläder som Dorkas hade gjort medan hon ännu var ibland dem. 40 Petrus körde ut alla (drev ut dem) från rummet och föll ned på sina knän och bad. Sedan vände han sig till den döda och sa: ”Tabita, stå upp.”

Då öppnade hon sina ögon, och när hon fick se Petrus, satte hon sig upp. 41 Han räckte ut sin hand och hjälpte henne upp. Sedan kallade han in de heliga (de troende) och änkorna och presenterade henne livs levande framför dem.

42 Detta blev välkänt i hela Joppe, och många kom till tro på Herren. 43 Petrus stannade en längre tid i Joppe hos Simon som var garvare.

[Att arbeta med att ta fram läder ansågs vara orent bland judarna, eftersom man handskades med döda djur. Att Petrus bor hos Simon som arbetade med skinnberedning, visar att han tar ställning för hedningarna.]

10

Petrus och Cornelius

[Följande händelse är avgörande för att evangeliet ska spridas ”till jordens yttersta gräns”, se Apg 1:8. De judiska kosherlagarna begränsade umgänget mellan judar och hedningar. En jude kunde inte äta en måltid tillsammans med en icke-jude utan att bryta mot Guds bud, se 3 Mos 11.]

Cornelius ber och får se en syn

1 I Caesarea [Maritima, vid Medelhavskusten] bodde en man som hette Cornelius, en officer (centurion) vid den bataljon (kohort) som kallades den italienska bataljonen. 2 Han var from och fruktade (vördade, respekterade) Gud och det gjorde även alla i hans hus. [Cornelius, hans familj och de tjänare som bodde hos honom trodde på och tillbad Israels Gud, följde vissa judiska traditioner, men hade inte konverterat till judendomen.] Han gav frikostigt med gåvor till [det judiska] folket och bad alltid (regelbundet) till Gud.

[Caesarea Maritima, som betyder Caesarea vid havet, var den romerska huvudstaden i Judeen och en viktig militär bas. Cornelius var en centurion (kompaniofficerare) i den romerska armén och ledde en centuria på 100 män. Ett sådant kompani bestod av 80 legionärer plus ett tjugotal icke-stridande underhållspersonal. En annan gudfruktig centurion nämns tidigare i Luk 7:5. Cornelius och hans kompani ingick i en kohort som bestod av sex centuriae (plural av centuria).

Antalet soldater i den romerska armén varierade över tid. Vid en stor förlust i Germania (nuvarande Tyskland) 9 e.Kr. förintades tre legioner och stormaktens 28 legioner minskade till 25 st. På Nya testamentets tid, efter Augustus nedskärningar 15 f.Kr., var de olika enheterna:

- Contubernium, 8 soldater som tältade/bodde ihop.

- Centuria, 100 män (80 soldater + 20 underhållspersonal).

- Kohort, 500 – 800 soldater.

- Legion, 4 800 – 5 500 fotsoldater + 120 kavallerister (10 x kohort).

Till legionen hörde också en tross, dvs. understödsförband som kunde bestå av flera tusen män och kvinnor.

Vid den här tiden var fem kohorter stationerade i Caesarea och en i Jerusalem. Flera inskriptioner visar att ett italienskt regemente Kohors II Italica fanns stationerat i den romerska provinsen Syrien 69-157 e.Kr. Även om detta datum är senare än händelserna i Apg 10 (som inträffade omkring 40 e.Kr.) bekräftar fynden att italienska förband fanns i området senare.]

3 En dag omkring nionde timmen (vid tretiden en eftermiddag) [då han var i bön hemma i sitt hus, se vers 30] såg han tydligt i en syn, hur en Guds ängel kom in till honom och sa: ”Cornelius!”

4 Han stirrade förskräckt på ängeln och frågade: ”Vad är det, herre?”

Ängeln sa: ”Dina böner och dina gåvor har stigit upp till Gud som ett [väldoftande] offer han kommer ihåg. [Generösa gåvor givna av rätt motiv och innerlig bön noteras av Gud.] 5 Sänd nu några män till Joppe och skicka efter en viss Simon som kallas Petrus. 6 Han bor som gäst hos garvaren Simon som har ett hus vid havet.”

[Ängelns instruktioner är precisa. Dubbelnamnet Simon Petrus anges eftersom båda männens namn var Simon. Att arbeta med läder var ett föraktat yrke bland judarna, eftersom hanteringen med döda djur gjorde att man blev rituellt oren. Hantverket spred också en obehaglig stank och det behövdes rikligt med vatten, vilket var en orsak till att Simons hus låg vid havet. Att Petrus bor här, gjorde även honom oren. Redan här har vi en antydan om att Petrus inställning till de judiska föreskrifterna om vad som är rent och orent höll på att ändras.]

7 När ängeln som talat med honom var borta, kallade Cornelius till sig två av sina tjänare [speciellt ord för slav som tjänade i hemmen] och en soldat, som var en from man och alltid stod till hans tjänst. 8 Han förklarade alltsammans för dem och sände dem till Joppe.

[Hamnstaden Joppe, som också benämns Jaffa, har på senare tid vuxit samman med Tel Aviv. Den ligger fem mil söder om Caesarea Maritima. En dagsmarsch var 25-30 km, så det tog två dagar att gå ner från Caesarea Maritima till Joppe. Namnet Jaffa/Joppe kommer från hebreiskans Yafo och betyder ”vacker, skön”. Namnet är logiskt om man dels tänker på att det ligger vackert vid havet och dels att detta under många tusen år varit hamnen in till Israel. Platsen är intimt förknippad med profeten Jona som reste via Jaffa när han försökte att fly bort ifrån Herrens ansikte. Nu omkring 800 år senare befinner sig Petrus på samma plats och får ett liknande uppdrag att gå till hedningarna.]

Petrus ber i Joppe och får också en syn

9 Nästa dag, medan de ännu var på väg och närmade sig staden [Joppe], gick Petrus upp på taket [hos Simon] för att be vid sjätte timmen (mitt på dagen). 10 Han blev då hungrig [vilket var ovanligt] och ville ha något att äta. [På vardagar åt man två gånger, ett morgonmål och ett större mål mat på sen eftermiddag.] Medan man gjorde i ordning maten, kom han i hänryckning (gr. ekstasis). 11 Han såg himlen öppen och något som liknade en stor linneduk komma ner. Den var fäst i sina fyra hörn och sänktes långsamt ner till jorden, 12 och i den fanns alla slag av jordens fyrfotadjur och kräldjur och himlens fåglar.

[Dessa motsvarar djuren som tas med i Noas ark, se 1 Mos 6:20. Enligt kosherlagarna i 3 Mos 11 förklarades vissa djur rena och andra orena. Nu såg Petrus dessa blandade. Rena djur som får och kor tillsammans med orena djur som svin, fladdermöss, ödlor, ormar, grodor, paddor och gamar.]

13 En röst kom till honom: ”Stå upp, Petrus, slakta och ät!”

14 Petrus svarade: ”Nej, verkligen inte, Herre! Jag har aldrig ätit något oheligt eller orent.”

15 Då sa en röst för andra gången till honom: ”Vad Gud har förklarat rent ska du inte kalla orent.” 16 Detta hände tre gånger, och sedan togs duken på en gång upp till himlen.

[Petrus var välbekant med talet tre under himmelska samtal. Han förnekade Jesus tre gånger och bekände honom tre gånger när han blev upprättad, se Luk 22:61; Joh 21. Denna syn bekräftade vad Jesus tidigare hade sagt när han upphävt renhetslagarna och förklarade all mat ren, se Mark 7:19. Även om synen handlade om mat, verkar huvudbetydelsen röra relationen mellan jude och hedning som Gud öppnar upp, se vers 28.]

Petrus får besök

17 Medan Petrus undrade inom sig vad synen kunde betyda (han visste inte vad han skulle tro), kom männen som Cornelius hade sänt, fram till porten. De hade frågat sig fram till Simons hus, 18 och nu ropade de och frågade om Simon som kallades Petrus var där som gäst. 19 Medan Petrus funderade (resonerade fram och tillbaka) över synen, sa [den helige] Anden till honom: ”Se, tre män söker dig. 20 Gå ner och följ med dem utan att tveka, för det är jag som har sänt dem.”

21 Petrus [reste sig upp, tog trappan på husets yttersida som ledde ner till innergården och] gick ner till männen och sa: ”Jag är den ni söker. Av vilken orsak har ni kommit hit?”

22 De svarade: ”Officeren Cornelius är en rättfärdig man som fruktar (vördar, respekterar) Gud och har gott anseende hos hela det judiska folket. Han har fått en uppenbarelse av en helig ängel att han ska skicka efter dig och höra vad du har att säga.” 23 Då bad Petrus dem stiga in och tog emot dem som gäster.

Petrus hos Cornelius

Nästa dag gav han sig av i sällskap med dem, och några av [de judiska] bröderna [sex stycken, se Apg 10:45; 11:12] från Joppe följde med honom. 24 Dagen därpå kom de till Caesarea [efter två dagars vandring]. Cornelius väntade på dem och hade samlat sina släktingar och närmaste vänner. 25 När Petrus skulle gå in, kom Cornelius och mötte honom och föll ner för hans fötter och tillbad. 26 Men Petrus reste upp honom och sa: ”Stå upp! Jag är också en människa.” [Det är bara Gud som ska tillbes. För en jude var detta en självklarhet till skillnad från Cornelius som levde i den romerska kulturen där t.ex. kejsaren tillbads som en gud.]

27 Medan han samtalade med Cornelius gick han in och fann många samlade där. 28 Han sa till dem: ”Ni vet att det är tabu (skamligt – gr. athemitos) för en judisk man att umgås med eller besöka en utlänning (någon från ett annat folk). [Undervisningen i Moseböckerna förbjöd inte detta uttryckligen, men det var den allmänna tolkningen och uppfattningen. Ett exempel finns i Joh 18:28 där man inte ville orena sig och gå in i Herodes palats under processen mot Jesus, se även Joh 4:9.] Men Gud har visat mig att man inte ska kalla någon människa ohelig eller oren. 29 Därför tvekade jag inte heller att komma när ni sände bud efter mig. Så nu undrar jag av vilken orsak ni har bett mig komma?”

30 Cornelius svarade: ”För fyra dagar sedan just vid den här tiden, den nionde timmen (vid tretiden på eftermiddagen) [Apg 3:1], var jag här hemma och bad. Då stod plötsligt en man i skinande kläder framför mig 31 och sa: ’Cornelius, Gud har hört din bön och kommit ihåg dina gåvor. 32 Skicka nu bud till Joppe och be Simon som kallas Petrus att komma hit. Han är gäst i garvaren Simons hus vid havet.’ 33 Då skickade jag genast bud efter dig, och det är storslaget att du kom. [Jag är så tacksam att du kom hit till mig som inte är jude.] Nu är vi alla här inför Gud för att höra allt som Herren har befallt dig att säga.”

Petrus tal i Cornelius hus

34 Då öppnade Petrus sin mun och sa: ”Nu börjar jag verkligen förstå att Gud inte gör skillnad på människor (inte favoriserar någon), 35 utan välkomnar var och en som fruktar (respekterar, böjer sig inför) honom och gör det som är rätt (lever rättfärdigt), vilket folk han än tillhör.

36 Ni känner till ordet (innehållet i budskapet) som Gud sände till Israels söner (barn), när han förkunnade de glada nyheterna (evangeliet) om frid (harmoni, lycka, välgång) genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), som är Herre över allt. 37 Ni känner själva till (har med egna ögon sett) vad som har hänt i hela Judeen. Det började i Galileen efter [omvändelse-]dopet som Johannes [Döparen] predikade.

38 [Ni känner till vad som sedan hände, hur] Gud smorde Jesus från Nasaret [betonar Jesu mänskliga sida] med helig Ande och kraft (förmåga, styrka). [2 Mos 31:2-3; Matt 13:55] Han vandrade omkring och gjorde gott (hjälpte människor utan krav på någon gentjänst) och framför allt botade (befriade) han alla som var under djävulens våld, för Gud var med honom.

[Ordet ’våld’ på grekiska är också en benämning på den slavmarknad där slavar såldes och köptes av olika herrar. Innan Jesus köpte oss fria var vi också bildligt talat på denna slavmarknad där olika demoniska krafter kunde utöva sitt våld mot oss, och vi var slavar under olika herrar.]

39 Vi kan själva vittna om allt han gjorde (berätta vad vi sett och hört honom göra) både på den judiska landsbygden och i Jerusalem. De avrättade honom genom att hänga upp honom på trä (ett kors), 40 men Gud uppväckte honom på tredje dagen och lät honom bli uppenbarad (öppet synlig och identifierad), 41 inte för hela folket, men för oss, som Gud redan hade valt ut att bli vittnen, vi som åt och drack med honom efter hans uppståndelse från de döda. 42 Han [Jesus] befallde oss (en order som inte bara är en personlig åsikt, utan en order från högre ort) att predika (öppet berätta, förkunna) för folket och vittna om (framhålla, varna dem) att han [Jesus] är den som Gud har bestämt till att döma levande och döda. 43 Om honom vittnar alla profeterna att var och en som tror på honom får syndernas förlåtelse genom hans namn.”

Hedningarna tar emot den helige Ande

44 Medan Petrus fortfarande talade [i detta husmöte] föll den helige Ande över alla som hörde ordet. 45 De omvända judar (de omskurna) som hade följt med Petrus häpnade (tappade helt fattningen) över att den helige Andes fria gåva blev utgjuten också över hedningarna, 46 när de hörde dem tala i tungor och prisa (upphöja, förhärliga) Gud.

[Händelsen kallas ibland ”hedningarnas pingst” och liknar det som skedde bland judarna på pingstdagen, se Apg 2:1-4. Petrus gör den kopplingen när han senare återberättar händelsen i Jerusalem, se Apg 11:15. Det är naturligt att detta sker i Caesarea Maritima, den romerska huvudorten, på samma sätt som Anden kom på pingstdagen i Jerusalem, judarnas huvudort.]

Då frågade Petrus: 47 ”Inte kan väl någon vägra dem vattnet så att de kan bli döpta, när de på samma sätt som vi har fått (tagit emot) den helige Ande?” 48 Han beordrade dem att de skulle döpas i Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn. Sedan bad de honom stanna några dagar.

11

Petrus försvarar att han umgåtts med hedningar

1 Apostlarna och bröderna runt om i Judeen fick höra att även hedningarna hade tagit emot Guds ord. [Petrus stannade några dagar i Caesarea Maritima, se Apg 10:48. Under tiden spred sig ryktet om vad som hänt snabbt.]

2 När Petrus kom upp till Jerusalem började de omskurna [den gruppen av messiastroende judar som ansåg att hedningar först var tvungna att bli proselyter, och männen även omskära sig, innan de kunde bli kristna] att strida mot (tog avstånd, separerade sig från, angrep) Petrus. 3 De sa: ”Du har varit inne hos oomskurna män och [till och med] ätit med dem!”

4 Petrus förklarade då steg för steg vad som hade hänt [han återger kortfattat händelserna i föregående kapitel]:

5 ”Jag var i staden Joppe, och medan jag bad kom jag i hänryckning och fick se en syn. Det kom ner något som liknade en stor linneduk. Fäst i sina fyra hörn sänktes den ner från himlen och kom till mig. 6 När jag såg efter och studerade den närmare, fick jag se jordens fyrfotadjur, både vilda och tama, och kräldjur och himlens fåglar. [Sådana djur som hade förklarats orena, se Apg 10:12; 3 Mos 11.]

7 Jag hörde också en röst som sa till mig: ’Res dig upp, Petrus, slakta och ät!’

8 Jag svarade: ’Nej, verkligen inte, Herre! Det har aldrig kommit något [ceremoniellt] oheligt eller orent i min mun.’

9 För andra gången talade en röst från himlen: ’Vad Gud har förklarat rent ska inte du kalla orent.’ 10 Detta hände tre gånger, och sedan drogs alltsammans upp till himlen.

11 Samtidigt stod tre män utanför huset där vi var. De hade skickats till mig från Caesarea [Maritima, som låg fem mil norr om Joppe längs med kusten]. 12 Anden [den helige Ande] sa till mig att jag skulle gå med dem utan att tveka. Dessa sex [judiska] bröder [som är med mig här som vittnen] följde också med mig [till Caesarea], och vi kom in i mannens [Cornelius] hus. [Att det var totalt sju vittnen, sex män plus Petrus, kan ha betydelse. Sju sigill beseglade ofta viktiga romerska dokument.] 13 Han berättade för oss hur han hade sett ängeln stå i hans hus och säga: ’Skicka bud till Joppe och hämta hit Simon som kallas Petrus. 14 Han ska tala till dig, och genom de orden ska du bli frälst, du och hela din familj.’

15 När jag började tala föll den helige Ande över dem, så som han föll över oss under den första tiden. [Apg 2:1-4] 16 Då kom jag ihåg vad Herren hade sagt [innan han for upp till himlen, se Apg 1:5]: ’Johannes döpte med vatten, men ni ska bli döpta i den helige Ande.’ 17 Om nu Gud gav dem samma gåva som han gav oss när vi kom till tro på Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vem var då jag att kunna hindra Gud?”

18 När de hörde detta lugnade de sig, och de prisade Gud och sa: ”Till och med åt hedningarna har Gud alltså skänkt omvändelsen som ger liv.”

EVANGELIET SPRIDS TILL JORDENS YTTERSTA GRÄNS (11:19-28:31)

[Berättelsen går nu tillbaka till tiden just efter Stefanos martyrdöd, se Apg 8:4. Det har gått några år efter Jesu död och uppståndelse, och händelserna dateras till omkring 32-35 e.Kr.]

19 De [grekisktalande judarna i Judeen] som hade skingrats under den förföljelse som började med Stefanos, kom ända till:

[området] Fenikien,

[Benämning på den smala kustremsan norr om berget Karmel som var en del av den romerska provinsen Syrien. Här låg städerna Ptolemais, Tyros, Sarefat och Sidon, se Apg 21:3-7; 27:3.]

[ön] Cypern

och [staden] Antiokia [i Syrien].

[Staden låg i den romerska provinsen Syrien och hade en halv miljon invånare och var den tredje största staden i riket, bara Rom och Alexandria var större. Här fanns också en stor judisk befolkning.]

De som hade flytt till dessa platser predikade ordet bara för judar.

Församlingen i Antiokia

20 Men bland dem som kommit till Antiokia fanns det några män [som flytt från Jerusalem och som ursprungligen var] från Cypern och Kyrene [vid Nordafrikas kust]. De talade också till grekerna [i staden] och predikade evangeliet (det glada budskapet) om Herren Jesus. 21 Herrens hand var med dem (Guds närvaro var påtaglig runt dem), och ett stort antal kom till tro och vände om (kapitulerade, överlämnade sig) till Herren. [Antiokia var en mångkulturell stad. Många icke-judar lämnade nu sin tro på hedniska avgudar som Apollo, Artemis, Zeus och Baal.]

Barnabas till Antiokia

22 Ryktet om detta kom till församlingen i Jerusalem, och de skickade då Barnabas till Antiokia. [Barnabas var en lämplig kandidat, han kände till området väl eftersom han var född på Cypern, se Apg 4:36.] 23 När han kom dit och fick se Guds nåd över dem [Guds favör, Andens frukt (Gal 5:22-23) och de andliga gåvorna (1 Kor 12:8-11; 12:28-31; Ef 4:11; 1 Pet 4:10-11) i tjänst], blev han glad och uppmuntrade (förmanade) dem alla att helhjärtat hålla sig till Herren, 24 för han var en god man (hade ett generöst och öppet hjärta), och var fylld av den helige Ande och full av tro. En stor skara människor fördes till Herren.

Saulus till Antiokia – ordet kristen börjar användas

[Barnabas kommer nu att tänka på Saulus som finns inte så långt ifrån Antiokia i sin hemort Tarsus, se Apg 9:30; Gal 1:21. Landvägen dit tar fem dagar, sjövägen tolv timmar. Denna händelse sker troligtvis i början på 40-talet e.Kr.]

25 Barnabas for sedan till Tarsus för att försöka söka upp (leta efter) Saulus. [Ordet indikerar att det var en viss ansträngning involverad i sökandet.] 26 När han hade hittat honom, tog han med sig honom till Antiokia. Under ett års tid var de tillsammans med församlingen och undervisade ett stort antal människor.

Det var i Antiokia som lärjungarna för första gången började kallas kristna (kristusanhängare).

[Tidigare hade de troende kallats ”Vägen”, se Apg 9:2. Ett annat namn var anhängare till ”nasaréernas sekt”, eftersom Jesus var från Nasaret och kallades nasaré, se Apg 24:5; Matt 2:23. Här i Antiokia började man kalla dem ”kristna”, antagligen i en nedsättande ton. Det grekiska ordet christianos betyder ordagrant ”anhängare till den Smorde” eller transkriberat ”kristusanhängare” och återfinns bara tre gånger i NT, här och i Apg 26:28; 1 Pet 4:16. Denna typ av nya sammansatta ord var inte ovanliga, i Matt 22:16 kallas de som stödde kung Herodes för ”herodianer”.]

Hjälpinsamling inför den kommande hungersnöden

[Det har gått några år sedan Saulus kommit till Antiokia, se vers 26. Händelserna utspelar sig i början på 40-talet e.Kr.]

27 Vid den tiden [när Barnabas och Saulus var i Antiokia] kom några profeter från Jerusalem ner till Antiokia. [Nya testamentet använder sig av det hebreiska topografiska sättet att ange alla riktningar ”ned från Jerusalem”, eftersom staden ligger på högre höjd.] 28 En av dem som hette Agabos steg fram och förutsade genom Anden att en svår svält skulle drabba hela världen [det romerska riket] – den kom också under Claudius regering. 29 Då beslöt lärjungarna att var och en skulle skicka så mycket han kunde för att hjälpa bröderna som bodde i Judeen. 30 De gjorde så och sände hjälpen med Barnabas och Saulus till de äldste [församlingsledarna i Jerusalem].

[Claudius var den fjärde kejsaren över Romarriket och regerade 41-54 e.Kr. Flera utombibliska källor bekräftar att det var flera år av dåliga skördar i Romarriket under hans regeringstid. I Judeen var det hungersnöd 46 e.Kr. Egyptiska dokument bekräftar också en stor svält kring Nilen, på grund av översvämningar 45-46 e.Kr. Agabos nämns även i Apg 21:10-11, där han profeterar att Paulus kommer att fängslas i Jerusalem.]

12

Herodes Agrippa I går hårt åt församlingen i Jerusalem

1 Vid den tiden [som insamlingen pågick i Antiokia, se Apg 11:27-30] lät kung Herodes [Agrippa I] gripa och tortera några av dem som tillhörde församlingen [i Jerusalem].

[Parallellt med händelserna i Antiokia startar en ny våg av förföljelse i Jerusalem. Det är vår, se vers 3. Agrippa dör 44 e.Kr. så dessa händelser utspelar sig inte senare än våren 44 e.Kr.

Herodes Agrippa I regerade i Judeen från 41 e.Kr. fram till sin död 44 e.Kr. Han följde den judiska lagen och firade högtiderna i Jerusalem. Han var barnbarn till Herodes den store, och brorson till Herodes Antipas som nämns i Luk 23:7 och Apg 4:27. Hans syster var Herodias, som låg bakom Johannes Döparens död. Bara tre år gammal förlorade Agrippa sin far Aristobulus på ett tragiskt sätt. Det var hans farfar, Herodes den store, känd för sin misstänksamhet även mot sina närmaste, som dödade sin son Aristobulus 7 f.Kr. Agrippas mor flyttade då till Rom, där han växte upp tillsammans med de blivande kejsarna Gaius och Claudius. Deras vänskap gjorde att Agrippa 34 e.Kr. blev tetrark över småstaterna norr om Galileen, och 38 e.Kr. även över Galileen och Dekapolis för att 41 e.Kr. också få makten över Judeen och Samarien.]

Jakob avrättas

2 Herodes [Agrippa I] avrättade Jakob, Johannes bror [Sebedeus son, en av de tolv lärjungarna], med svärd.

[Jakob tillhörde den innersta kretsen av Jesu lärjungar. Han hade varit med Jesus på förklaringsberget tillsammans med sin bror Johannes och Petrus, se Mark 9:2-3. I detta kapitel beskrivs hur Jakob dödas medan Petrus får änglabesök och befrias, se vers 7. Varför räddas Petrus men inte Jakob? Bibeln svarar inte på frågan, men säger att vi alltid måste vara redo för uppbrott. Förföljelsen gjorde även att bönen intensifierades i församlingen. Jesu ord till Jakob besannades, se Mark 10:39. Även Jesu ord till Petrus att han skulle bli gammal måste gå i uppfyllelse, se Joh 21:18.]

Petrus fängslas

3 När han såg att detta behagade judarna, fortsatte han och lät fängsla Petrus också. Detta skedde under det osyrade brödets högtid.

[Om det väckte avsky bland de messiastroende judarna att även hedningar kunde bli kristna, se Apg 11:1-4, är det lätt att förstå att den romerska förföljelsen mot de kristna mottogs väl bland det judiska ledarskapet i Jerusalem. Under våren firas endags-högtiden pesach (påsken) direkt följt av den sju dagar långa osyrade brödets högtid, totalt alltså åtta helgdagar. Det är troligt att Petrus grips före, eller i början på, denna period.]

4 Efter gripandet satte han honom i fängelse [troligtvis i Antoniaborgen] och lät honom bevakas av fyra vaktskift med fyra man var. När påsken (pesach) var över tänkte han ställa honom inför folket.

[Petrus hade häktats två gånger tidigare, se Apg 4:3; 5:18. Den andra gången hade apostlarna befriats av en ängel. För att förhindra något liknande tilldelas totalt sexton romerska soldater detta uppdrag.]

Församlingen ber för Petrus

5 Petrus hölls fängslad, men församlingen bad enträget (uthålligt; sträckte sig till det yttersta – gr. ektenos) till Gud för honom.

[Här använder Lukas en medicinsk term för en arm som sträcks till det yttersta. Det är troligt att bönen blev mer och mer intensiv för att kulminera med bön hela natten den sista högtidsdagen. Ordet används bara om bön en gång tidigare och det är när Jesus ber i Getsemane, se Luk 22:43-44. Vid båda dessa tillfällen sätter bönen änglar i rörelse. Ordet används totalt tre gånger i NT. Petrus som fick erfara hur de troende sträckte sig till det yttersta i bön för honom, väljer att använda samma uttryck för hur vi ska sträcka oss till det yttersta för att älska varandra, se 1 Pet 1:22. Adjektivet ektenes används en gång i NT, se 1 Pet 4:8.]

6 Natten innan Herodes skulle ställa honom inför rätta låg Petrus och sov mellan två soldater, bunden med två kedjor [en till varje soldat], och utanför dörren stod vakter som bevakade fängelset.

7 Plötsligt stod där en Herrens ängel och ett ljussken strålade i fängelsecellen. Han stötte till Petrus i sidan och väckte honom och sa: ”Ställ dig upp på en gång!” Kedjorna föll av från Petrus händer (handleder). 8 Ängeln sa till honom: ”Spänn fast bältet och ta på dig dina sandaler.” Petrus gjorde det, sedan sa ängeln till honom: ”Ta på dig din mantel (dina ytterkläder) och följ mig.” 9 Petrus gick ut och följde honom; han förstod inte att det som skedde genom ängeln var verkligt utan trodde han såg en syn (sov och drömde).

10 När de hade passerat den första och den andra vakten kom de till järnporten som ledde ut till staden [Jerusalem]. Porten öppnades för dem av sig själv, och de gick ut, och gick längs en smal gata och plötsligt försvann ängeln från honom. 11 När Petrus väl hade blivit sig själv igen [vaknat upp] sa han: ”Nu vet jag verkligen att Herren har skickat sin ängel och räddat mig ur Herodes händer, undan allt som det judiska folket väntat sig (trodde skulle ske).”

12 När han hade funderat på vad han skulle göra [insåg att han verkligen var frigiven, stod där själv på gatan och måste gå någonstans], gick han till Marias hus, hon var mor till den Johannes som kallades Markus. Där var många samlade och bad.

[Maria var Barnabas släkting, se Kol 4:10. Hennes son Markus följde med Barnabas och Paulus på den första missionsresan, se Apg 12:25; 13:5, 13. Enligt tidig tradition är Markus också författaren till Markusevangeliet.]

13 När Petrus knackade på den yttre porten, kom en tjänsteflicka som hette Rhode för att höra vem det var. 14 När hon kände igen Petrus röst blev hon så glad att hon i stället för att öppna porten sprang tillbaka in och berättade att Petrus stod utanför porten.

15 De sa till henne: ”Du är från vettet.” Men hon vidhöll att det var Petrus, och de fortsatte säga: ”Det är hans ängel.” 16 Under tiden fortsatte Petrus att knacka.

När de till sist öppnade porten och såg honom blev de helt förvånade. 17 Han gav dem tecken med handen att vara tysta och berättade för dem hur Herren hade fört honom ut ur fängelset. Han sa: ”Tala om detta för Jakob [Jesu halvbror som ledde församlingen i Jerusalem] och för bröderna.” [De var inte där just då.] Sedan gav han sig av till en annan plats.

[Petrus håller sig gömd någonstans utanför Jerusalem en tid. Drygt ett år senare är han i Antiokia, se Gal 2:11, och kommer sedan till Jerusalemmötet 49 e.Kr.]

Tumult bland soldaterna

18 På morgonen blev det stor förvirring bland soldaterna över vad som hade hänt med Petrus. [Petrus befrielse måste ha skett under den fjärde och sista nattväkten mellan klockan tre och sex, eftersom han annars skulle ha saknats vid det sista vaktbytet.] 19 När Herodes [Agrippa I sänt soldater och] låtit söka efter honom och inte fick tag i honom, förhörde han [de sexton ansvariga] vakterna och befallde att de skulle föras bort [för att avrättas]. Därefter reste han ner från Judeen till Caesarea [Maritima, vid havet] och stannade där.

Herodes Agrippas död

20 [Det var politiskt oroliga tider och] Herodes låg i bitter strid med [det närliggande] folket i [de feniciska kuststäderna] Tyros och Sidon. Gemensamt kom de [deras representanter] till kungen [Herodes Agrippa I, som nu var tillbaka i sitt residens i Caesarea Maritima]. När de hade fått över hans kammarherre (närmaste rådgivare) Blastus på sin sida bad de om fred. De var nämligen beroende av kungens område för sin försörjning. [Fenikien var beroende av spannmålsleveranser från de inre områdena som Herodes Agrippa I styrde över. De kom till sist överens och Agrippa anordnade festligheter för att fira detta.] 21 På utsatt dag satte sig Herodes på tronen, klädd i kunglig skrud, och höll ett tal till dem.

[Den judiske historieskrivaren Josefus beskriver händelserna med fler detaljer. Han skriver hur Agrippa anordnade teaterföreställningar för att ära kejsaren, Claudius. Många höga officerare och andra män var inbjudna. På den andra dagen med dessa spel framträdde Herodes Agrippa iklädd en glänsande silvermantel. När morgonsolens strålar reflekterades i hans kläder glänste och glimmade han som en gud.]

22 Folket började då ropa (upprepade gånger): ”Det är en guds röst, inte en människas!” 23 [I stället för att säga emot dem, njöt han av deras beundran.] På en gång slog en Herrens ängel ner honom [med en sjukdom], eftersom han inte gav Gud äran, och han blev uppäten av maskar och dog.

[Herodes Agrippa I dog 44 e.Kr., 54 år gammal. Enligt Josefus ropade folket att han var en gud och odödlig. Han varken dementerade eller bekräftade uttalandet. Han drabbades av plötsliga magsmärtor och fick föras till sitt palats där han dog efter fem dagar. Det var en otäck sjukdom som verkade ha gjort att hans kropp ruttnade.]

Guds ord fortsätter att spridas

24 Guds ord hade framgång och spred sig alltmer. 25 När Barnabas och Saulus hade fullgjort sitt uppdrag i Jerusalem [överlämnat de finansiella gåvorna, se Apg 11:29-30], vände de tillbaka [till Antiokia] och tog då med sig Johannes som kallades Markus.

13

Barnabas och Paulus avskiljs på ett bönemöte i Antiokia

[Barnabas och Saulus hade kommit tillbaka till Antiokia sedan de lämnat de insamlade medlen i Jerusalem, se Apg 11:29-30. Med sig har de också Barnabas kusin, Johannes Markus, se Apg 12:25; Kol 4:10. Apostlagärningarna skiftar nu fokus från Petrus och församlingen i Jerusalem till Saulus (som snart kommer att kallas Paulus) och hans missionsresor till hedningarna.

Ungefär tio år tidigare hade de första kristna kommit till Antiokia på grund av den svåra förföljelsen i Jerusalem, se Apg 11:19. Många hade sedan kommit till tro och Barnabas hade skickats dit för att hjälpa till, se Apg 11:22-24. På grund av den snabba tillväxten behövdes fler lärare så Barnabas sökte upp Saulus i Tarsus, se Apg 11:24-26. Det hade då gått åtta år sedan Saulus dramatiska omvändelse skedde på vägen till Damaskus. Det är alltså i denna stora församling i Antiokia som man nu samlas till bön och fasta.]

1 Men i Antiokia [i Syrien], i den församling som fanns där, fanns [verkade] profeter och lärare:

både (gr. te) Barnabas [som hade kommit från Jerusalem för att hjälpa den nya församlingen, se Apg 11:22-30]

och Symeon,

som kallades Niger [vilket betyder svart/mörk på latin och troligtvis antyder att han var från Nordafrika – kan ha varit samma Symeon som bar Jesu kors, se Mark 15:21],

och Lucius från Kyrene [som antagligen var bland de första som kom till Antiokia, se Apg 11:20],

[därtill] Manaen

som hade vuxit upp tillsammans med [som var fosterbror till/barndomsvän med] landsfursten (tetrarken) Herodes [Herodes Antipas, som lät halshugga Johannes Döparen (Mark 6:14-29), regerade över Galileen 4-39 e.Kr.],

och Saulus.

[Grammatiken i den här versen, ordet för ”och” (gr. kai) mellan de tre första och två sista namnen, antyder att de tre första var profeter och de två sista var lärare. Dessa fem personer från mycket skilda bakgrunder utgjorde ett delat ledarskap i församlingen. Saulus hebreiska namn var Saul som betyder ”efterfrågad i bön”, men från och med Apg 13:9 och i övriga Nya testamentet omnämns han vid det grekiska namnet Paulus som betyder ”den lille”.]

2 De var i helig tjänst inför Herren och fastade. [Grundtextens leitourgounton har översatts ”helig tjänst”. Vårt ord ”liturgi” härstammar från detta grekiska ord som är sammansatt av två ord: ”offentlig” och ”tjänst”. Ordet används för att beskriva de gammaltestamentliga prästernas tempeltjänst, se Luk 1:23. Här används ordet om den kristna gudstjänsten och verkar betyda att de fem tillbad Gud i bön och lovsång, men också att de använde sina gåvor och profeterade och undervisade.]

Då sa den helige Ande [genom någon av profeterna]: ”Avskilj nu åt mig Barnabas och Saulus till det arbete som jag har kallat dem till.”

3 När de hade fastat och bett [ännu mer vid samma tillfälle, eller vid en ny sammankomst] och lagt händerna på dem skickade de i väg dem.

[Det profetiska tilltalet bekräftar kallelsen att missionera bland hedningar, som Paulus redan fått, se Apg 9:15.]

PAULUS FÖRSTA MISSIONSRESA (13:4-14:28)

[Den första av Paulus tre missionsresor i Apostlagärningarna gick till Cypern och Mindre Asien, nuvarande södra Turkiet. Paulus och Barnabas reste 250 mil över hav och land. Den totala restiden var omkring 50 dagar. Antagligen var de borta 1-2 år. Resan påbörjas någon gång omkring år 46-47 e.Kr. Det fanns inte speciella passagerarfartyg på den tiden, men lastfartyg tog med sig passagerare. Den totala kostnaden för båtresorna var omkring 200-300 denarer per person. En denar motsvarade en arbetares dagslön.]

4 Utsända (gr. ekpempo) av den helige Ande gick de [Barnabas, Saulus och Johannes Markus] ner till [hamnstaden] Seleukia. Därifrån avseglade de till Cypern.

[Seleukia var Antiokias hamnstad och låg en dagsmarsch sydväst om staden. Än idag kan man se många välbevarade fornlämningar från den här tiden. Helt intakta är t.ex. de två gamla hamnpirerna, som senare uppkallades efter Paulus och Barnabas och som än i dag bär deras namn.]

På Cypern

Salamis på östra kusten

5 När de kom fram till Salamis [öns handelscentrum längs med den sydöstra kusten] började de predika Guds ord i de judiska synagogorna. [Pluralformen indikerar de är flera lördagar i den stora staden Salamis.] De hade också med sig Johannes [Markus] som hjälpreda (medhjälpare).

[Båtfärden mellan Seleukia och Salamis tog två dagar. Barnabas var född på Cypern, vilket kan ha bidragit till att ön blev resans första mål, se Apg 4:36. Fram till Apg 13:13 nämns hans namn före Saulus, och han verkar vara den som initialt är den ledande. Det var antagligen också Barnabas idé att ta med sin kusin, Johannes Markus, se Kol 4:10. Han hade följt med Barnabas och Saulus från Jerusalem, se Apg 12:12, 25. Denne Markus blir senare också Markusevangeliets författare.]

De vandrar runt på ön

6 De passerade igenom (ordagrant: genomvandrade – gr. dierchomai) [rörde sig västerut från stad till stad] över hela ön ända till Pafos [öns huvudort på den västra sidan].

[Mellan Salamis och Pafos (de två största städerna) är det 15 mil fågelvägen. Går de den snabbaste rutten (via den södra kustvägen) kan de avverka sträckan på en vecka. Mer troligt är dock att de sicksackar sig fram från öst till väst (och besöker städer som Soli, Kittion, osv.) och tillbringar några månader på ön.]

Pafos på västra kusten

I Pafos träffade de på en jude som utövade magi, en falsk profet som hette Barjesus [ett hebreiskt namn som betyder ”son till Josua”]. 7 Han fanns nära [var associerad med] Cyperns prokonsul Sergius Paulus som var en förståndig (intelligent) man.

[Sergius Paulus hade den högsta romerska befattningen på ön. Lukas använder de exakta romerska termerna som varierade från plats till plats och från årtionde till årtionde. Cypern hade blivit en prokonsulär provins med en prokonsul, under den fjärde romerske kejsaren Claudius regeringstid, år 41-54 e.Kr. Tidigare hade ön varit styrd av en propraetor.]

Sergius Paulus kallade till sig Barnabas och Saulus och ville höra Guds ord. 8 Men [Barjesus som också kallade sig] Elymas, trollkarlen – som namnet betyder – gick emot dem och försökte hindra prokonsulen från att komma till tro.

[Elymas härstammar från arabiskans ”vis man” eller arameiskans ord för ”drömtydare” – båda orden beskriver någon som kan se in i framtiden. Han sysslade med ockult spiritism. Ett liknande exempel är trollkarlen Simon i Samarien, se Apg 8:9-13, 18-24.]

9 Saulus, som även kallades Paulus [vilket var hans romerska namn som användes i de grekisktalande områdena], uppfylldes då av den helige Ande och spände ögonen i honom 10 och sa: ”Du djävulens son, full av allt svek och bedrägeri, och fiende till allt som är rätt! Ska du aldrig sluta att förvränga Herrens raka vägar? 11 Nu kommer Herrens hand över dig, och du ska bli blind en tid och inte kunna se solen.” [Denne falske profet hette ”Barjesus”. Etymologiskt betydde det ”frälsarens son”, men han var raka motsatsen.] I samma ögonblick föll töcken och mörker över honom, och han irrade omkring och sökte efter någon som kunde ta hans hand och leda honom. 12 När prokonsulen såg det som hände kom han till tro, överväldigad av Herrens lära (undervisning).

Pamfylien – nuvarande södra Turkiet

Perge

13 Paulus [som nu nämns först] och hans följeslagare [Barnabas och Johannes Markus] seglade från Pafos [på Cypern] till Perge i [den romerska provinsen] Pamfylien.

[Resan tog 3-4 dagar. Perge var provinsen Pamfyliens huvudort och låg några kilometer in i landet. Om båten lade till vid hamnstaden Attaleia (dagens Antalya på Turkiets sydkust) gick de landvägen 15 km upp till Perge. Hade båten last till Perge seglade de hela vägen längs med floden Kestros. De verkar bara göra ett kort uppehåll i Perge, däremot stannar de till och predikar i både Perge och Attaleia under tillbakaresan, se Apg 14:25.]

Där lämnade Johannes [Markus] dem och återvände till Jerusalem.

[Något inträffar som gör att Johannes Markus lämnar dem och återvänder till Jerusalem. Paulus skriver att han under sina resor stötte på många hinder och faror, se 2 Kor 11:26. Det kan ha varit de kommande strapatserna, malaria eller oenighet i ledarskapsfrågan där Paulus nu tar ledningen som fick Markus att vilja åka hem – vi vet inte. Händelsen gör dock att Paulus vid nästa resa inte litar på Markus och vägrar låta honom följa med, se Apg 15:39. Men efter några år ändrades denna inställning. Han kallar Markus för ”medarbetare” i Kol 4:10 och ”en god hjälp i min tjänst” i 2 Tim 4:11.]

Södra Galatien – nuvarande centrala Turkiet

Antiokia i Pisidien

14 Själva for de vidare [norrut] från Perge och kom till Antiokia i Pisidien.

[Varför beger de sig av norrut på en gång utan att predika i Perge? Förklaringen kan finnas i Gal 4:13 där Paulus skriver att hans dåliga hälsa var orsaken till att han kom till Galatien första gången. Han berömmer dem för att de tog emot honom och frälsningsbudskapet, trots hans bedrövliga fysiska tillstånd. Kanske hade Paulus drabbats av malaria och behövde komma upp på högre höjd med torrare och svalare klimat. Apostlagärningarnas författare, läkaren Lukas, ger ingen diagnos och Paulus själv skriver bara att det var en kroppslig prövning. En annan förklaring till Paulus ohälsa kan vara att i Lystra blev Paulus stenad och släpad ut ur staden men överlevde, se Apg 14:19. Full med blåmärken kunde han väckt ”förakt och avsky”, se Gal 4:14. I så fall kom hans kroppsliga svaghet från förföljelse, inte sjukdom.

Det finns även en koppling mellan Sergius Paulus, Cyperns prokonsul som nyligen kommit till tro, och södra Galatien. Arkeologiska fynd har visat att hans familj hade sina rötter i Antiokia i Pisidien och att hans son bodde där.

Det fanns sexton städer som alla hette Antiokia. De hade grundats 300 f.Kr. av Seleukos Nikator för att hedra hans far Antiokia. Antiokia i Pisidien, i centrala nuvarande Turkiet, var belägen 1 100 meter över havet och hade omkring 100 000 invånare. Från Perge tog det en dryg vecka att vandra de 16 milen i bergig terräng över Taurusbergen till Antiokia i Pisidien. Området var ökänt för rånare.]

På sabbaten gick de till synagogan och satte sig där.

[Paulus och Barnabas hade troligen redan varit några dagar och bekantat sig med staden och några av invånarna. Gudstjänsten i synagogan började med bön. Sedan läste man veckans texter från Moseböckerna, följt av profeterna. Fanns någon lärd besökare kunde synagogföreståndaren be den personen läsa profettexten, se Luk 4:16. Den sista delen i gudstjänsten var en utläggning av texten eller predikan. Jesus predikade sittande, se Luk 4:20. Här står Paulus, se vers 16.]

15 Efter [den vanliga] läsningen av undervisningen [Moseböckerna – gr. nomos] och profeterna [som inledde samlingen i synagogan] skickade synagogföreståndarna ett meddelande [en förfrågan] till dem: ”Män och bröder, om någon av er har ett uppmuntrande (uppbyggande) ord till folket, så säg det.” 16 Då stod Paulus upp [ett sorl verkar uppstå bland de närvarande i synagogan], han gav tecken med handen [för att tysta dem] och sa:

”Israelitiska män [judar] och ni [icke-judar] som fruktar (vördar, tillber) Gud, lyssna på mig.

17 [Löftet till Israel:]

Detta folks Gud, Israels Gud, utvalde [från alla andra folk] våra fäder. Han gjorde sitt folk stort (upphöjde dem) när de bodde som främlingar i Egypten. Med upplyft arm förde han dem ut därifrån. [Uttrycket ’upplyft arm’ beskriver hur Guds kraft och makt blir helt synlig och uppenbar för alla. Uttåget ur Egypten var ett tydligt tecken på Guds ingripande.]

18 Under en period på omkring 40 år [2 Mos 16:35; 4 Mos 14:34] tog han hand om dem i öknen (som ett nyfött barn vårdas av sin förälder). [Vissa grekiska manuskript har en annan bokstav i ordet för ’tog hand om’, och då kan det betyda ’stå ut med’ och ’ha överseende med’ någon. Även om det också stämmer så refererade Paulus ofta till Gamla testamentet, och i 5 Mos 1:31 liknas Gud vid en far som bär sin son Israel genom öknen.]

19 När han hade förgjort sju folk i Kanaan [Jos 3:10] gav han Israels folk deras land som ett arv.

20 Efter detta gav han dem domare under omkring 450 år fram till profeten Samuels tid. [De 450 åren kan syfta på tiden som slavar eller tiden med domare.]

21 De frågade efter en kung och Gud gav dem Saul, Kishs son, en man av Benjamins stam, för en tid av 40 år. 22 När han hade avsatt honom, reste Gud upp David som deras kung. Han vittnade om honom: ’Jag har funnit David, Jishajs son, en man efter mitt hjärta som ska utföra all min vilja.’ [Citat från Ps 89:21 och 1 Sam 13:14.]

23 Av hans efterkommande (säd) har Gud enligt sitt löfte fört fram Jesus som Frälsare för Israel. 24 Innan han kom, hade Johannes [Döparen] redan predikat omvändelsedopet (dopet till ett förändrat tänkesätt) för hela Israels folk. 25 När Johannes stod vid slutet av sitt lopp [som en löpare som närmar sig mållinjen på det korta sprinterloppet], sa han: ’Jag är inte den ni tror att jag är [jag är inte Messias]. Men se, efter mig kommer en som jag inte ens är värdig att knyta upp sandalerna på.’ [Luk 3:16]

26 [Löftet är uppfyllt i Jesus:]

Män och bröder, söner av Abrahams släkt [judar] och ni andra [icke-judar] som fruktar (vördar) Gud! Till oss har ordet (budskapet) om denna frälsning blivit sänt. 27 Jerusalems invånare och deras ledare förstod nämligen inte vem han var. De uppfyllde profeternas ord, som man läser varje sabbat, när de dömde honom. [De borde ha vetat bättre eftersom de läste berättelserna om Messias varje vecka.] 28 Trots att de inte fann honom skyldig till något som förtjänade dödsstraff, krävde de att Pilatus skulle avrätta honom.

29 När de hade fullbordat allt som var skrivet om honom, tog de ner honom från träet och lade honom i en grav. 30 Men Gud uppväckte honom från de döda, 31 och han visade sig under många dagar för dem som hade följt honom från Galileen upp till Jerusalem och som nu är hans vittnen inför folket.

32 [Paulus går nu till Skriften för att visa att Jesus uppfyllde de messianska profetiorna:]

Vi förkunnar alltså för er evangeliet (de glada nyheterna) som Gud lovade våra förfäder. 33 Det har Gud låtit gå helt och fullt i fullbordan för oss, deras barn, genom att låta Jesus uppstå, precis som det står i den andra psalmen:

’Du [Jesus] är min son,

i dag har jag fött dig.’

[Ps 2:7]

34 För Gud hade lovat att han skulle uppstå från de döda, och att han aldrig mer skulle förgås (utsättas för förgängelsen, då kroppen förmultnar efter döden). Gud har talat på detta sätt:

’Jag ska ge er de heliga och tillförlitliga (trofasta) löften

jag lovade David.’

[Jes 55:3]

35 Därför säger han också i en annan psalm:

’Du ska inte låta din Helige se förgängelsen (då kroppen förmultnar efter döden).’

[Ps 16:10]

36 För när David hade tjänat Guds vilja i sin generation (tid), avsomnade han och blev begravd bland sina fäder och hans kropp förmultnade (såg förgängelsen), 37 men den som Gud har uppväckt, såg inte förgängelsen (hans kropp förmultnade inte i graven).

38 [Avslutande uppmaning att ta emot löftet:]

Därför ska ni veta, män och bröder, att det är genom denne man [den uppståndne Jesus] som syndernas förlåtelse förkunnas för er. 39 Var och en som tror förklaras rättfärdig i honom och fri från allt som ni inte kunde frias från genom Moses lag [undervisningen i de fem Moseböckerna]. 40 Se därför till att det som är sagt hos profeterna inte drabbar er [här är ett exempel från Hab 1:5]:

41 ’Se, ni föraktare,

häpna och gå under:

jag gör en gärning i era dagar,

en gärning ni aldrig kommer att tro

när den berättas för er.’ ”

[När Stefanos höll en liknande predikan i Jerusalem var Paulus en av dem som avbröt honom innan han fick avsluta sitt tal, se Apg 7:53-54.]

42 När Paulus och Barnabas var på väg ut [från synagogan] bad folket att få höra [mer om] samma budskap nästa sabbat. 43 När man bröt upp från synagogan följde många judar och gudfruktiga proselyter [de som konverterat till judendomen] med Paulus och Barnabas. De talade till dem och uppmanade dem att förbli i Guds nåd (kraft).

44 Nästa sabbat samlades nästan hela staden för att lyssna till Herrens ord. 45 Men när judarna fick se allt folket fylldes de av avund och argumenterade emot det Paulus sa [hur de gammaltestamentliga profetiorna talar om Jesus] och hädade [talade nedsättande och föraktfullt om Jesus].

46 Då svarade Paulus och Barnabas frimodigt: ”Det var nödvändigt att Guds ord [om frälsning genom Jesus] först skulle talas till er. Men eftersom ni avvisar det och inte anser er själva värdiga det eviga livet så vänder vi oss till hednafolken. 47 För så har Herren befallt oss [Jes 42:6; 49:6]:

Jag har satt dig

till ett ljus för hednafolken,

för att du ska bli

till frälsning överallt på jorden.”

48 När hedningarna hörde detta blev de glada och prisade (tackade) Herrens ord. [Kanske speciellt över orden från Jesaja som talade om hedningarnas frälsning.] Alla som var bestämda till evigt liv kom till tro.

[Vad menas med att ”vara bestämd” till evigt liv? Bibeln är tydlig med att Gud vill att alla ska bli frälsta, se 1 Tim 2:4. Gud är inte partisk, se Rom 2:11. Två verser tidigare, i vers 46, står det att några ”avvisade” tron, och här i vers 48 tar hedningar emot ordet. En människa måste acceptera frälsningen och vilja tro, se Heb 4:2. Samtidigt kan ingen bli frälst om inte Gud drar honom till sig, se Joh 6:44. Det finns en fin balans mellan den mänskliga viljan och Guds allmakt genom hela Bibeln. All frälsning sker i slutändan endast genom Guds nåd. Ser man denna vers i det större sammanhanget i Apostlagärningarna, så är Lukas poäng här att visa att även hedningar är ”utvalda” att ta del av frälsningen.]

49 Herrens ord spreds [genom dessa nya troende] ut över hela området. [Staden Antiokia i Pisidien blev ett kristet centrum och evangeliet spreds härifrån till städer och byar i södra Galatien.] 50 Men judarna hetsade upp ansedda gudfruktiga kvinnor och de ledande männen i staden. De startade en förföljelse mot Paulus och Barnabas och drev bort dem från sitt område. 51 De skakade då dammet av sina fötter mot dem och begav sig till Ikonium [femton mil österut].

52 [De som kommit till tro i Antiokia i Pisidien blev inte skrämda av förföljelsen.] Lärjungarna [i staden och områdena runt omkring] fylldes ständigt av glädje och den helige Ande.

14

Ikonium

[Ikonium var en grekisk stad, den blev inte en romersk koloni förrän under kejsar Hadrianus tid en bit in på 100-talet e.Kr. Från Antiokia i Pisidien vandrade Paulus och Barnabas längs med huvudvägen ”Via Sebaste” som hade färdigställts 6 f.Kr.]

1 I Ikonium hände samma sak. De [Paulus och Barnabas] gick till judarnas synagoga och predikade så att många, både judar och greker, kom till tro. 2 Men de judar som vägrade tro [att Jesus var Messias] hetsade upp hedningarna och förgiftade deras sinnen (fick dem att tänka onda tankar) mot syskonen [bröder och systrar i tron, både judar och hedningar]. 3 Paulus och Barnabas stannade där en längre tid och talade frimodigt i förtröstan på Herren, som bekräftade sitt nåderika ord genom att låta tecken och under ske genom deras händer.

4 Men folket i staden delade [mer och mer] sig så att vissa höll med [de icke-troende] judarna och andra höll med apostlarna (sändebuden). 5 När både hedningarna och [de icke-troende] judarna med sina ledare gjorde upp en plan att misshandla och stena dem, 6 fick apostlarna reda på det och flydde [sydost] till städerna Lystra och Derbe i Lykaonien och trakten däromkring. 7 Där fortsatte de att förkunna evangeliet.

[Inskriptioner bekräftar att Ikonium senare blev ett centrum för den kristna tron i Mindre Asien.]

Lystra

[Lystra var en handelsstad i Lykaonien. Paulus och Barnabas vandrade vidare längs med huvudvägen Via Sebaste som sträckte sig söderut från Ikonium fyra mil ner till Lystra. Där fanns antagligen ingen synagoga. Det var ett hedniskt område där varken judendom eller grekisk filosofi hade vunnit någon mark. Orten var en militärkoloni och befolkningen bestod av många pensionerade romerska soldater.]

8 I Lystra satt en man som inte kunde använda sina fötter. Han var förlamad i benen från födseln och hade aldrig kunnat gå. 9 Han lyssnade när Paulus predikade [antagligen ute på stadens torg]. Paulus fäste sin blick på honom, och när han såg att mannen hade tro så att han kunde bli botad 10 sa han med hög röst: ”Res dig upp och stå på dina ben!” Då hoppade han upp och började gå omkring.

11 När folket såg vad Paulus hade gjort, ropade de på lykaoniska: ”Gudarna har kommit ner till oss i mänsklig gestalt!” 12 De kallade Barnabas för Zeus och Paulus för Hermes, eftersom det var han som förde ordet. [Paulus och Barnabas hade ännu inte förstått vad folket sagt eftersom de talade på sitt eget språk.] 13 Prästen i Zeustemplet utanför staden förde fram tjurar och kransar till portarna och ville offra tillsammans med folket. [Arkeologiska fynd av skulpturarbeten från Antiokia i Pisidien avbildar offertjurar med hornen smyckade med blommor.]

[Hermes var enligt grekisk mytologi gudarnas budbärare. Han var son till Zeus och var talarnas, köpmännens och tjuvarnas gud. Hans bild finns i Handelshögskolans logotyp och hans namn ingår i ordet hermeneutik, som handlar om hur man tolkar en text. Eftersom Paulus var den som talade trodde man att han var Hermes, och då måste Barnabas vara den högsta guden Zeus. Kanske var det på grund av en gammal legend, där Zeus och Hermes hade nedstigit till jorden i mänsklig skepnad, som man gjorde detta antagande. När zeusprästen började förbereda ett offer frågade Paulus och Barnabas vad som var på gång.

Det lykaoniska språket var en lokal bergsbygdsdialekt, och endast några få texter har hittats på detta språk. Området hade dock stått under hellenistiskt inflytande i flera århundraden vilket gjorde att de inte hade några svårigheter att förstå Paulus grekiska.]

14 När apostlarna (sändebuden) Barnabas och Paulus fick höra detta rev de sönder sina kläder [för att visa sorg och fasa, se Matt 26:65, de tog tag i halslinningen med sina händer och rev upp sina tunikor någon decimeter] och sprang ut bland folkskaran och ropade:

15 ”Ni män, vad håller ni på med? [Invånarna i staden Lystra ville offra till Barnabas och Paulus när de genom Guds kraft hade botat en lam man, se vers 8-13.] Vi är människor av samma natur som ni [vi är inga gudar]. Vi förkunnar evangelium för er, för att ni ska vända er bort från dessa meningslösa ting [avgudar] till den levande Guden, han som har skapat himmel och jord och hav och allt vad de rymmer.

16 Under tidigare generationer har han tillåtit hednafolken att gå sina egna vägar. 17 Ändå gav han vittnesbörd om att han fanns, genom allt gott han gjorde. Han gav er regn från himlen, och fruktbara tider, han har fyllt era hjärtan med mat och glädje.”

[När Paulus predikade för människor som var obekanta med Skriften och Gud, använde han sig av exempel från naturen för att visa att det är Gud som står bakom ”regn från himlen”, ”mat” osv.]

18 Med dessa ord kunde de nätt och jämnt lugna folket och hindra dem från att offra till dem. 19 Från Antiokia [i Pisidien] och Ikonium [städerna där Paulus och Barnabas nyligen varit i] kom det nu några judar. De lyckades få med sig folket, och man stenade Paulus och släpade [efter det] ut honom ur staden i tron att han var död. 20 Men när lärjungarna samlades omkring honom, reste han sig och gick in i staden.

[Man skulle kunna tro att folket i Lystra var vidöppna för evangeliet eftersom de tagit emot apostlarna som gudar, men folksamlingar är nyckfulla. Kanske uppfyllde inte kristendomen deras förväntningar. Dock var besöket inte helt fruktlöst. Timoteus, som senare kommer att resa med Paulus och har två brev adresserade till sig, var från den här staden. Hans mor var judinna och hans far grek, se Apg 16:1.]

Derbe

[Efter att ha blivit stenad men överlevt går Paulus och Barnabas vidare österut från Lystra till Derbe, en sträcka på tio mil. Staden blev en del av den romerska provinsen Galatien 25 f.Kr. Stadens namn kan komma från det lokala ordet för barrväxten en.]

Nästa dag gick Paulus och Barnabas vidare till Derbe. 21 De förkunnade evangeliet i staden och vann många lärjungar.

[En av dessa lärjungar är Gaius som senare blir Paulus medarbetare, se Apg 19:29; 20:4. Här i Derbe verkar Paulus och Barnabas bestämma sig för att återvända hem. I stället för att fortsätta landvägen österut, via provinsen Kilikien, där också Paulus hemstad Tarsus låg, vände de tillbaka samma väg de kom.

Paulus skriver senare om förföljelser och lidandet i just städerna Lystra, Ikonium och Antiokia i Pisidien, se 2 Tim 3:10-11. Derbe nämns inte och verkar vara en stad som välkomnade evangeliet utan förföljelser. Den helige Ande ledde dem trots dessa faror tillbaka för att styrka och uppmuntra de nyvunna troende i dessa städer.]

Återresan

Lystra, Ikonium och Antiokia i Pisidien

Sedan återvände de till Lystra, Ikonium och Antiokia [i Pisidien] 22 och styrkte lärjungarnas själar och uppmuntrade (uppmanade) dem att stå fasta i tron. De sa: ”Vi måste gå igenom många lidanden för att komma in i Guds rike.” 23 I varje församling utsåg de äldste (ledare) åt dem, och efter bön och fasta överlämnade de dem åt Herren som de hade kommit till tro på.

[Att utse äldste är inte det första som Paulus och Barnabas gör. Paulus undervisar om att inte ”lägga händerna på någon” för snabbt i 1 Tim 5:22. När Paulus och Barnabas nu kommer tillbaka, efter ett par veckor eller månader, är det tydligt vilka som bara hade en kortvarig entusiasm och vilka som verkligen hade beslutat att följa Jesus.]

Perge och Attaleia

24 Sedan tog apostlarna vägen genom Pisidien och kom till Pamfylien. 25 De predikade ordet i Perge och gick ner till [hamnstaden] Attaleia [dagens Antalya på Turkiets sydkust]. 26 Därifrån seglade de tillbaka mot Antiokia [i Syrien], där de hade blivit överlämnade åt Guds nåd (kraft) för det uppdrag som de nu hade fullgjort.

Antiokia i Syrien

27 När de [Paulus och Barnabas] hade kommit fram, samlade de församlingen och berättade om allt som Gud hade gjort genom dem och hur han hade öppnat trons dörr för hedningarna. 28 Där stannade de en längre tid hos lärjungarna.

15

MÖTET I JERUSALEM (15:1-35)

[Följande ”kristna” grupperingar finns omnämnda i Apostlagärningarna:

- Hebreisktalande judar, ofta födda och uppvuxna i Jerusalem och Judeen.

- Grekisktalande judar, ofta födda utanför Israel.

- Proselyter, icke-judar som konverterat till judendomen vid vuxen ålder.

- Gudfruktiga, icke-judar som följde många av de judiska sederna men inte konverterat till judendomen.

- Hedningar, icke-judar helt utan judisk bakgrund.

Det var i Antiokia som lärjungarna först började kallas kristna, se Apg 11:26. Ordet Kristus kommer från grekiskan och betyder ”den Smorde”. På samma sätt som man kallar icke-judar för ”hednakristna”, kallas grekisktalande judar för ”judekristna”. Däremot är det mer naturligt att kalla troende hebreisktalande judar för ”messiastroende judar”, eftersom det hebreiska ordet för ”den Smorde” är Messias.

I Apg 6:1-6 löstes en konflikt mellan hebreisktalande och grekisktalande judar. Här i kapitel 15 handlar det om hur hedningarna, helt utan judisk bakgrund, ska förhålla sig till sina judiska troende bröder och systrar. Vilka av föreskrifterna i Moseböckerna ska de följa?]

Ökad spänning mellan messiastroende judar och hednakristna

1 Men några män hade kommit ner från Judeen [till församlingen i Antiokia i Syrien]. De hade börjat undervisa bröderna (och vidhöll ihärdigt sin åsikt): ”Ni kan inte bli frälsta om ni inte låter er omskäras, som Mose lärde oss.”

[Meningen börjar med ”Men” och hör ihop med Paulus och Barnabas vittnesbörd om hur trons dörr öppnats för hedningarna, se Apg 14:27. Enligt 1 Mos 17:9-14 ska alla judiska män omskäras. Att de som undervisade detta kom från Judeen syftar på att de kom från detta område med huvudorten Jerusalem, men också att de hade ett strikt judiskt tänkesätt. Medan Paulus och Barnabas varit borta på sin missionsresa hade dessa judiska män börjat undervisa att alla måste följa de judiska sederna, även den stora hednakristna delen av församlingen utan judisk bakgrund. Paulus beskriver samma ämne i Galaterbrevet. Även om det finns olikheter och bibelforskare är delade om tidpunkten för brevet, så är det samma konflikt som berörs där även Petrus och Barnabas hade dragits med av fruktan för dem som höll fast vid att hedningarna också skulle omskäras, se Gal 2:11-14.]

2 Detta ledde till att Paulus och Barnabas kom i en inte så liten tvist med dem och ämnet debatterades livligt (intensivt utan att leda till någon lösning). Man bestämde därför att Paulus och Barnabas och några till bland dem [i församlingen i Antiokia] skulle resa upp till apostlarna och de äldste (församlingsledarna) i Jerusalem med denna fråga. 3 Församlingen gav dem vad de behövde (utrustade dem) för resan. De tog vägen genom Fenikien och Samarien och berättade utförligt om hedningarnas omvändelse vilket spred stor glädje bland alla syskonen (bröderna och systrarna i tron).

[Det tar närmare tre veckor att gå från Antiokia i Syrien till Jerusalem (landvägen är omkring 65 mil). Eftersom man stannar till i församlingarna längs med vägen är det troligt att resan tar längre tid.]

Inledande diskussioner i Jerusalem

4 När de kom till Jerusalem blev de mottagna av församlingen och apostlarna och de äldste (församlingsledarna), och de berättade om allt som Gud hade gjort genom dem. [Fokus är inte på vad de gjorde, utan vad Gud gjorde genom dem!] 5 Men några från fariséernas parti som hade kommit till tro steg fram och sa: ”Det är helt nödvändigt (det är ett Guds påbud) att omskära hedningarna och befalla dem att hålla Moses lag.” 6 Apostlarna och de äldste samlades då för att behandla frågan.

[De messiastroende judarna omskar pojkarna, följde sabbatsvilan och åt koshermat. Det i sig var inget problem, Jesus och alla lärjungarna var ju judar som följde dessa regler. Frågan var hur man skulle göra nu när också kristna utan judisk bakgrund fanns med i gemenskapen. Hur skulle församlingen kunna vara enad om man inte ens kunde äta tillsammans?]

Petrus vittnar om hur Gud ledde honom till Cornelius

7 Efter en lång livlig diskussion (debatt med låsta positioner) [många hade talat, mycket hade sagts och en lång tid hade gått], reste sig Petrus och sa till dem: ”Bröder, ni vet att Gud tidigare hade bestämt att hedningarna skulle få höra evangeliets ord genom min mun och komma till tro.

[De första icke-judar som Petrus fick dela evangeliet med var Cornelius och hans familj i Caesarea Maritima, se Apg 10. Församlingen i Jerusalem måste ha kommit ihåg denna händelse som skett drygt tio år tidigare, eftersom Petrus på en gång då kom till dem och berättade om vad som hänt, se Apg 11:1-18. Ordet ’tidigare bestämt’ kan syfta på urminnes tider eller en kortare tid.]

8 Gud, som känner hjärtat [varje människas hjärta och inre], har vittnat för dem [hedningarna] genom att ge den helige Ande till dem på samma sätt som han gjorde till oss [judar]. 9 Han gjorde ingen skillnad mellan oss och dem när han väl renat deras hjärtan genom tron. [Det är tron, inte omskärelse eller genom att följa andra påbud i GT, som renar från synd.] 10 Varför vill ni då utmana Gud och lägga ett ok på lärjungarnas axlar som varken våra fäder eller vi själva har kunnat bära? 11 Nej, vi tror att det är genom Herren Jesu nåd (favör) [gåva] vi blir frälsta, vi på samma sätt som de.”

Barnabas och Paulus vittnar om sin missionsresa till hedningarna

12 Hela den samlade gruppen satt tysta. [Till skillnad från den livliga debatten som inledde mötet, se vers 7. Barnabas och Paulus hade redan delat sina erfarenheter från sin missionsresa med ledarna i Jerusalem, se vers 4. Nu reser de sig upp och delar detta för alla samlade.] Man lyssnade noga på Barnabas och Paulus när de berättade om hur stora tecken och under Gud hade gjort genom dem bland hedningarna.

Jakob avslutar genom att hänvisa till Skriften

[Nu reser sig Jakob upp. Han omnämns först bland de tre pelarna i församlingen, se Gal 2:9. Han var ledaren i Jerusalem, se Apg 12:17, fram tills han på begäran av översteprästen stenades till döds 62 e.Kr. Jakob var halvbror till Jesus, se Gal 1:19, och blev en troende först efter Jesu uppståndelse, se 1 Kor 15:7.]

13 När de hade talat färdigt, sa Jakob: ”Bröder, hör på mig. 14 Simeon (Symeon) [Petrus] har [just] berättat om hur Gud först såg till att han vann ett folk åt sitt namn bland hedningarna. [Simeon är Simon Petrus hebreiska namn.] 15 Det stämmer överens med profeternas ord, där det står skrivet:

16 ’Därefter ska jag vända tillbaka

och åter bygga upp Davids fallna hydda.

Jag ska bygga upp dess ruiner

och upprätta den igen,

17 för att alla andra människor ska söka Herren,

alla hedningar över vilka mitt namn har nämnts.

Så säger Herren som gör detta,

18 det som är känt från evighet.’

[Amos 9:11-12]

19 Därför [utifrån vad Skriften säger] anser jag att vi inte ska göra det svårt för de hedningar som vänder sig till Gud, 20 utan bara skriva ett brev till dem att hålla sig borta (undvika, ta avstånd):

från sådant som orenats av avgudar,

[I vers 29 förklaras att detta gäller kött offrat till avgudar. Om en hednakristen fortsatte att köpa sådant kött som såldes på marknaden, skulle deras judiska syskon i församlingen undra om de verkligen gett upp sin avgudadyrkan. Även om hednakristna har frihet att äta allt kött, blir det en synd om en kristen broder kommer på fall, se 1 Kor 10:25-28.]

från sexuell omoral (otukt – gr. porneia),

[Renhet på det sexuella området är något som hela Bibeln talar om och det gäller både judar och hedningar. I 3 Mos 18 definieras vad sexuell omoral är. Det är förbjudet att ha sexuella relationer med nära släktingar, utanför äktenskapet, med någon av samma kön eller med djur.]

från [att äta] kött av kvävda djur

[Kött som inte slaktats enligt lagens föreskrift att blodet måste rinna ur det slaktade djuret, se 1 Mos 9:4; 3 Mos 17:13.]

och från [att äta] blod.

[De två sista förbuden gavs redan till Noa, se 1 Mos 9:4. Mose upprepar dem, se 3 Mos 17:10-16. Anledningen till att inte äta blod är av respekt för livet, eftersom livet finns i blodet, se 5 Mos 12:23. De två första buden nämns också i Upp 2:14. Alla dessa fyra restriktioner återfinns centralt i 3 Mos 17-18.

Ordet ’hålla sig borta från’ har huvudbetydelsen att hålla avstånd till något, som t.ex. en båt som har ett avstånd till land, se Matt 14:24. Verbet är i formen ’medium’ som är en verbform som varken finns i det svenska eller det engelska språket. Vi är vana att använda verbformerna ’aktiv’ – jag gör något, och ’passiv’ – något görs åt mig. Grekiskan har däremot ytterligare en form mellan dessa två som just därför kallas ’middle’ på engelska, ’medium’ på svenska. Denna form är en kombination av den aktiva och passiva formen. Det jag ’aktivt’ gör är viktigt eftersom jag ’passivt’ kommer att påverkas. Att just den formen används här förstärker hur Jakob uppmanar de hednakristna att avhålla sig från vissa saker, inte bara som en regel, utan något som också ligger i deras eget intresse att göra. Att t.ex. avhålla sig från lösa sexuella relationer är inte bara en föreskrift, utan också något som positivt kommer att påverka den som gör det.]

21 [Anledningen till dessa fyra förhållningsregler är att] Mose har ju sedan urminnes tider haft sina förkunnare i alla städer, och man läser [ju högt från] honom i synagogorna varje sabbat.” [I synagogorna runt om i världen läste man igenom Moseböckerna varje år. Reglerna i 3 Mos 17-18 var välkända.]

Beslutet

22 Då beslöt apostlarna, de äldste och hela församlingen att utse några män bland sig och skicka dem till Antiokia [i Syrien] tillsammans med Paulus och Barnabas. De valde två ledande män bland bröderna: Judas, som kallades Barsabbas, och Silas [Silvanus].

[Detta är enda gången Judas Barsabbas omnämns. Han kan vara Josef Barsabbas bror, se Apg 1:23. Namnet ”Bar-sabbas” betyder ordagrant ”född på en sabbat”. Silas är också känd som Silvanus, vilket är den längre latinska formen av hans namn, se 1 Pet 5:12. Han följer senare med Paulus på hans andra resa, se Apg 15:32, 41; 16:25. Judas var en jude från Judeen och Silas var grek. Man valde en från varje sida i konflikten som skulle följa med Paulus och Barnabas och bekräfta beslutet.]

23 Man skickade med dem följande brev:

______

[Avsändare:] Apostlarna och de äldste (församlingsledarna), era syskon (bröder och systrar i tron) [i Jerusalem].

[Mottagare:] Syskonen (bröderna och systrarna) som inte är av judisk börd i Antiokia, Syrien och Kilikien. [Dessa tre namn utgör själva adressen till brevet. De två områdena, Syrien och Kilikien, var administrativt en romersk provins som styrdes från staden Antiokia.]

Hälsningar (var glada)!

24 Vi har hört att några som kommit från oss har oroat er (ordagrant ”plundrat och rivit ner”) med sin undervisning och skakat om era själar. Men vi har inte gett dem något uppdrag [att undervisa att ni måste hålla hela den judiska lagen och att männen måste omskära sig].

25 Därför har vi enhälligt beslutat att utse några män och skicka dem till er tillsammans med våra kära bröder Barnabas och Paulus, 26 som har vågat (riskerat) sina liv för vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn. 27 Vi sänder alltså ut Judas och Silas, och de kommer muntligen att meddela samma sak. 28 Den helige Ande och vi har beslutat att inte lägga på er någon mer börda förutom följande nödvändiga regler:

29 att ni håller er borta

från [att äta] kött offrat till avgudar [3 Mos 17:1-9],

från [att äta] blod [3 Mos 17:10-12],

från [att äta] kött av kvävda djur [3 Mos 17:13-16]

och från sexuell omoral (otukt – gr. porneia) [3 Mos 18:1-23].

[Här i det formella brevet ändras ordningen i Jakobs muntliga framställning från vers 20, så de fyra områdena exakt följer rubrikerna i 3 Mos 17-18. Reglerna i dessa två kapitel har universell karaktär. De gäller både judar och icke-judar, se 3 Mos 17:8, 10, 12, 13, 15; 18:24, 26, 30. De gällde även folket som bodde i landet före Israel, se 3 Mos 18:24-25. I 3 Mos 18 definieras vad sexuell omoral är. Det är förbjudet att ha sexuella relationer med nära släktingar, utanför äktenskapet, med någon av samma kön eller med djur.]

Ni gör rätt om ni undviker sådant.

Allt gott!

______

Brevet överlämnas

30 De [Paulus, Barnabas, Judas och Silas] skickades nu i väg och kom ner till Antiokia [i Syrien], där de sammankallade församlingen och överlämnade brevet. 31 När de läste det [högt i församlingen] blev man glada över denna uppmuntran (den tröst och uppbyggelse det gav dem). 32 Judas och Silas, som själva var profeter, uppmuntrade (tröstade, hjälpte) och styrkte syskonen (bröderna och systrarna i tron) med många ord. 33 När de hade varit där en tid [och uppdraget var avslutat] sändes de tillbaka med fridshälsningar till dem som hade sänt ut dem. [Judas och Silas återvänder till Jerusalem.] 34 [De tidigaste manuskripten har inte med vers 34: ”Silas beslöt däremot att stanna där. Bara Judas lämnade dem.”] 35 Men Paulus och Barnabas stannade i Antiokia, där de undervisade och predikade Herrens ord tillsammans med många andra.

[Vers 34 är ett exempel på hur en kommentar har råkat komma med när texten kopierades. Eftersom kommentarer var skrivna med samma stil och bläck fanns det risk att de kom med när texten kopierades. Ofta är originaltexten den kortare versionen, men varje skillnad måste granskas och jämföras mellan olika manuskript. Det ska nämnas att Bibeln, i jämförelse med annan antik litteratur, har oerhört få skillnader i manuskript och de som finns är ofta kommentarer som kommit med. Den som lade till kommentaren här ville lösa problemet att Silas nämns i Antiokia på nytt i vers 40. Genom antagandet att Silas stannade kvar skapas dock en ännu större konflikt med vers 33 där det tydligt står hur ”de”, både Judas och Silas, återvänder till Jerusalem. Det finns egentligen inget problem med vers 40 till att börja med. I vers 36 står det ”efter en tid”. Händelserna i vers 40 sker några månader senare och det finns gott om tid för Silas att återvända till Antiokia från Jerusalem, en sträcka på ca 70 mil.]

PAULUS ANDRA MISSIONSRESA (15:36-18:22)

[Detta är den andra av Paulus tre missionsresor i Apostlagärningarna. Till en början är det inte en missionsresa utan mer ett uppföljningsarbete för att besöka de församlingar som startats under den första resan i Mindre Asien, nuvarande södra Turkiet. Men den helige Ande leder dem vidare västerut till Makedonien och Achaia, nuvarande Grekland, och på så vis når evangeliet Europa! Resan täcker en sträcka över hav och land på 500 mil. Restiden var omkring 100 dagar. Resan påbörjas omkring 49 e.Kr. och varar runt tre år. Den totala kostnaden för båtresorna var omkring 300-350 denarer per person. En denar motsvarade en arbetares dagslön.]

36 Efter en tid sa Paulus till Barnabas: ”Vi borde resa tillbaka och besöka syskonen (bröderna och systrarna i tron) i alla städerna där vi predikat Herrens ord och se hur de har det.”

Johannes Markus lämplighet ifrågasätts

37 Barnabas ville då ta med [sin kusin] Johannes som [också] kallades Markus. 38 Men Paulus tyckte inte det var lämpligt att ta med sig den som hade övergett dem i Pamfylien [i staden Perge, intill nuvarande Antalya i Turkiet] och inte följt med dem i arbetet. 39 Konflikten blev så skarp att de skildes åt. Barnabas tog med sig Markus och seglade till Cypern.

[Frågan gällde Johannes Markus karaktär. På den första resan hade han lämnat Paulus och Barnabas och rest hem, se Apg 13:13. Paulus hade troligen en mer rationell syn än Barnabas. Paulus såg allvaret och farorna på resan och ville kunna lita på sina medarbetare. Barnabas däremot ville ge sin kusin en ny chans, se Kol 4:10. Barnabas personlighet verkar alltid vara uppmuntrande och hjälpande. Han tog sig an Paulus när han var nyomvänd, se Apg 9:27. Det var också han som hämtade Paulus till Antiokia, se Apg 11:25. Händelserna i Gal 2:11-21, där Paulus kritiserar Barnabas och Petrus, kan också ha spelat in i konflikten.

Johannes Markus visade sig senare vara trofast. Han omnämns av Petrus, se 1 Pet 5:13, och sedan även av Paulus, se Kol 4:10; 2 Tim 4:11. Även om Paulus och Barnabas hade olika åsikter om hur arbetet skulle utföras står det inte att de skildes åt som ovänner. Paulus nämner Barnabas i 1 Kor 9:6 som en apostel som arbetar för Herren. I stället för en missionsresa, blir det nu två!]

Paulus väljer Silas som följeslagare

40 Paulus däremot valde Silas och gav sig i väg, sedan syskonen (bröderna och systrarna i tron) överlämnat honom åt Herrens nåd. 41 Han reste genom Syrien och Kilikien och styrkte församlingarna.

[Silas var en av ledarna i Jerusalem som blivit vald att följa med till församlingen i Antiokia och bekräfta brevet, se vers 22. Han gick tillbaka till Jerusalem, se vers 33, men hade kommit tillbaka på nytt till Antiokia. Till skillnad från Barnabas var Silas romersk medborgare, vilket kom väl till pass, se Apg 16:37.]

16

Södra Galatien – nuvarande centrala Turkiet

Timoteus följer med Paulus och Silas

1 Paulus kom också till Derbe och Lystra. Där fanns en lärjunge som hette Timoteus. Han var son till en troende judinna [hennes namn var Eunike, se 2 Tim 1:5; 3:15], men hans far var grek. [Timoteus var alltså jude till födseln, men hade inte blivit omskuren.]

2 De troende (bröderna och systrarna) i Lystra och Ikonium talade väl om Timoteus. 3 Paulus ville ha med honom på resan, och av hänsyn till judarna i de trakterna tog han och omskar honom eftersom alla visste att hans far var grek.

Församlingarna stärks i tron

4 När de reste genom städerna överlämnade de besluten som apostlarna och de äldste (församlingsledarna) i Jerusalem hade fastställt. 5 Församlingarna stärktes i tron och växte i antal för varje dag.

Vidare västerut till Troas

Hindrade att gå till Asien

6 Sedan tog de [Paulus, Silas och Timoteus] vägen genom Frygien och Galatien [norrut], eftersom de blev hindrade av den helige Ande från att [gå rakt västerut och] förkunna ordet i Asien.

Hindrade att gå till Bithynien

7 När de närmade sig Mysien försökte de ta sig till Bithynien [nordost om Mysien], men det tillät inte Jesu Ande. [Sedan de blivit hindrade två gånger på ett gudomligt sätt, fanns det nu bara en möjlighet kvar – att fortsätta västerut längs med sydkusten av Marmarasjön.]

8 Så de reste genom Mysien ner till Troas.

[En kuststad vid Egeiska havet, i nuvarande nordvästra Turkiet. Staden hade fått sitt namn från Alexander den store och hette egentligen Alexandria, men för att inte förväxlas med de femton andra städerna med samma namn kom den att kallas Alexandria Troas, eller bara Troas. Anledningen till namnet var att den låg nära staden Troja som Homeros skrev om i Iliaden och Odysséen.]

En syn visar vägen

9 På natten såg Paulus en syn där en makedonier stod och vädjade till honom (uppmanade, sa välkomnande): ”Kom över till Makedonien och hjälp oss!”

[Hur kunde Paulus se att det var en makedonier i synen? Kanske var det ett inre vetande eller kanske var mannen klädd som en typisk makedonier. Till skillnad från romarna var makedonierna lättare klädda, männen hade ofta bar överkropp och det var även vanligt att män flätade håret. Den mest kände makedoniern var nog Alexander den store som levde 356-323 f.Kr. Allt i synen (mannens utseende, frisyr, kläder och tal) gjorde det helt uppenbart för Paulus att det var en makedonier.]

10 När han sett denna syn försökte vi genast ta oss vidare till Makedonien [i nuvarande norra Grekland], eftersom vi förstod att Gud hade kallat oss att förkunna evangeliet för dem.

[Här skiftar berättelsen från ”de” till ”vi” för första gången i Apostlagärningarna. Det är troligt att författaren Lukas sluter upp här i Troas. Paulus, Silas och Timoteus förstår att det är Guds vilja att de ska fortsätta västerut över Egeiska havet. De hade blivit hindrade på ett övernaturligt sätt och ledda hit, så denna syn var ett tydligt tecken på att de skulle vidare västerut!]

Evangeliet når dagens Europa

11 Vi [Paulus, Silas, Timoteus och Lukas, som skriver detta] lade ut från Troas och seglade med rak kurs (hade medvind och behövde inte kryssa) till [ön] Samothrake, och nästa dag till Neapolis [Filippis hamnstad].

[Staden Neapolis, som betyder ”den nya staden”, låg på Makedoniens södra kust. Därifrån var det en tre timmars vandring inåt land till Filippi. På grund av medvinden hade den tjugo mil långa båtresan bara tagit två dagar – ännu en bekräftelse på att den helige Ande, som ibland liknas vid en vind, var med dem! I Apg 20:6 tog samma sträcka i motsatta riktningen fem dagar.]

Filippi – i nuvarande Grekland

12 Därifrån fortsatte vi till Filippi, en ledande (stor, första) stad i det makedoniska distriktet [porten in i området från väst] – en [romersk] koloni.

[Staden har fått sitt namn efter Filip II, far till Alexander den store som 356 f.Kr. annekterade den till sitt rike. Romarna invaderade staden 167 f.Kr. och orten blev sedan en militärkoloni och befolkningen bestod av många pensionerade romerska soldater.]

Där stannade vi några dagar. [De vilade ut några dagar efter resan innan de påbörjade missionsarbetet. En kort fras i förbifarten, men dock viktig notering att vila också behövs.]

[Det är troligt att Lukas, Apostlagärningarnas författare, har en speciell anknytning till Filippi. Det bekräftas av den detaljerade beskrivningen av staden och från ”vi-sektionerna” som börjar och slutar i trakten kring Filippi, se Apg 16:9, 40. Lukas stannar också kvar här och ansluter till Paulus när han i sin tredje resa kommer till Filippi igen, se Apg 20:6.]

Lydia och hennes familj döps

[Det fanns tydligen inte tillräckligt många judar i Filippi för att ha en egen synagoga. Enligt judisk tradition krävdes det minst tio män för detta. Var man färre hade man en böneplats (gr. proseuche) som ofta låg utanför staden i närhet till vatten så man kunde rituellt tvätta sina händer före bönen.]

13 På sabbatsdagarna [plural, det var antagligen någon av de judiska högtiderna] gick vi ut genom stadsporten och ner till en flod, där vi trodde att det skulle finnas ett [judiskt] böneställe. Vi satte oss där och talade till de kvinnor som hade samlats. 14 En av dem som lyssnade på oss var en kvinna som hette Lydia. Hon var [ursprungligen] från staden Thyatira och handlade med purpurtyger. [Hon var i en lukrativ bransch. Staden Thyatira, på andra sidan Egeiska havet, var känd för sin textilindustri, se Upp 2:18-29.] Hon var [redan] en troende, och Herren öppnade hennes hjärta så att hon tog till sig (lyssnade koncentrerat på, höll fast vid) det Paulus talade. 15 När hon och alla i hennes hus hade låtit döpa sig, sa hon: ”Om ni anser att jag tror på (är trogen) Herren, så kom och stanna i mitt hus.” Hon övertygade oss [de fyra missionärerna] att stanna (hon gav sig inte).

En slavflicka blir befriad från en ond ande

16 En dag, när vi var på väg till böneplatsen, möttes vi av en slavflicka. Hon hade [var under inflytande av] en spådomsande (gr. python) och hennes ägare tjänade stora pengar på hennes förmåga att spå.

[Denna unga flicka hade ordagrant ”en python-ande”. Inom grekiska mytologin var Python den drake som vaktade Apollos tempel. Det var samma ande som talade till oraklet i Delfi, vars unga flickor som var prästinnor kallades just för Pythia. Inga greker vågade ta några avgörande beslut utan att först ha rådfrågat ett orakel, vilket gjorde att den här flickan gav goda inkomster åt sina herrar.]

17 Hon följde efter Paulus och oss andra och skrek: ”De här människorna är den högste gudens tjänare! De förkunnar för er en väg till frälsning!”

[Även om dessa ord stämde så var de generella. Uttrycket ”den högste guden” var i den här delen av världen Zeus. Även ”en väg till frälsning” var inte tillräckligt tydligt. Den grekisk-romerska världen var full av ”frälsare”. Kejsaren kallade sig själv t.ex. för folkets frälsare.]

18 Så höll hon på i flera dagar. Men Paulus blev upprörd och vände sig om och sa till anden: ”Jag befaller dig i Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn att lämna henne!” I samma ögonblick for anden ut.

Paulus och Silas fängslas

19 När hennes herrar såg att deras hopp om inkomst var ute, grep de Paulus och Silas och släpade med dem till torget (marknadsplatsen) inför myndigheterna. 20 De förde fram dem till domarna och sa: ”De här människorna stör ordningen i vår stad. De är judar 21 och förkunnar seder som vi romare inte får anta eller följa.” [Det är anmärkningsvärt att skälet för att de fängslas är att de är judar. Lukas och Timoteus verkar inte bli fängslade.] 22 Även folket gick till angrepp mot dem, och domarna slet av dem kläderna och befallde att de skulle piskas. 23 De fick många rapp och kastades i fängelse, och fångvaktaren fick befallning att bevaka dem noga. 24 När han nu fick en sådan befallning, satte han dem i den innersta cellen och låste fast deras fötter i stocken.

[Paulus och Silas kastas i fängelsehålorna – custodia publica. Stocken användes både för fastlåsning och tortyr. Benen kunde sträckas ut i smärtsamma positioner. Paulus glömde aldrig dessa händelser. Han skriver om dem i 2 Kor 11:23, 25.]

Lovsånger i natten

25 Vid midnatt var Paulus och Silas i bön, samtidigt sjöng de lovsånger till Gud. De andra fångarna lyssnade (uppmärksamt, med glädje) på dem. 26 Plötsligt kom ett kraftigt jordskalv så att fängelset skakades i sina grundvalar. I samma ögonblick öppnades alla dörrar, och allas bojor lossnade och föll av. 27 Fångvaktaren vaknade, och när han fick se att dörrarna till fängelset stod öppna drog han sitt svärd och skulle just ta sitt liv, eftersom han trodde att fångarna hade flytt. [Straffet för att ha låtit fångar fly var avrättning genom tortyr, se Apg 12:18-19. Fångvaktaren tog hellre sitt eget liv.] 28 Men Paulus ropade högt: ”Gör dig inte illa! Vi är här allesammans.”

[Tidigare hade apostlarna befriats från fängelse, se Apg 5:19-26; 12:5-19. På samma sätt som apostlarna överlämnar Paulus och Silas sig själva frivilligt igen. Det verkar som om detta mirakel snarare tjänade till att befria fångvaktaren och hans familj, än de två gudsmännen!]

Fångvaktaren blir frälst

29 Då bad han om ljus (flera facklor) och rusade in och föll skräckslagen ner inför Paulus och Silas. 30 Sedan förde han ut dem och frågade: ”Herrar, vad ska jag göra för att bli frälst?” 31 De svarade: ”Tro på Herren Jesus så blir du frälst, du och din familj.”

32 De förkunnade Herrens ord för honom och för alla i hans familj. 33 Redan vid samma timme på natten tog fångvaktaren med dem och tvättade deras [blodiga] sår, och han döptes genast tillsammans med hela sin familj. 34 Sedan förde han dem upp till sitt hus. [Hans bostad var antagligen på övervåningen ovanför fängelset.] Han dukade ett bord, jublande glad över att han med hela sin familj hade kommit till tro på Gud.

[Fångvaktaren hade fått möta Jesu kärlek. Dagen innan hade han varit med och torterat Paulus och Silas, nu hade han bjudit hem dem och tvättat deras sår. Den förvandling som skett hos denne råbarkade fångvaktare lämnade inte hans fru, barn och tjänare oberörda. De kom också till tro.]

De ombeds lämna Filippi

35 När det blev dag sände domarna ut sina rättstjänare [till fängelset]. De sa: ”Frige de där människorna.” 36 Fångvaktaren framförde detta till Paulus och sa: ”Domarna har sänt bud att ni ska friges. Så kom nu ut och gå i frid!”

37 Men Paulus sa till dem: ”De har piskat oss offentligt utan rättegång – trots att vi är romerska medborgare – och [dessutom] kastat oss i fängelse. Nu vill de skicka i väg oss i hemlighet! Nej, de får komma hit själva och hämta ut oss.” [Paulus och Silas hade troligen med sig en testatio, som var ett officiellt intyg att de var romerska medborgare. Födelseort och medborgarskap var inskrivet på en diptyk, föregångaren till vår bok, som bestod av två hopfällbara skivor av trä överdragna av ett vaxskikt som man skrev på.]

38 Rättstjänarna framförde dessa ord till domarna, som blev förskräckta när de fick höra att de var romerska medborgare. [Det var straffbart att fängsla en romersk medborgare utan rättegång, och att också ha piskat dem var ännu värre. Detta var allvarliga brott och domarna blev nu rädda för sina egna liv.] 39 De kom och talade vänligt till dem och förde ut dem och bad dem lämna staden.

Avskedsmöte hemma hos Lydia

40 Men när Paulus och Silas var ute ur fängelset gick de i stället hem till Lydia, där de träffade syskonen (bröderna och systrarna i tron) och uppmuntrade (tröstade, förmanade) dem.

[Det är troligt att församlingen träffades hemma i Lydias hus. Här fanns de fyra missionärerna, Lydias familj, fångvaktaren och hans familj. Den unga slavflickan som blivit befriad fanns förmodligen med här också.]

Sedan drog de [Paulus, Silas och kanske även Timoteus] vidare [sydväst mot Thessalonike].

[Lukas stannar kvar i Filippi. Han sluter upp igen på den tredje missionsresan, se Apg 20:6. Det är lite oklart om Timoteus stannar kvar med Lukas i Filippi eller följer med Paulus och Silas till Thessalonike. Troligast är att han följer med eftersom han nämns i Berea, som är nästa stad Paulus och Silas besöker, se Apg 17:14. För att komma dit måste man passera genom Thessalonike.]

17

Thessalonike

1 De [Paulus, Silas och Timoteus, se Apg 16:40] tog vägen över Amfipolis och Apollonia och kom till Thessalonike.

[Man färdades västerut på ”Via Egnatia”, den romerska huvudvägen som gick från Byzantion, nuvarande Istanbul, ända till Rom. Mellan städerna Filippi och Thessalonike är det 15 mil. Gick de till fots tog det fem dagar. Eftersom bara två städer nämns, kan de ha färdats med häst eller åsna. Fortfarande värkte Paulus och Silas ryggar från piskslagen i Filippi, se Apg 16:23. Thessalonike var en av de största städerna i Grekland. Den var en viktig handelsstad och ett kulturellt centrum med omkring 50 000 invånare vid den här tiden. Staden blev en bas för missionen i detta område, se 1 Thess 1:7-8.]

Där hade judarna en synagoga.

[Enligt judisk tradition krävdes det tio män för att kunna ha en egen synagoga. I Filippi fanns det bara några judiska kvinnor. Antagligen fanns det inte heller några synagogor i städerna Amfipolis och Apollonia som de passerat på vägen.]

Paulus för samtal med judarna

[Paulus gjorde som han brukade och gick ”först till juden men också greken”, se Rom 1:16. Han stannar minst några veckor i Thessalonike, eftersom han under tre lördagar besöker synagogan. Troligt är dock att han är där ett par månader eftersom han arbetade för sin försörjning, se 1 Thess 2:9.]

2 Paulus besökte dem [den judiska befolkningen på orten] som han brukade. Under tre sabbater samtalade han (förde han en dialog) med dem utifrån Skrifterna. 3 Han förklarade (öppnade upp) [Skriften] och visade att den Smorde (Messias, Kristus) måste lida och uppstå från de döda. Han sa: ”Denne Jesus som jag förkunnar (proklamerar) för er, han är den Smorde [Guds utvalda Kung].” 4 Några av dem blev övertygade och anslöt sig till Paulus och Silas. Därtill kom ett stort antal greker som vördade Gud och inte så få kvinnor av förnäm släkt.

Upplopp

[Paulus, Silas och Timoteus bodde hos en man som hette Jason. Han var en troende, antagligen också av judisk börd, eftersom Jason var en vanlig grekisk form av det judiska namnet Josua. Han var också tältmakare som Paulus, se Rom 16:21.]

5 Men judarna blev avundsjuka och fick med sig en del onda män från gatan och samlade en mobb till upplopp i staden. De stormade fram mot Jasons hus och sökte efter Paulus och Silas för att släpa ut dem till folkmassan. 6 När de inte fann dem, drog de med sig Jason och några andra bröder till stadens styrande (politarker) och skrek: ”Nu är de här också, de som har vänt upp och ner på hela världen, 7 och Jason har tagit emot dem! De gör tvärtemot kejsarens påbud allihop och säger att en annan är kung, en som heter Jesus.”

8 Folket och de styrande blev oroliga när de hörde detta, 9 och de lät Jason och de andra betala borgen innan de frigavs. 10 Redan samma natt skickade syskonen (bröderna och systrarna i tron) i väg både Paulus och Silas till Berea. Så snart de kom dit gick de till judarnas synagoga.

[Fram till 1800-talet ifrågasattes Lukas precisa ordval ”politarker” för stadens ledning eftersom ordet inte användes i annan litteratur, se vers 6 och 8. År 1876 hittades dock en inskription med detta ord på bågen till en av stadens portar, följt av sex namn. Fyndet dateras till omkring 150 e.Kr. Totalt har man nu hittat över trettio liknande inskriptioner från den här trakten.]

Berea

[Berea ligger knappt åtta mil väster om Thessalonike. Vandringen dit tar minst två dagar. Efter en dagstur längs med huvudvägen Via Egnatia vek de av söderut.]

11 Folket där [den judiska befolkningen i Berea] var öppnare (mer vidsynta, hade en ädlare karaktär) än de i Thessalonike. De tog emot ordet med stor villighet (entusiasm) och forskade varje dag i Skrifterna för att se om det stämde. [Att budskapet som Paulus och Silas predikade att Jesus var Messias verkligen stämde med de hebreiska Skrifterna, Gamla testamentet.] 12 Många av dem kom till tro, och det gjorde även ett stort antal ansedda grekiska kvinnor och män.

13 När judarna i Thessalonike fick veta att Paulus förkunnade Guds ord också i Berea, kom de dit och spred oro och hetsade upp folket [på samma sätt som de gjort i Thessalonike]. 14 På en gång sände syskonen (bröderna och systrarna i tron) i väg Paulus ner mot kusten [till någon av kuststäderna Dium eller Pydna], men Silas och Timoteus stannade kvar [i Berea].

Aten

15 Paulus vägvisare förde honom ända till Aten och vände sedan tillbaka med besked till Silas och Timoteus att komma till honom så snart som möjligt.

[Aten ligger 50 mil söder om Berea. Det är troligt att de seglade längs med kusten till Pireus, som var Atens hamnstad, en resa på 3 dagar. Tog de landvägen tog resan 16 dagar. Att de troende som visade vägen följde med Paulus hela vägen till Aten visar på deras överlåtelse.]

16 Medan Paulus väntade på dem i Aten, blev han upprörd i sin ande när han såg hur staden var full med avgudabilder.

[Aten var Greklands kulturella och filosofiska huvudstad. Här hade filosoferna Sokrates, Platon och Aristoteles bott och verkat under 400- och 300-talen f.Kr. Gatorna var kantade med skulpturer av både människor och gudar. I dag är dessa antika statyer utan färg, men då var de målade. Petronius, som några år senare blev kejsar Neros rådgivare vad gäller lyx och extravagans, skrev att det var lättare att hitta en gud än en människa i Aten. Befolkningen var bara omkring 20 000 och staden levde i skuggan av det blomstrande Korint 8 mil västerut.]

Paulus för samtal i synagogan och på torget

17 Paulus samtalade därför (förde en dialog) med judarna i synagogan och med dem som vördade Gud, och dessutom varje dag på torget (marknadsplatsen, gr. agora) med dem som han träffade där. [Detta är första gången Paulus undervisar offentligt, utanför synagogan.] 18 Även en del filosofer, både epikuréer och stoiker, diskuterade (argumenterade) med honom.

[Epikurism var en ateistisk filosofisk riktning uppkallad efter Epikuros, 300 f.Kr. Det är en materialistisk lära utan någon tro på liv efter döden. En av hans teser lyder: ”Människan gör bäst i att dra sig undan allt bekymmersamt, såsom politik och offentligt liv, och i stället ägna sig åt ett stillsamt och enkelt liv bland vänner, där man undviker allt smärtsamt.”

Stoicismen, som också härstammade från 300 f.Kr., hade en mer panteistisk syn där det gudomliga var närvarande i allt. De hyllade viljestyrka och moral. Paulus tar upp några av deras tankar i sitt tal.]

En del sa: ”Vad är det för hopplock av idéer han för fram?” [Ordagrant kallar de Paulus för en ”fröplockare”, dvs. en som plockar upp andras idéer och tankar och skapar en egen hemmagjord filosofi.] Andra sa: ”Han verkar vara en som förkunnar främmande gudar (demoner – gr. daimonion).” De sa så eftersom han predikade evangeliet om Jesus och uppståndelsen (gr. anastasia).

[Till en början verkar de tro att Paulus talar om två nya gudar – Jesus och Anastasia!]

Till Areopagen

19 De tog med honom upp till Areopagen och sa: ”Kan vi få veta vad det är för en ny lära du förkunnar? 20 Det är märkliga ting du låter oss höra. Nu vill vi veta vad det rör sig om.” 21 Alla atenarna liksom utlänningarna där ägnade nämligen all sin tid åt att tala om och lyssna till det som var senaste nytt.

[Paulus förs till Areopagen som ordagrant betyder ”Ares-kullen”, bara ett par hundra meter från marknadsplatsen. En gång var det också mötesplatsen för areopagdomstolen som styrde provinsen, men på Nya testamentets tid hade man bara befogenheter att döma i religiösa och moraliska frågor. Det kan hända att Paulus förs till domstolen för att potentiellt dömas till döden för att ha infört en ny främmande lära, se vers 18. Det är nu inför denna grupp på omkring 30 medlemmar och andra nyfikna som Paulus kallas till en utfrågning.]

Paulus tal

22 Då steg Paulus fram mitt framför Areopagen och sa:

”Atenare, jag ser (förstår efter att noga granskat) att i allt är ni mycket religiösa.

[Ordet ”mycket religiösa” kan ha en positiv eller negativ betydelse. Det kan tolkas nedvärderande att någon är vidskeplig och övertolkar det andliga. Genom att använda detta uttryck håller Paulus intresset uppe hos sina åhörare. Vi förstår utifrån fortsättningen att det är den positiva innebörden Paulus syftar på, de vördar och helgar det gudomliga mer än andra greker.]

23 När jag har gått runt [har passerat igenom er stad] och noga observerat era helgedomar (tempel, altare, statyer) fann jag också ett altare med inskriften:

’Åt en okänd Gud.’

Det som ni ovetande redan dyrkar, det förkunnar jag för er. 24 Den Gud som skapat världen och allt i den, som är Herre över himmel och jord, han bor inte i tempel gjorda av mänskliga händer. 25 Inte heller kan man tjäna honom med människohänder som om han behövde något, det är ju han som själv ger liv och anda och allt till alla. [Det var vanligt att man ställde fram dyrbar mat och gåvor till sina avgudar.]

26 Från en människa har han skapat mänsklighetens alla folk för att de ska bosätta sig över hela jordens yta. Han har fastställt bestämda tidsepoker och utstakat de gränser inom vilka de ska bo. 27 Hans syfte med detta var att de skulle söka Gud, och känna (röra vid, treva) sig fram till honom och finna honom – han är faktiskt inte långt borta från någon enda av oss. [Bilden som målas upp är en person som famlar i mörkret för att hitta vägen, och Gud är där för att ta emot och välkomna var och en som söker honom.]

28 ’För i honom lever vi och rör oss och är till.’

[Paulus citerar den sista strofen i en dikt av grekiska poeten Epimenides, 600 f.Kr. Hela sammanhanget lyder:

’De gjorde en grav för dig, den helige och höge.

Kreterna ljuger i ett och är odjur, glupska och lata.

Men du är inte död, du lever för evigt.

För i dig lever vi och rör oss och är till.’

Den andra strofen citeras av Paulus i brevet till Titus, se Tit 1:12.]

Även som några av era egna poeter har sagt:

’Vi är av hans släkt.’

[Citat från den grekiska poeten Aratos, 200 f.Kr. Båda dessa citat var riktade till den största grekiska guden Zeus i grekisk litteratur, men Paulus använder dem och riktar dem till den levande Guden. I fem korta meningar visade Paulus att Gud skapat världen, gav människan liv, har makt över folken och har uppenbarat sig för människorna.]

29 Därför, eftersom vi är av Guds släkt, ska vi inte tänka oss att det gudomliga är som guld eller silver eller sten, något som är utformat utifrån mänsklig konstfärdighet och fantasi.

[Troligen syftar Paulus på Parthenon – templet till Atena på Akropolis alldeles intill där han stod.]

30 Gud har hittills haft överseende med människans tidigare okunnighet om detta (medvetet låtit den passera), men nu befaller han alla människor överallt att omvända sig (förändra sitt tänkesätt), 31 för han har fastställt en dag då han ska döma världen i rättfärdighet genom en man [Jesus] som han har bestämt därtill. Det har han trovärdigt gjort klart för alla genom att uppväcka honom från de döda.”

32 När de hörde Paulus tala om uppståndelse från de döda började några håna honom, men andra sa: ”Vi vill höra dig tala om detta igen.”

[Epikuréerna trodde inte på något liv efter döden. Stoikerna trodde att bara själen levde vidare. För grekerna var det en absurd tanke att kroppen skulle överleva döden. Det verkar som om de som hånade honom var i majoritet eftersom Paulus avslutar sitt tal här.]

33 Så Paulus lämnade dem. 34 Men några anslöt sig till honom och kom till tro. Bland dem var Dionysius, som var medlem av Areopagen [en av de 30 medlemmarna], och en kvinna som hette Damaris och några till.

[Lukas fortsätter med principen ”varannan damernas” som han använde i sitt tidigare verk Lukasevangeliet, se inledningen till Lukas. Inte så lång tid efter dessa händelser kommer Silas och Timoteus till Paulus i Aten, se Apg 17:15-16. Ganska snart skickas Timoteus tillbaka till Thessalonike, se 1 Thess 3:1-3. Även Silas verkar sändas i väg, eftersom Silas och Timoteus tillsammans kommer tillbaka från Makedonien till Korint lite senare, se Apg 18:5.]

18

Korint

1 Sedan lämnade Paulus Aten och kom till Korint.

[Korint ligger knappt 8 mil väster om Aten. Vandringen längs med Egeiska havet tog två dagar. Detta är Paulus första, av tre besök. Han kommer hit omkring 50 e.Kr. och stannar 1,5 år, se vers 11. Under denna period skriver han två brev till församlingen i Thessalonike. Dessa brev är bland de tidigaste breven i Nya testamentet.

Korint var huvudort i provinsen Achaia i södra Grekland. Läget på det Korintiska näset, med förbindelsen mellan två hav, gjorde den till en naturlig handelsstad mellan öst och väst med 50 000 invånare. Några kilometer norrut låg hamnstaden Lechaion och i söder hamnstaden Kenkrea i Saroniska bukten, se Apg 18:18; Rom 16:1. Varor lossades och lastades mellan hamnarna. Många ledare har drömt om en kanal. Drygt femton år efter Paulus besök här tog Nero personligen det första spadtaget 67 e.Kr. Till arbetet sattes 6 000 judiska fångar från upproren i Judeen. Projektet lades ned vid hans död. Först 1893 blev kanalen en verklighet, men den var trång och farlig och blev aldrig den succé man hoppats på.]

2 I Korint träffade Paulus en jude vid namn Aquila, född i Pontus [en romersk provins vid Svarta havet], och hans hustru Priscilla. [Hennes mer formella namn var ”Prisca”, se Rom 16:3.] Paret hade nyligen kommit från Italien, eftersom [den fjärde romerske kejsaren] Claudius [regerade 41-54 e.Kr.] hade befallt att alla judar skulle lämna Rom.

[Det gifta paret Aquila och Priscilla nämns alltid tillsammans, se Rom 16:3; 1 Kor 16:19; 2 Tim 4:19. Fyra av sex gånger nämns frun, Priscilla, först. De har nyligen kommit från Rom eftersom Claudius hade fördrivit alla judar därifrån. Antagligen är det samma händelse som den romerska historikern Suetonius omnämner, där judarna utvisas med anledning av oroligheter på grund av en viss ”Chrestus”, som är det latinska namnet för Kristus. Detta skedde i Claudius nionde regeringsår, dvs. någon gång mellan januari 49 och januari 50 e.Kr. Paulus kan därför inte ha kommit till Korint före 49 e.Kr.]

Paulus kom i kontakt med dem [besökte deras hem]. 3 Eftersom de arbetade inom samma bransch tog Paulus in hos dem och de arbetade tillsammans som tältmakare. [De arbetade med läder och tillverkade bl.a. tältdukar som resande använde inte bara för övernattning på land utan också som skydd mot solen och vinden på däck när man färdades till sjöss.]

[Det nämns inte att Paulus vittnar för Aquila och Priscilla, vilket antyder att de redan var kristna. Eftersom de reste i sitt yrke hade de troligen kommit till tro tidigare och fört evangeliet till Rom. Som ledare i församlingen kan de ansetts vara ansvariga för ”tumultet kring Chrestus”, vilket gjort att de blivit förvisade från Rom och kommit till Korint, en resa som tar tio dagar med båt.]

Paulus samtalar i synagogan

4 I synagogan samtalade Paulus (förde han en dialog) varje sabbat och övertygade (höll på att vinna över – gr. peitho) både judar och greker.

[Ordet ”greker” här kan syfta på grekisktalande judar och proselyter (greker som konverterat till judendom i vuxen ålder), men det är också troligt att begreppet här också inkluderar gudfruktiga greker som deltog i den publika gudstjänsten. I vers 6 går Paulus till hedningarna, icke-judar helt utan judisk bakgrund, se även inledningen till Apg 15. Rent grammatiskt kan imperfektformen, som peitho står i, tolkas som att han försökte övertyga dem (men utan att lyckas). Utifrån sammanhanget var det en del judar som inte blev övertygade (vers 6), medan andra blev det (vers 8), så betydelsen är troligen att han försökte och en del blev övertygade och andra inte. Eftersom Herren själv säger att han har ”mycket folk i den här staden” (vers 10), så översätter Kärnbibeln med att han övertygade, i betydelsen att de flesta också blev övertygade.]

5 När Silas och Timoteus kom ner från Makedonien [med medel från Filippi och Thessalonike, se 1 Thess 3:6; 2 Kor 11:8; Fil 4:15], började Paulus ägna sig helt åt att förkunna ordet [utan att behöva arbeta för sitt eget uppehälle som tältmakare, se vers 3]. Han vittnade för judarna att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus), 6 men eftersom de ständigt var emot honom och hånade honom, skakade han av dammet från sina kläder och sa till dem: ”Ert blod ska komma över era egna huvuden. Jag är utan skuld. Från och med nu går jag till hedningarna.”

[Eftersom Paulus senare går till judarna i Efesos på vägen hem, se vers 19, syftar detta uttalande på att han i Korint inte längre gick till judarna.]

Paulus går till hedningarna

7 Han gick därifrån och tog in hos Titius Justus, en man som vördade Gud och som hade ett hus alldeles intill synagogan. 8 Crispus, föreståndaren för synagogan, och hela hans familj kom till tro på Herren. [Paulus nämner honom i 1 Kor 1:14 som en av de få personer han själv döpte.] Även många andra korintier som lyssnade kom till tro och döptes.

[En av dessa var Erastus, som ansvarade för stadens finanser, se Rom 16:23. Hans namn har hittats på en samtida inskription som berättar att han med egna medel bekostade att stenlägga en gata nordost om teatern.

Paulus talar inte så mycket om dopet, men vi ser hur det motsvarar den judiska omskärelsen och är ett tecken på att en person trätt in i den kristna gemenskapen.]

9 En natt sa Herren i en syn till Paulus: ”Var inte rädd, utan tala och låt dig inte tystas! 10 Jag är med dig. Ingen ska röra dig eller skada dig, för jag har mycket folk här i staden.” 11 Han stannade hos dem i ett år och sex månader och undervisade i Guds ord.

Paulus inför ståthållaren Gallio

12 Samtidigt som Gallio var prokonsul över [den romerska provinsen] Achaia gick judarna till gemensamt angrepp mot Paulus. [Inskriptioner bekräftar att Gallio var ståthållare 51-52 e.Kr. Dessa händelser utspelade troligen sig i slutet på sommaren år 51 e.Kr.] Man förde honom till domstolen [Grekiska bema, som var en upphöjd plattform mitt på stadens centrala torg och marknadsplats, gr. agora.] 13 Man sa: ”Denne man förleder människorna att tillbe Gud på ett sätt som är emot lagen.” [Både Moses lag och romersk lag.]

14 Precis när Paulus skulle öppna sin mun och tala, sa Gallio till judarna: ”Om det handlat om något brott eller ett ondskefullt illdåd skulle jag naturligtvis lyssna på er, judar. 15 Men eftersom detta är tvistefrågor om ord och namn och er egen lag får ni ta hand om det själva. Jag tänker inte (har ingen vilja) att bli en domare i sådana frågor.” [Frågan gällde om Jesus verkligen var den Messias som Skrifterna talade om.]

16 Han [avslutade frågan och] skickade i väg dem. 17 Alla grep då synagogföreståndaren Sosthenes och misshandlade honom mitt framför domarsätet utan att Gallio brydde sig om det.

[Det har gått en tid sedan synagogföreståndaren Crispus hade kommit till tro, se vers 8. Hans efterträdare var Sosthenes, se vers 17. Det är inte helt klart vem ”alla” som misshandlar Sosthenes syftar på. Troligast är att det är den grekiska ortsbefolkningen som ger sig på den judiska minoriteten i staden, men det kan också vara judarna som blir arga på Sosthenes för att han förlorade målet. Paulus omnämner en Sosthenes i sitt första brev till Korint (1 Kor 1:1), som han skriver ett par år senare från Efesos (1 Kor 16:8). Om det är samma person blev han en kristen efter denna händelse.]

Tillbaka till Antiokia i Syrien

18 Paulus stannade många dagar efter detta. Sedan sa han farväl till syskonen (bröderna och systrarna i tron) och seglade mot [provinsen] Syrien tillsammans med Priscilla och Aquila. I Kenkrea [Korints södra hamnstad] rakade Paulus sitt hår, för han hade avgett ett löfte.

[Kanske hade Paulus avgett ett nasirlöfte, se 4 Mos 6:1-21. I normala fall skulle han då ha rakat sitt hår i Jerusalem, men han kunde göra det tidigare och ta med sig håret och fullgöra den judiska ritualen i Jerusalem. Nasirlöften handlar om när någon vill tjäna Herren på ett speciellt sätt. Det hebreiska ordet nazir betyder ”hängiven” och ”överlåten”. Löftet var tidsbegränsat, se 4 Mos 6:4. När det gäller Samuel (1 Sam 1:11) och Simson (Dom 13:2-7) gav deras mödrar dem ett livslångt nasirskap. Johannes Döparen omnämns i liknande termer, se Luk 1:13-17. Utombibliska källor visar att nasirlöften var vanliga och fungerade som tacksamhetsoffer. Löftestiden för dessa var oftast 30 dagar. Se även Apg 21:23-26.]

Efesos

[Efesos som ligger vid floden Kaystros mynning var den fjärde största staden i det romerska riket, efter Rom, Alexandria och Antiokia i Syrien. Staden var huvudort för hela nuvarande västra Turkiet. Teatern rymde 24 000 åskådare. Den mest berömda byggnaden var Artemistemplet som under antiken räknades som ett av de sju underverken.]

19 När de kom till Efesos [i Mindre Asien, efter en tre dagars segling rakt österut från Korint] lämnade han sina reskamrater [Priscilla och Aquila] där. Själv gick han till synagogan och samtalade (förde en dialog) med judarna. 20 De bad honom stanna där längre, men han avböjde 21 och tog farväl med orden: ”Jag kommer tillbaka till er en annan gång, om Gud vill.” Sedan gick han ombord och lämnade Efesos.

[Det är troligt att skeppet som Paulus åker med gjorde ett kortare stopp i Efesos för att lasta av och på varor. På nästa resa kommer Paulus tillbaka hit och stannar i tre år, se Apg 19. Priscilla och Aquila blir kvar i Efesos under många år. De flyttar så småningom tillbaka till Rom, någon gång efter 54 e.Kr. när Claudius har efterträtts av Nero, se Rom 16:3.]

Caesarea

22 När han steg i land i Caesarea [Maritima, vid Medelhavskusten; efter en fem dagar lång segling från Efesos] gick han upp till församlingen [i Jerusalem].

Antiokia i Syrien

Sedan gick han ner till Antiokia [i Syrien]. [En vandring på två veckor norrut.]

PAULUS TREDJE MISSIONSRESA (18:23-21:16)

[Den tredje av Paulus tre missionsresor i Apostlagärningarna. Den börjar på samma sätt som den andra resan med att uppmuntra församlingarna i Galatien och Mindre Asien, nuvarande södra Turkiet. Resan täcker en sträcka över hav och land på 500 mil. Restiden var omkring 90 dagar. Resan påbörjas troligen på sommaren 53 e.Kr. och varar runt fem år. Den mesta tiden tillbringas i Efesos, men han besöker även församlingarna i Makedonien och Achaia i Grekland. Den totala kostnaden för båtresorna var omkring 500 denarer per person. En denar motsvarade en arbetares dagslön.]

23 Efter någon tid bröt Paulus upp. Han for genom Galatien och vidare genom Frygien, och överallt styrkte han lärjungarna.

[Med Paulus finns troligen också hans medhjälpare Timoteus och Erastus, se Apg 19:22.]

Efesos

Apollos börjar sin tjänst som förkunnare

24 Under tiden kom en jude som hette Apollos till Efesos. Han var född i Alexandria och var en lärd man (allmänbildad, en god talare och duktig på att presentera budskapet på ett logiskt och enkelt sätt), och var också mycket kunnig (mäktig, kraftfull) i Skrifterna. 25 Han hade blivit undervisad om ”Herrens väg” och talade med stor entusiasm (med en brinnande ande), och undervisade grundligt om Jesus, dock bara utifrån (den kunskap han hade om) Johannes dop.

26 Han började frimodigt tala i synagogan. När Priscilla och Aquila hörde honom, tog de honom till sig (tog honom avsides för att ostört kunna tala med honom) och undervisade (förklarade för) honom ännu mer exakt (grundligare, korrekt) om ”Guds väg”.

[Apollos kände bara till Johannes omvändelsedop. Uttrycket ”Guds väg” syftar troligtvis här på grunderna i evangeliet: hur Jesus dog för våra synder och uppstod igen, dopet i den helige Ande, osv. Den vältalige Apollos blev undervisad av en tältmakare och hans fru. Under dessa samtal berättade de förmodligen också om allt fantastiskt som hände i församlingen i Korint där man fungerade i Andens gåvor. Priscilla och Aquila hade nyligen kommit därifrån, se vers 2. Kanske inspirerades Apollos av deras berättelser och ville också besöka församlingen där.]

27 När Apollos ville fara över till Achaia [på andra sidan Egeiska havet till Korint i Grekland], skrev syskonen (bröderna och systrarna i tron) [i Efesos] till lärjungarna [i Korint] och uppmanade dem att ta emot honom. När han kom fram engagerade han sig på en gång i arbetet tillsammans med dem som hade kommit till tro (han var till stor hjälp för dem), genom den nåd (favör, Guds kraft) han hade fått, 28 för han motbevisade med stor kraft [på alla möjliga ämnesområden] judarna offentligt [i debatter] (besvarade så överväldigande att de blev tysta), och visade genom Skrifterna [Guds ord] att Jesus var den Smorde (Messias, Kristus).

19

Paulus kommer tillbaka till Efesos

1 Medan Apollos var i Korint, kom Paulus efter sin resa genom inlandet till Efesos.

Anhängare till Johannes Döparen

I Efesos träffade Paulus några lärjungar [till Johannes Döparen], 2 och han frågade dem: ”Tog ni emot den helige Ande när ni kom till tro?”

De svarade honom: ”Nej, vi hörde inte ens talas om att det fanns en helig Ande.”

3 ”Vilket dop blev ni då döpta med (in i)?” frågade Paulus.

De svarade: ”Med Johannes dop.”

4 Då sa Paulus: ”Johannes dop var ett omvändelsedop (dop till ett förändrat tänkesätt), och Johannes uppmanade ständigt folket att tro på den som skulle komma efter honom, det vill säga Jesus.”

5 När de hörde detta döptes de [på nytt, denna gång] i Herren Jesu namn. 6 När Paulus lade händerna på dem, kom den helige Ande över dem och de talade i tungor [de talade i andra, för dem okända språk] och profeterade. 7 De [lärjungarna, se vers 2] var omkring tolv män totalt.

[Både Apollos, se Apg 18:24-28, och denna grupp lärjungar hade hört ett ofullständigt evangelium. Missionsbefallningen att nå världen handlar inte bara om dem som aldrig har hört, utan också om att öka kunskapen hos dem som bara hört delar av evangeliet. Paulus själv är också tydlig med att ingen har nått målet, det finns flera djup, se Fil 3:12.]

Evangeliet sprids

[Paulus hade som hastigast besökt synagogan i Efesos på hemvägen under sin andra resa, se Apg 18:19. Nu är han tillbaka och stannar i tre år, se Apg 20:31. De första tre månaderna besöker han regelbundet synagogan varje lördag. Sedan hyr han Tyrannos hörsal. Där driver han under två års tid en bibelskola med daglig undervisning. Många missionärer sänds ut och församlingar startas i omkringliggande städer.]

8 Paulus gick sedan till synagogan och förkunnade frimodigt där under tre månaders tid. Han samtalade (förde en dialog, diskuterade) med dem och försökte övertyga dem om det som hör till Guds rike. 9 Men några förhärdade sig och ville inte tro, utan talade illa om Vägen [som de kristna kallades då, se Apg 9:2] inför hela [den judiska] församlingen. Då lämnade han dem och tog lärjungarna med sig och förde samtal (hade en dialog, diskuterade) med dem varje dag i Tyrannos hörsal.

[Vissa manuskript har tillägget att Paulus var där mellan femte och elfte timmen, dvs. mellan klockan elva och fyra. Tidpunkten är troligen korrekt, eftersom det då var som varmast och de flesta tog siesta. Lärosalen stod tom och kunde lätt hyras. Paulus arbetade på morgonen och kvällen med att tillverka tält, se Apg 20:34, och undervisade mitt på dagen.]

10 Detta pågick under två års tid så att alla som bodde i [den romerska provinsen] Asien, judar och greker, fick höra Herrens ord.

[Lärjungaskolan gjorde att evangeliet spreds i hela Mindre Asien. Församlingar startades i Smyrna, Sardes, Filadelfia, Hierapolis, Laodikeia och Kolossai. Under denna tid skrev Paulus också första brevet till Korint (1 Kor 16:8). Även ”tårarnas brev” till Korint (2 Kor 2:3-4; 7:8), som inte finns bevarat, skrevs troligen härifrån.]

Skevas sju söner

11 Gud gjorde ovanliga under genom Paulus händer. 12 Man tog till och med dukar och plagg som han rört vid (kommit i kontakt med hans hud) och lade på de sjuka, och sjukdomarna lämnade dem och de onda andarna for ut.

13 Men också några kringvandrande judiska exorcister (andebesvärjare) [som var på besök i staden] började nu nämna Herren Jesu namn över dem som hade onda andar. De sa: ”Jag besvärjer er vid den Jesus som Paulus predikar.” 14 Sju söner till en judisk överstepräst som hette Skevas [som betyder tankeläsare] gjorde detta.

15 Men den onda anden svarade dem: ”Jesus känner jag, och Paulus vet jag vem det är. Men vilka är ni?” 16 Mannen med den onda anden kastade sig över dem, övermannade dem alla och misshandlade dem så svårt att de flydde ut ur huset, nakna och blodiga.

17 Detta blev känt för alla i Efesos, både judar och greker. Alla greps av fruktan och Herren Jesu namn blev prisat. 18 Många av dem som hade blivit troende kom nu och bekände öppet vad de tidigare hade gjort. 19 Många av dem som hade utövat magi samlade ihop sina böcker och brände dem offentligt. Man räknade ut vad de var värda och kom fram till 50 000 silvermynt.

[Lukas skriver för grekisktalande så han syftar med största sannolikhet på det grekiska silvermyntet ”drachmer”. Det motsvarade den romerska denaren som var en arbetares dagslön. Totala värdet på böckerna motsvarande alltså omkring 160 årslöner.]

20 Så fick ordet framgång genom Herrens kraft och visade sin styrka.

Paulus framtidsplaner

21 När detta var över bestämde sig Paulus i anden för att resa genom Makedonien och Achaia och sedan till Jerusalem. Han sa: ”När jag har varit där måste jag också besöka Rom.” 22 Han sände ut två av sina medhjälpare, Timoteus och Erastus, till Makedonien och stannade själv kvar en tid i Asien.

[I slutet av sina tre år i Efesos stakar Paulus ut riktningen för sin fortsatta färd. Målet är Romarrikets huvudstad Rom, via Jerusalem. Det är en inre kallelse som inte går att köpslå med, se Apg 20:22. I Romarbrevet, som Paulus skriver från Korint ungefär ett år efter denna händelse, redogör han mer utförligt om sina framtidsplaner att sprida evangeliet vidare västerut mot Spanien via Rom, se Rom 15:22-28.]

Upplopp

[Efesos var berömt för Artemistemplet där den grekiska kärleksgudinnan Artemis tillbads. Hennes romerska namn var Diana. Hon var naturens och djurlivets beskyddare och dyrkades i hela Grekland som jaktgudinnan. Kring denna tillbedjan fanns också ett kommersiellt intresse eftersom besökare ofta köpte med sig souvenirer. Dessa miniatyrtempel bars som amuletter mot olycka. I templet fanns en Artemisskulptur med många bröst eller frukter. Den ansågs ha fallit ner från himlen. Invånarna var stolta över stadens titel som ”Artemistemplets väktare”.]

23 Vid den tiden [i slutet på Paulus treåriga vistelse i Efesos] bröt det ut ett stort upplopp med anledning av Vägen [samtidens namn på de första kristna, se Apg 9:2; 10:26]. 24 En silversmed som hette Demetrius tillverkade Artemistempel i silver vilket gav hantverkarna stora inkomster.

25 Nu samlade han dem och även andra som hade liknande arbeten och sa: ”Män, ni vet att vi har vår rikedom från den här verksamheten. 26 Men ni både ser och hör hur den där Paulus har fått med sig en mängd människor, inte bara i Efesos utan i nästan hela Asien, med sitt tal om att gudar gjorda av människohand inte skulle vara några gudar. 27 Det är risk att inte bara vårt hantverk får dåligt rykte, utan också att den stora gudinnan Artemis tempel tappar sitt anseende, och att hon som dyrkas av hela Asien och hela världen förlorar sin storhet.”

28 När de hörde detta fylldes de av vrede och skrek: ”Stor är efesiernas Artemis!”

29 Hela staden kom i upplopp (ett tumult uppstår), och från alla håll rusade man till teatern, och man släpade med sig Gaius och Aristarchus, två makedonier som rest med Paulus.

30 Paulus ville upprepade gånger gå in till folket, men lärjungarna stoppade honom varje gång. 31 Några av Paulus vänner som var rådsherrar (asiarker, inflytelserika män som ledde de grekiska spelen och festivalerna), skickade också bud till honom och vädjade att han inte skulle ge sig in på teatern.

32 [På teatern rådde en kaotisk stämning.] Där skrek några ett, andra något annat. Folkmassan var i uppror, och de flesta visste inte ens varför de hade samlats. 33 Några ur hopen förklarade för [en inflytelserik jude i Efesos som hette] Alexander vad saken gällde, och judarna skickade fram honom. Han gav tecken med handen och ville hålla ett försvarstal inför folket. 34 Men när de märkte att han var jude, ropade de alla i kör i ett par timmar: ”Stor är efesiernas Artemis!”

[Grekerna såg ofta de kristna som en judisk gruppering. Alexanders syfte kan varit att klargöra att Paulus inte hörde till dem och rentvå den judiska befolkningen. Alexander var ett vanligt namn, se Apg 4:6; Mark 15:21. Kanske är det samma person som kopparsmeden Alexander som Paulus senare omnämner i 2 Tim 4:14, och eventuellt även i 1 Tim 1:20.]

35 När stadssekreteraren hade lugnat folket sa han: ”Efesier! Finns det någon enda människa som inte vet att efesiernas stad är tempelvårdare (ordagrant ”tempel-sopare” – gr. neokoros) av den stora [gudinnan] Artemis och hennes bild som fallit från himlen? [Titeln neokoros, från tempel (gr. naos) och sopa (gr. koreo), blev en hederstitel för kända städer. Ordet finns på mynt från den här tiden.] 36 Ingen kan förneka det, och därför bör ni hålla er lugna och inte göra något förhastat. 37 Ni har dragit hit de här männen som varken har plundrat vårt tempel eller hädat vår gudinna. 38 Om nu Demetrius och hans hantverkare vill väcka åtal mot någon, så finns det domstolar och ståthållare. Där kan de anklaga varandra. 39 Är det något mer ni vill ta upp, så ska det avgöras i den lagliga folkförsamlingen. 40 Efter det som hänt här i dag riskerar vi att anklagas för uppror. Vi kan ju inte ge något skäl om vi ska stå till svars för det här kaotiska mötet.” 41 Med dessa ord upplöste han folksamlingen.

20

Till Korint

[Paulus beger sig nu till Korint via Makedonien, troligen genom städerna Filippi, Thessalonike och Berea. Det var allvarliga problem i församlingen i Korint och under tårar hade Paulus skrivit ett brev som han skickat med Titus, se 2 Kor 2:3. Detta brev finns inte bevarat och verkar ha skrivits mellan Första och Andra Korintierbrevet. Paulus kan inte vänta på att Titus kommer tillbaka till Efesos, utan beslutar sig för att möta honom på vägen för att höra hur det gått.]

1 När oroligheterna [i Efesos] hade lagt sig, kallade Paulus till sig lärjungarna och tröstade och uppmuntrade dem. Sedan tog han farväl och begav sig till Makedonien.

[Paulus tar kustvägen norrut och stannar till i Troas och letar efter Titus, se 2 Kor 2:12. Han fortsätter och möter honom sedan i Makedonien, antagligen i Filippi eller Thessalonike, se 2 Kor 7:5-16.]

2 Han reste genom Makedonien och talade många uppmuntrande ord till syskonen (bröderna och systrarna i tron). Därefter kom han till Grekland. [Grekland är det mer folkliga namnet på den romerska provinsen Achaia, se Apg 18:12; 19:21.] 3 Där [i församlingen i Korint] blev han kvar i tre månader.

[Det är under denna period som Romarbrevet skrivs. Brevet skickas med Paulus kvinnliga medarbetare Febe som var verksam i församlingen i Korints södra hamnstad Kenkrea, se Rom 16:1-2. I Romarbrevet hälsar Paulus också speciellt till Prisca och Aquila, se Rom 16:3. Kejsar Claudius har dött år 54 e.Kr. och efterträtts av Nero, vilket gjort det möjligt för de två makarna, som Paulus lärt känna i Korint och därefter tagit med sig till Efesos, att återvända till Rom.]

När Paulus sedan skulle avsegla mot Syrien hade judarna planerat ett attentat mot honom, och han bestämde sig då för att resa tillbaka [samma väg han kommit] genom Makedonien.

[Det är vår och snart påsk, se Apg 20:6. Eftersom många judar skulle åka till Jerusalem planerade man kanske att döda Paulus under båtresan. På grund av hoten ändrar Paulus sin plan och tar landvägen, vilket inte heller kan ha varit helt riskfritt med tanke på den stora summa insamlade pengar man hade med sig till Jerusalem, se Rom 15:25-26. Det kan vara en av anledningarna till att man tar med sig sju representanter från flera olika församlingar. En annan orsak är att man vill ha flera vittnen som kan intyga att allt gått rätt till så att Paulus inte kan misstänkas för förskingring.]

På väg mot Jerusalem

4 De [sju representanterna från församlingarna som samlat in medel till Jerusalem och] som reste med Paulus var:

Sopater (gr. Sopatros), son till Pyrrhus från Berea,

[Om Sosipater, som omnämns i Rom 16:21, är samma person representerade han församlingen i Korint.]

Aristarchus (gr. Aristarchos) och Secundus (gr. Sekondos) från Thessalonike,

[Aristarchus hade också varit med Paulus i Efesos, se Apg 19:29; 27:2; Kol 4:10.]

Gaius (gr. Gaios) från Derbe och Timoteus (gr. Timotheos) [från Lystra],

[Båda var från södra Galatien, se Apg 16:1. Timoteus reste med Paulus på både andra och tredje resan.]

Tychikus (gr. Tuchikos) och Trofimus (gr. Trofimos) från [den romerska provinsen] Asien.

[Tychikus var en medarbetare till Paulus som nämns i hans senare brev, se Kol 4:7; Ef 6:21; 2 Tim 4:12; Tit 3:12. Trofimus var från Efesos, se Apg 21:29.]

5 Dessa reste i förväg och väntade på oss i Troas.

[Det är troligt att ”dessa” syftar på Tychikus och Trofimus, som reste i förväg till sin hemprovins för att förbereda båtresan till Jerusalem. Här i Filippi ändras berättarformen till ”oss”, och Apostlagärningarnas författare Lukas ansluter till resesällskapet. Antagligen har han stannat kvar i Filippi sedan Apg 16:17. Från och med nu och resten av Apostlagärningarna hela vägen till Rom finns Lukas vid Paulus sida. Det bekräftas i Paulus sista kända brev, det andra till Timoteus som är skrivet i Rom, där han skriver att ”bara Lukas är kvar hos mig”, se 2 Tim 4:11.]

Troas

6 Vi själva seglade ut från Filippi [från hamnstaden Neapolis] efter det osyrade brödets högtid [som varade i sju dagar och som Paulus firar]. Fem dagar senare träffade vi dem i Troas, där vi stannade i sju dagar. [Antagligen väntade de på båten som de skulle med.]

Eutychos somnar och faller tre våningar

7 Den första dagen i veckan [söndagen (1 Kor 16:2), som inleddes lördag kväll] var vi samlade till brödsbrytelse.

[Man hade med sig mat och man åt tillsammans, se 1 Kor 11:20-21. Eftersom den judiska högtiden just nämnts (vers 6) är det mest sannolikt att det är den judiska räkningen av dagar som används och samlingen sker på lördagskvällen efter solnedgången. Det har gått några veckor sedan påsken, som alltid infaller vid fullmåne, så det var helt mörkt ute och oljelyktor lyste upp rummet, se vers 8.]

Paulus samtalade (förde en dialog, diskuterade – gr. dialegomai) med de församlade, och eftersom han skulle resa [med båten vidare mot Jerusalem] nästa dag, fortsatte han med sitt tal ända till midnatt. 8 Det fanns många facklor i rummet på översta våningen där vi var samlade. [Oljelamporna brann och det var varmt och syrefattigt i lokalen på översta våningen denna vårkväll. Arkeologiska utgrävningar i Troas har visat på att många hus hade flera våningar. Det romerska badet är ett av de största i hela regionen.] 9 En ung man (gr. neanias) [ogift man under 40 års ålder, troligen yngre] som hette Eutychos satt i fönstret [för att få frisk luft]. Han föll i djup sömn medan Paulus fortsatte att tala och till sist, helt överväldigad av sömnen, ramlade han ner från tredje våningen, och lyftes upp död.

[Eutychos är ett grekiskt namn som passande nog betyder ”lyckligt lottad”. Han kallas tjänare i vers 12 och var troligtvis slav åt någon romersk herre i den rika hamnstaden Troas. Det är inte troligt att hans herre var av judiskt påbrå som följde sabbatsbudet, så efter en dags hårt arbete hade han kommit trött till samlingen, se också Ef 6:5-8.]

10 Paulus gick då ner, böjde sig (lade sig) ner över honom och tog honom i sina armar och sa: ”Var inte oroliga. Hans själ är kvar (han är vid liv).” [Paulus agerande påminner om Elia och Elisha, se 1 Kung 17:21; 2 Kung 4:34.] 11 Därefter gick Paulus upp igen och bröt brödet och åt. Han fortsatte att tala förtroligt (gr. homileo) länge [här används ett annat ord än i vers 7. Paulus delar sitt hjärta på ett personligt sätt, och församlingen lyssnar också annorlunda nu efter händelsen med Eutychos], ända till gryningen, och begav sig sedan i väg. 12 De förde hem den unge mannen (tjänaren – gr. pais) levande, och de blev mycket uppmuntrade.

Vidare söderut

[Resan från Troas till Miletos beskrivs i detalj. Båtfärden tar fem dagar och man seglade med ett mindre skepp längs med kusten och lade till i hamn under natten.]

13 Vi andra gick i förväg ombord på skeppet och seglade mot Assos, där vi skulle hämta upp Paulus. Så hade han bestämt, eftersom han själv tänkte ta landvägen. [Eftersom båten behövde runda Kap Baba, som är den västligaste udden på nuvarande Turkiets fastland, kunde Paulus ta den kortare landvägen på 5 mil och ändå hinna till Assos i tid för att kunna gå ombord på skeppet.]

14 Så snart han mötte oss i Assos tog vi honom ombord och kom sedan till [östra hamnstaden] Mitylene [på ön Lesbos].

15 Därifrån seglade vi ut nästa dag och nådde fram i höjd med [ön] Chios.

Dagen därpå lade vi till vid [ön] Samos. [De stannar troligen till i hamnstaden Pythagoras, som fått sitt namn från den kände matematikern från 500 f.Kr. som var född på denna ö.]

Efter ytterligare en dag kom vi till [staden] Miletos.

Miletos

16 Paulus hade nämligen bestämt sig för att segla förbi Efesos för att inte bli uppehållen i [den romerska provinsen] Asien [där Efesos var huvudstad]. Han skyndade vidare för att om möjligt kunna vara i Jerusalem på pingstdagen. 17 Från Miletos skickade han bud till Efesos och kallade till sig församlingens äldste (ledare i plural – gr. presbyterous).

[Med båt tar resan 1,5 dag. Den 14 mil långa landvägen tar nästan tre dagar att gå. Det dröjer alltså omkring fem dagar innan församlingsledningen från Efesos kommer ner till Paulus. Dessa ledare representerade troligen inte bara församlingen i Efesos utan där var även representanter från flera av alla de församlingar som startats i Mindre Asien, se Apg 19:10.]

Paulus avskedstal

18 När de var framme hos honom sa han till dem:

”Ni vet hur jag har levt hos er hela tiden, från första dagen jag kom till [den romerska provinsen] Asien. [Det var ungefär fyra år sedan Paulus kommit till Efesos och stannat där i tre år, se Apg 20:31.] 19 Jag har tjänat Herren (som en slav) i all ödmjukhet, under tårar och prövningar som mötte mig genom judarnas intriger. [Den senaste konspirationen mot Paulus i Korint tvingade honom att ändra sin resplan att segla direkt till Syrien, se Apg 20:3. Paulus mötte ofta på motstånd i sin tjänst, se Apg 9:24; 13:50; 14:2; 17:5, 13; 21:27-28, 30-31.] 20 Ni vet hur jag inte har hållit tillbaka någonting som kunde vara till nytta för er utan berättat om allt. Jag undervisade offentligt och jag har undervisat i hemmen (från hus till hus). 21 Jag har ständigt vittnat för både judar och greker om omvändelsen till Gud och tron på vår Herre Jesus.

22 Se, nu reser jag, bunden i anden, till Jerusalem utan att veta vad som ska hända mig där. 23 Jag vet bara att den helige Ande i stad efter stad vittnar att bojor och lidanden väntar mig. 24 Men jag anser inte mitt liv vara värt något för mig själv, bara jag får fullborda mitt lopp och den uppgift jag fått av Herren Jesus: att vittna om Guds nåds evangelium (det glada budskapet om Guds oförtjänta favör och kraft som finns tillgänglig). 25 Jag vet att ni aldrig mer kommer att se mitt ansikte igen, alla ni som jag har gått omkring hos och predikat riket för.

[Paulus visste inte i detalj vad som skulle ske i framtiden, se vers 22. Dock kände han till den övergripande planen, se vers 23. I Romarbrevet, som Paulus troligtvis skrev från Korint några månader tidigare, redogör han för sina planer att röra sig västerut och att han var klar med sin uppgift i Mindre Asien, se Rom 15:23-24. Detta är sista gången Paulus ser församlingsledningen i Efesos som grupp, eventuellt kan någon av dem besökt honom under hans fångenskap i Rom några år senare. Se även Fil 2:24; Filemon 1:22.]

26 Därför vittnar jag i dag [den sista dagen vi ses] för er att jag inte är skyldig till någons blod, 27 för jag har inte tvekat att återberätta för er hela Guds vilja och plan.

28 Var ständigt på vakt över er själva och hela den hjord där den helige Ande har satt er som ledare (gr. episkopous – ’de som vakar över’), till att vara herdar för Guds församling som han har köpt med sitt eget blod. [Jesu försonande blod på korset.] 29 Jag vet (har sett/förstått) att när jag lämnat er ska grymma (svåra, plågsamma, betungande – gr. barus) vargar [som lägger bördor på er] komma (träda) in bland er, och de kommer inte att skona hjorden. 30 Ja, bland er själva ska män träda fram som förvränger sanningen för att dra över lärjungarna på sin sida. 31 Var därför vakna och kom ihåg att jag i tre års tid, natt och dag, aldrig har slutat vägleda (varna, förmana) var och en av er under tårar.

32 Nu överlämnar (anförtror) jag [Paulus] er åt Gud, och hans nåderika ord (budskapet om hans kraft och oförtjänta favör) [dvs. Bibeln, Guds skrivna ord], som har kraft att bygga upp er och ge er ett arv bland alla som är helgade (avskilda, renade). 33 Jag har aldrig varit ute efter (haft begär till) någons silver, guld eller dyrbara kläder. 34 Ni vet själva (har en personlig erfarenhet av) att dessa händer tjänat (försörjt; ordagrant: har rott i land – gr. hupereteo) mina egna behov och deras som var med mig.

[Paulus arbetade som tältmakare i Thessalonike och Korint, se 1 Thess 2:9; Apg 18:1-3.]

35 I allt [genom att vara ett exempel som ni kan följa] har jag visat er att ni genom att arbeta hårt på detta sätt ska hjälpa de svaga (fattiga, sjuka). Kom ihåg Herren Jesu egna ord som han sa: ’Det är saligare (mer glädjefyllt) att ge än att få.’ ”

[De sista orden från Paulus till församlingsledningen i Efesos är känsloladdade. Men är det inte arrogant av Paulus att hela tiden peka på sitt eget liv och vad han har gjort? Det kristna livet handlar inte bara om vad man säger, utan också vad man gör, se Jak 2:14-26. Jesus fördömde fariséerna för att inte leva som de lärde, se Matt 23:3. En sann kristen ledare måste kunna säga: ”Gör som jag i allt”, om budskapet ska vara trovärdigt. Citatet från Jesus finns inte med i evangelierna, men liknar inledningen till Bergspredikan, se Matt 5:3-11. Bara en bråkdel av allt vad Jesus sa och gjorde skrevs ned, se Joh 21:25.]

36 När han sagt detta, böjde han sina knän, och de bad tillsammans (de var alla i bön vars innersta natur är hängivenhet och förtrolighet med Gud). 37 De brast alla i gråt och omfamnade Paulus och kysste honom gång på gång innerligt. 38 Det som smärtade dem mest var att han sagt att de aldrig skulle se hans ansikte mer. Så följde de honom till skeppet.

21

Över Medelhavet mot Jerusalem

1 När vi [Paulus, Lukas, Sopater, Aristarchus, Secundus, Gaius, Timoteus, Tychikus och Trofimus, se Apg 20:4] hade skilts från dem [det var ett hjärtslitande avsked från församlingsledningen i Efesos] och lagt ut, seglade vi raka vägen till Kos [utan att behöva kryssa]. [Kos var namnet på både ön och dess huvudstad, de lade till där över natten.]

Nästa dag till Rhodos. [Rhodos var också namnet på både ön och dess huvudstad, och där lade de också till över natten.]

Därifrån [nästa dag] vidare till [staden] Patara. 2 Där fann vi ett [större] skepp som skulle till Fenicien, och vi gick ombord och lade ut. 3 Vi skymtade konturerna av Cypern på vänster sida under vår segling mot Syrien och lade till vid Tyros där lasten skulle lossas.

[Seglatsen mellan Patara och Tyros tog fem dagar, en sträcka på 90 mil. Tyros var östra Medelhavets handelscentrum. Här lade de flesta handelsbåtarna till.]

Tyros

[Det är troligt att det var just Paulus förföljelse av de kristna som var orsaken till att det fanns en församling här, se Apg 9:1. Församlingen hade startat efter den första vågen av förföljelse i Jerusalem, se Apg 11:19.]

4 Vi sökte upp lärjungarna och stannade där i sju dagar. [Eftersom man får leta efter församlingen verkar varken Paulus eller någon från hans resesällskap vara bekant med dem.] Genom Anden sa de åt Paulus upprepade gånger att inte fortsätta upp till Jerusalem.

[Redan när Ananias bad för Paulus vid hans omvändelse i Damaskus fick han ett profetiskt ord att han skulle få lida för Jesu namn, se Apg 9:16. Denna kallelse har blivit alltmer tydlig för Paulus, först i Efesos, se Apg 19:21, och sedan i Miletos, se Apg 20:22. Kan då samme helige Ande som manat Paulus att gå till Jerusalem och sedan till Rom nu försöka hindra honom?

Lärjungarna här i Tyros upplevde helt korrekt Andens tilltal att Paulus skulle möta motstånd i Jerusalem. Deras naturliga reaktion och tolkning av budskapet var att försöka hindra Paulus att resa vidare. En liknande händelse skedde snart igen i Caesarea Maritima, då svarade Paulus att han var väl medveten om sin kallelse även om det skulle innebära martyrskap, se vers 10-14. När Paulus hade kommit fram till Jerusalem bekräftade Jesus själv för honom att han var i Guds vilja, se Apg 23:11. En liknande händelse skedde när Jesus började uppenbara de profetiska händelserna kring sin död och uppståndelse för lärjungarna. Petrus förstod inte detta och försökte tillrättavisa Jesus att han inte skulle behöva dö, se Matt 16:21-22.]

5 Efter en vecka där bröt vi upp för att fortsätta vår resa [söderut längs med kusten]. Alla, även kvinnor och barn, följde med oss ut ur staden, och på stranden böjde vi knä och bad. [Detta är första gången i Apostlagärningarna barnen nämns i församlingen.] 6 Sedan vi tagit farväl av varandra, steg vi ombord på skeppet och de andra återvände hem igen.

[Tyros bestod från början både av en ö med hamnar och en äldre stad på fastlandet. Knappt fyra hundra år tidigare, 332 f.Kr., hade Alexander den store intagit staden genom att bygga en kilometerlång väg ut till ön från fastlandet. Denna väg blev med åren mer och mer kantad av sand och ön blev till sist en udde som den är i dag. Det var längs med denna strand församlingen böjde knä och bad.]

Ptolemais

7 Sedan vi seglat från Tyros kom vi till Ptolemais [nuvarande Akko]. Vi hälsade på syskonen (bröderna och systrarna i tron) där och stannade hos dem en dag. [Medan båten lastades om.]

Caesarea

8 Nästa dag fortsatte vi [båtresan] och kom till Caesarea [Maritima vid havet]. Där gick vi hem till evangelisten Filippus, som var en av de sju [se Apg 6:5], och stannade hos honom. 9 Han hade fyra ogifta döttrar som alla hade profetians gåva.

[Paulus hade varit i Caesarea Maritima tidigare och var bekant med de troende, se Apg 9:30; 18:22. Filippus hade predikat i Samarien och längs med Medelhavskusten, se Apg 8. Att hans döttrar hade profetians gåva bekräftar löftet att ”söner och döttrar ska profetera” från Joel 2:28, se Apg 2:18.]

Agabos profetiska bekräftelse

10 Under de dagar vi var där kom en profet som hette Agabos ner från Judeen. [Han hade tidigare kommit till Antiokia från Jerusalem och profeterat om den kommande hungersnöden, se Apg 11:27-30.] 11 När han hade kommit till oss, tog han Paulus bälte och band sina fötter och händer och sa: ”Så säger den helige Ande: Den man som äger detta bälte ska judarna i Jerusalem binda så här och överlämna i hedningars händer.” 12 När vi hörde det, vädjade både vi och de som bodde på platsen till Paulus att han inte skulle gå upp till Jerusalem.

13 Då svarade Paulus: ”Varför gråter ni och får mitt hjärta att brista? Jag är beredd att inte bara låta mig bindas utan också dö i Jerusalem för Herren Jesu namn.”

14 När han inte lät sig övertalas, lugnade vi oss och sa: ”Ske Herrens vilja.”

[Agabos står i en profettjänst, till skillnad från de troende i Tyros som fungerade i den profetiska gåvan som alla troende kan göra. Agabos talade bara vad Anden ingav, utan att ge en tolkning. De som lyssnade tog för givet att Paulus blev varnad, så de försökte på nytt hindra honom. Paulus däremot tog själv de profetiska tilltalen som en bekräftelse på det som Anden redan talat till honom om. Jämför även med hur Petrus försökte hindra Jesus från att gå till Jerusalem, se Matt 16:23.]

Förberedelser inför sista etappen

15 Efter dagarna där gjorde vi oss redo och påbörjade resan upp till Jerusalem. 16 Några av lärjungarna i Caesarea [Maritima vid havet] följde också med [till Jerusalem]. De tog oss till en man som hette Mnason, där vi fick bo. Han var [ursprungligen] från Cypern och en av de första som blivit lärjunge. [Troligen en av de 3 000 som blev lärjungar för omkring 25 år sedan, se Apg 2:41.]

[För den sista etappen mot Jerusalem som tog tre dagar att gå, använde man troligen också packdjur. Ordet ”gjorde oss redo” används ofta i grekisk litteratur när man sadlar hästar och lastar bagage. Med sig har man de insamlade medlen till församlingen i Jerusalem. I gruppen finns Paulus, Lukas, Sopater, Aristarchus, Secundus, Gaius, Timoteus, Tychikus och Trofimus, se Apg 20:4. Även några män från Caesarea följer med, se vers 16.]

Jerusalem

17 När vi [Paulus, Lukas, Sopater, Aristarchus, Secundus, Gaius, Timoteus, Tychikus och Trofimus, se Apg 20:4] kom till Jerusalem tog syskonen (bröderna och systrarna i tron) emot oss med glädje.

Samtal med Jakob och de äldste

18 Nästa dag gick Paulus tillsammans med oss andra till Jakob [Jesu bror, som ledde församlingen i Jerusalem]. Alla de äldste [ledarna i församlingen] kom också dit.

[Det är anmärkningsvärt att ingen av apostlarna nämns. De fanns med i det förra apostlamötet för sju eller åtta år sedan, se Apg 15:4. Det är troligt att de är ute på missionsuppdrag runt om i världen. De tog uppdraget i Matt 28:19-20 på fullt allvar att nå hela världen under sin livstid. Även om det finns berättelser och sägner som inte är trovärdiga, kan man med ganska stor säkerhet ändå säga att områden som ligger så långt från Jerusalem som England, Spanien, Mauritius, Etiopien, Kina och Finland, alla ser ut att ha haft besök av en eller flera av Jesu tolv apostlar!

Petrus var i Mindre Asien, och vi vet att han verkade i städerna Antiokia och Rom.

Andreas, Petrus bror, reste norrut och evangeliserade Bulgarien, Ukraina, Rumänien och Ryssland och kan ha varit ända upp mot gränsen till Finland.

Jakob, Sebedeus son, hade dödats av Herodes Agrippa I, se Apg 12:1-2. Innan dess sägs det att han evangeliserade i Spanien.

Johannes, Jakobs bror, verkade i Turkiet.

Filippus sägs ha verkat i Grekland, Frygien och Syrien. I utgrävningar 2011 i Hierapolis (i dagens Turkiet) hittades hans namn på en grav från första århundradet och kyrkor som sedan byggs kring den platsen har traditionen av att det är aposteln Filippus grav.

Matteus verkade först i Nordafrika, men rörde sig senare söderut och räknas som Etiopiens apostel.

Jakob, Alfeus son, verkade i Egypten.

Judas Taddeus och Simon seloten evangeliserade Mesopotamien och Persien. Simon verkade dessutom i hela Nordafrika från Egypten hela vägen ut till Atlanten. Därifrån ska han ha rest med båt till England där vi vet att kristendomen redan hade anlänt när södra England blev en del av Romarriket år 43 e. Kr.

Tomas och Bartolomeus reste först till Kazakstan, Kirgizistan och Uzbekistan ända fram till Pakistan och Kina. Efter apostlamötet i Jerusalem for de ut igen via Saudiarabien till Indien.

Mattias, som ersatte Judas Iskariot, sägs enligt grekisk tradition ha verkat i Kappadokien och längs med Kaspiska havet, men det finns många olika traditioner kring honom.]

19 Paulus hälsade på dem och berättade i detalj om allt som Gud hade gjort bland hedningarna genom hans arbete. 20 När de hörde det, prisade de Gud. Sedan sa de till honom:

”Du ser, broder [Paulus], att det finns tiotusentals (många myriader, ett oräkneligt antal) judar som har kommit till tro [här i Jerusalem eller hela Judeen], och alla håller de strängt (hängivet, fanatiskt – gr. zelotes) på lagen [Torah].

[Detta möte sker troligen våren 56 eller 57 e.Kr., en tid som kännetecknades av judisk nationalism med många revolter och ett starkt motstånd mot hedningar. Ordagrant ”många myriader”. En myriad betecknar det högsta talvärdet i grekiskan som är 10 000, men används också för att beskriva ett mycket stort antal i generella termer, se 1 Kor 4:15; 14:19. Församlingen har växt, se Apg 2:41; 4:4; 5:14; 6:7. Jerusalems totala befolkning vid den här tiden uppskattas till några hundra tusen invånare. Tre gånger per år växte befolkningen drastiskt till det dubbla eller tredubbla, då pilgrimer besökte staden under några veckors tid under högtiderna, se Apg 2:9-11; 20:16.]

21 Nu har de hört sägas (ryktet går – gr. katecheo) att du [Paulus] lär alla judar därute bland hedningarna att avfalla från Mose och säger att de inte ska omskära sina barn eller leva efter våra seder. [Ordagrant: ”avfall (skilsmässobrev) från Mose, du lär”. Ordet avfall (gr. apostasia) är den feminina formen av gr. apostasion som är skilsmässobrev, se Matt 5:31. Ordet används bara här och i 2 Thess 2:3.] 22 Vad ska vi göra nu [vad är det bästa i denna situation]? De får säkert höra att du har kommit. 23 Gör därför som vi säger: Vi har fyra män som har avlagt ett löfte. 24 Ta med dem och rena dig tillsammans med dem och betala för dem så att de får raka huvudet. Då förstår alla att inget av det de har hört om dig är sant, utan att du själv följer (lever i linje med) undervisningen [Torah – gr. nomos] och håller (vaktar) den.

[Fyra messianska judar i församlingen hade snart fullbordat ett nasirlöfte. Ordet nasir kommer från det hebreiska verbet nazar som betyder att avskilja. Det är ett frivilligt löfte att avhålla sig från vin – detta livets goda, och stå till Herrens tjänst och söka honom på ett speciellt sätt. Både män och kvinnor kunde göra detta för en tid, se 4 Mos 6:1-21. Paulus tillfrågas att vara med i den avslutande ceremonin i templet när de rakade av sitt hår, se 4 Mos 6:18. Han skulle också bekosta de omfattande offren, se 4 Mos 6:14-15. Han var inte själv delaktig i detta nasirlöfte, eftersom den kortaste perioden var trettio dagar, och det gällde bara sju dagar, se vers 27. Dock rakade Paulus sitt hår i Korint, se Apg 18:18. Om det var ett nasirlöfte kan det hända att han fullgör delar av det här.]

25 Men när det gäller hedningar som kommit till tro, har vi skrivit [under apostlamötet, se Apg 15:20, 29] och bestämt att de ska hålla sig borta från kött offrat till avgudar, från blod, kött av kvävda djur och sexuell omoral.”

Paulus i templet

26 Då tog Paulus med sig männen, och nästa dag renade han sig tillsammans med dem. Sedan gick han in i templet och meddelade när reningsdagarna skulle vara avslutade och offret bäras fram för var och en av dem.

[En jude som återvände till Jerusalem efter att ha varit på hednisk mark genomgick en reningsperiod på sju dagar, se 4 Mos 19:12. Paulus använde sin judiska härkomst för att vinna judar, se 1 Kor 9:20.]

27 När de sju dagarna närmade sig sitt slut, fick judarna från Asien [troligen tillresta judar från Efesos] se Paulus i templet. De hetsade upp hela folkmassan, grep tag i honom 28 och skrek: ”Israeliter, hjälp oss! Här är mannen som lär alla överallt att vara emot vårt folk och vår lag [Torah] och denna plats [det heliga templet]. Nu har han till och med tagit in greker i templet och orenat denna heliga plats!” 29 De hade nämligen sett Trofimus från Efesos [en av representanterna som reste med Paulus, se Apg 20:4] ute i staden med Paulus och antog att Paulus hade tagit med honom in i templet. [Innanför barriären som icke-judar inte fick gå innanför.]

[Den judiske historikern Josefus beskriver hur varningen var skriven på grekiska och latin. En fransk arkeolog fann en sådan sten med hela den grekiska texten 1871. Stenen hade använts som byggmaterial till ett hus norr om templet. Eftersom Jerusalem då tillhörde Ottomanska riket fördes stenen till Istanbul där den än i dag kan ses på Istanbuls arkeologiska museum. Ett fragment av en annan sten hittades 1936 och kan ses i Jerusalem på Israel Museum. Fyndet var intressant eftersom analyser visade att varningen var skriven med röd färg. Den fullständiga texten är: ”Ingen främling får beträda innanför templets inhägnad! Den som överträder bär själv ansvaret för sin död, som kommer att bli följden.” Den lite märkliga formuleringen i slutet visar hur judarna inte själva kunde straffa någon till döden, utan var tvungna att gå via romarna för att verkställa dödsstraffet – vilket exakt är vad som hände med Jesus.]

Upplopp

30 Hela staden kom i rörelse, och folk strömmade till. De grep tag i Paulus och släpade ut honom ur templet, och genast stängdes portarna.

31 Medan de försökte döda honom, fick befälhavaren för den romerska bataljonen information om att Jerusalem var i uppror. [Den romerska befälhavaren hette Claudius Lysias, se Apg 23:26. Han ansvarade för en kohort, som bestod av 600 soldater. Han befann sig i Antoniaborgen som hade flera torn där man hade uppsikt över tempelområdet och märkte att det var oroligheter på gång.] 32 På en gång tog han med soldater och befäl (centurioner) och sprang ned till folksamlingen. [Eftersom en centurion ansvarade för 100 soldater, var det minst 200 soldater som kom rusande.] Så snart de fick se befälhavaren och soldaterna slutade de att misshandla Paulus.

Paulus grips

33 Befälhavaren steg då fram, grep honom och befallde att han skulle beläggas med dubbla bojor. Sedan frågade han vem han var och vad han hade gjort.

34 Några i folkmassan skrek ett, andra något annat. Då han i kaoset inte kunde få klart besked befallde han att Paulus skulle föras till fästningen. 35 När de nådde trappan var soldaterna tvungna att bära honom, så våldsamt trängde folkmassan på, 36 för de följde efter och skrek: ”Bort med honom!”

37 Just när Paulus skulle föras in i fästningen, frågade han befälhavaren [Claudius Lysias]: ”Får jag säga något till dig?”

Han svarade: ”Du kan ju grekiska! 38 Då är du inte egyptiern som gjorde uppror för en tid sedan och fick med sig de 4 000 knivmännen (dolkmännen, sikarierna) ut i öknen?”

[Paulus förväxlades med en egyptier som uppviglade knivmän. Denna grupp kallades sikarier eftersom de hade knivar (lat. sicari) gömda under kappan och begick lönnmord på sina politiska motståndare. De var en radikal gren bland seloterna. Den judiske historiken Josefus beskriver samma händelse med fler detaljer. Egyptiern var en falsk profet som ledde en stor grupp ut i öknen. År 54 e.Kr. kom han sedan till Olivberget med sina anhängare. Han ansåg sig vara en messiasfigur och på hans befallning skulle Jerusalems murar falla, sedan skulle de inta Jerusalem. I stället anlände ståthållaren över Judeen, Felix, och dödade och tillfångatog många av dem, medan resten och även den egyptiske ledaren flydde. Detta är bara ett av många exempel på oroligheter och uppror som skedde vid den här tiden.]

39 Paulus svarade: ”Jag är jude från Tarsus i Kilikien, medborgare i en betydande stad. Jag ber dig: låt mig få tala till folket.”

40 Befälhavaren gav sin tillåtelse. Paulus ställde sig då på trappan och gav tecken med handen åt folket. Det blev tyst, och han talade till dem på [deras eget språk] hebreiska (den arameiska dialekten som talades vid den här tiden i Israel) [Bibelns författare skiljer inte mellan dessa närbesläktade språk utan kallar båda ”hebreiska”] och sa:

22

Paulus tal

1 ”Bröder [åhörare] och fäder [en respektfull titel på de äldste i Sanhedrin]! Lyssna nu på vad jag har att säga er till mitt försvar (mina argument).”

[Paulus öppnar sitt tal på samma sätt som Stefanos gjorde, se Apg 7:2. Paulus är tydlig med sina judiska rötter. Ordet för försvar är det grekiska apologia, ordet apologi kommer härifrån. Detta är den andra av tre detaljerade berättelser om Paulus omvändelse i Apostlagärningarna. Den första återberättar Lukas, se Apg 9:1-30, medan denna och den tredje, i Apg 26:4-23, är Paulus egna berättelser. De är snarlika men med några små skillnader. Här riktar han sig till judar, och betonar den messiastroende juden Ananias roll i omvändelsen. I nästa försvarstal, som är riktat till Agrippa och romare, är det inte lika viktigt och Ananias nämns inte ens.]

2 När de hörde att han talade till dem på hebreiska (den arameiska dialekten, se Apg 21:40) blev det ännu tystare. Paulus fortsatte:

3 ”Jag är jude, född i Tarsus i Kilikien [omkring 5-10 e.Kr.], men uppvuxen i den här staden. Jag blev grundligt (in i minsta detalj) undervisad i våra fäders lag vid Gamaliels fötter, och jag var lika ivrig att tjäna Gud som ni alla är i dag.

[Som femåring blev Paulus, som alla andra judiska pojkar och flickor i Tarsus, undervisad i de fem Moseböckerna i stadens synagoga. Vid tio års ålder började han studera Mishna, de judiska tolkningarna av lagen. Han måste varit mycket framstående, eftersom han erbjuds att studera vidare, vilket hörde till ovanligheterna. Vid tretton års ålder skickades han därför av sina föräldrar till Jerusalem för sin formella utbildning under rabbinen Gamaliel, fram till arton års ålder. Paulus bor hos någon släkting i Jerusalem, troligen sin äldre gifta syster, se Apg 23:16. Eventuellt flyttar hela familjen till Jerusalem. Gamaliel omnämns också i Apg 5:34. Han var son eller barnbarn till den kände rabbinen Hillel och var verksam 22-55 e.Kr. Med största sannolikhet fanns Paulus i Jerusalem när Jesus korsfästes. Enligt traditionen halshuggs Paulus i Rom av Nero 67 e.Kr.]

4 [Tidigare liv:]

Jag förföljde ’den Vägen’ ända till döds och grep både män och kvinnor och satte dem i fängelse. 5 Det kan översteprästen och hela Stora rådet intyga. Av dem fick jag med mig brev till bröderna i Damaskus, och jag reste dit för att gripa även dem som fanns där och föra dem till Jerusalem där de skulle få sitt straff.

6 [Omvändelsen:]

Men när jag var på väg och närmade mig Damaskus mitt på dagen, strålade plötsligt ett starkt ljus från himlen omkring mig. 7 Jag föll till marken och hörde en röst som sa till mig: Saul! Saul! Varför förföljer du mig?

8 Jag frågade: Vem är du, Herre?

Han svarade: Jag är Jesus från Nasaret, den som du förföljer. 9 De som var med mig såg ljuset men uppfattade inte rösten som talade till mig.

10 Jag frågade: Vad ska jag göra, Herre?

Herren sa till mig: Res dig och gå in till Damaskus! Där ska du få veta allt som det är bestämt att du ska göra. 11 Men efter strålglansen från ljuset kunde jag inte se, så mina följeslagare tog min hand och ledde mig så att jag kom till Damaskus.

12 [Ananias roll:]

En viss Ananias, en from (hängiven, gudfruktig) och lagtrogen man [som levde efter Moseböckernas undervisning] som alla judar i staden talade väl om, 13 kom till mig och ställde sig vid min sida och sa: Saul, min broder, du får tillbaka din syn! I samma ögonblick kunde jag se honom.

14 Då sa Ananias: Våra fäders Gud har utvalt dig till att lära känna hans vilja och att se den Rättfärdige och höra rösten från hans mun. 15 Du ska vara hans vittne inför alla människor och vittna om vad du har sett och hört. 16 Och nu, vad väntar du på? Res dig och låt dig döpas och tvättas ren från dina synder och åkalla (fråga efter, ropa och vädja till) hans namn [i bön].

17 [Synen i templet:]

När jag sedan hade återvänt till Jerusalem och bad i templet [under något av de dagliga bönepassen klockan nio, tolv eller tre], kom jag i hänryckning. 18 Jag såg honom, och han sa till mig: Skynda dig och lämna Jerusalem fort, för här kommer de inte att ta emot ditt vittnesbörd om mig.

19 Jag sa: Herre, de vet ju att jag i den ena synagogan efter den andra lät fängsla och piska dem som trodde på dig. 20 Och när ditt vittne Stefanos blod blev utgjutet, stod jag själv där och samtyckte och vaktade mantlarna åt dem som mördade honom. [Apg 7:58] 21 Då sa han till mig: Gå, för jag ska sända dig långt bort till hedningarna.”

22 Ända tills nu hade de [folkskaran] lyssnat på Paulus [då han gett sitt vittnesbörd på den arameiska dialekten], men nu ropade de högt: ”Bort från jorden med den människan! Han borde inte få leva!” 23 De skrek, slet av sig mantlarna och kastade upp damm i luften.

[Det är inte helt klart varför de slet av sig sina mantlar, kanske för att vara redo att stena honom, se Apg 7:58? Att kasta damm på huvudet var ett tecken på sorg. Att skaka av sig det av fötterna var ett tecken på att man tog bort det som var oheligt, se Apg 13:1. Att de kastar damm kan bero på att de här på tempelområdet inte hade något annat att kasta på honom, se Joh 8:5-8.]

Paulus på väg att bli torterad

[Lysias förstod inte hebreiska/arameiska så han beslutade sig för den vanliga romerska metoden för att få höra sanningen – förhör under tortyr. I piskan var ben och metallbitar fastbundna som rev upp huden ända in till benen, och det var inte ovanligt att offret dog under detta straff. Detta var ett mycket värre straff än piskningen Paulus och Silas fick i Filippi, se Apg 16:22.]

24 Befälhavaren [Lysias] beordrade då att Paulus skulle föras in i fästningen och förhöras under piskrapp, så att man fick veta varför de skrek så mot honom.

25 När de hade sträckt ut honom för piskan, sa Paulus till officeren som stod där: ”Får ni piska en romersk medborgare som inte ens är dömd för något?”

26 Så snart officeren hörde det, gick han till befälhavaren [Lysias] och berättade det och sa: ”Vad är det du tänker göra? Den här mannen är romersk medborgare!”

27 Då gick befälhavaren dit och frågade honom: ”Säg mig, är du verkligen romersk medborgare?”

Paulus svarade: ”Ja.”

28 Befälhavaren sa: ”Jag fick betala en stor summa pengar för det medborgarskapet.”

Paulus svarade: ”Men jag är född med det.”

29 De som skulle förhöra honom drog sig genast undan. Även befälhavaren blev förskräckt när han förstod att det var en romersk medborgare som han hade belagt med bojor.

Paulus inför Sanhedrin

30 Nästa dag ville han [befälhavaren Lysias] få klart besked om vad judarna anklagade Paulus för. Han lät därför ta av honom bojorna och befallde att översteprästerna och hela Stora rådet [Sanhedrin] skulle samlas. Sedan förde han ner Paulus och ställde honom inför dem.

23

[Stora rådet sammanträdde i ett rum på den inre tempelgården. Enligt Talmud låg det på den norra sidan av tempelbyggnaden och kallades ”stenhallen” eller ordagrant ”kammaren av huggen sten”. Deltagarna satt i en halvcirkel och den åtalade stod i mitten framför dem.]

1 Paulus fäste ögonen på Stora rådet [på de 71 samlade medlemmarna] och sa: ”Bröder, jag har levt inför Gud (som en Guds medborgare) med rent samvete (gott uppsåt) intill denna dag.” [Paulus har varit trogen sin övertygelse, se Fil 3:6; Heb 10:22; 1 Tim 1:12-15.] 2 Då befallde översteprästen Ananias dem som stod bredvid Paulus att slå honom på munnen [för att tysta honom och markera den hädelse han nyss uttalat].

[Då som nu är en anklagad person oskyldig ända tills han förklarats skyldig. Att då straffa Paulus innan han var dömd var emot lagen, se 3 Mos 19:15. Jesus blev också slagen på munnen, se Joh 18:22-23.

Ananias var överstepräst från 48 e.Kr. till omkring 58 e.Kr. Ananias var känd för att ta mutor och förskingra offrade medel. År 52 e.Kr. blev han sänd till Rom av Syriens ståthållare Quadratus för att utfrågas inför kejsaren Claudius gällande våldsamheter han beordrat. Hans pro-romerska politik gjorde honom illa omtyckt av hans landsmän. Han blev brutalt mördad under en judisk revolt 66 e.Kr.]

3 [Paulus använder samma ord ”slå” när han svarar. Han förbannar inte Ananias, men han uttalar en dom över honom.] Då sa Paulus till honom: ”Gud ska slå dig, din vitkalkade vägg [hycklare]! Du sitter här för att döma mig efter lagen, men du bryter mot lagen när du befaller att de ska slå mig.” [Jesus använde liknande uttryck om vitkalkade gravar för att beskriva fariséernas hyckleri och religiösa skådespel, se Matt 23:27. Se även Hes 13:10-16.]

4 De som stod bredvid [som blivit uppmanade att slå honom] frågade: ”Förolämpar du Guds överstepräst?”

5 Paulus svarade: ”Jag visste inte, bröder, att han var överstepräst. Det står ju skrivet [i 2 Mos 22:28]: En ledare för ditt folk ska du inte förbanna.”

[Det är möjligt att Paulus talar ironiskt att han inte visste att en överstepräst kunde agera så mot lagen. Det var inte ovanligt att använda ironi, se 1 Kor 4:8-13; 1 Kung 18:27. Det kan också vara så att han inte vet vem som är överstepräst, då Paulus har varit borta från Jerusalem under tio års tid. Under religiösa ceremonier bar översteprästen speciella kläder, men här i detta extrainkallade möte som den romerska befälhavaren sammankallat var det troligen inget som särskilde översteprästen. Det kan också varit så att någon annan ledde själva mötet. Ett annat förslag är att Paulus såg dåligt, men eftersom han nyligen tittat noga på dem är det inte troligt, se vers 1. Att Ananias är den som befaller dem som står närmast Paulus att slå honom, talar för att Paulus måste förstått att han var någon form av ledare. Även Lukas som skriver ner denna berättelse identifierar Ananias som överstepräst.]

6 Paulus visste att en del av dem var saddukéer och de andra fariséer, så han sa med hög röst i Rådet: ”Bröder! Jag är farisé och son till fariséer. Jag står inför rätta här på grund av hoppet om de dödas uppståndelse (anledningen till rättegången är att jag tror på uppståndelsen och ett evigt liv).”

7 När han sa detta utbröt en hetsig diskussion mellan fariséerna och saddukéerna, och de församlade delades i två läger. 8 Saddukéerna [som var i majoritet i Sanhedrin] säger nämligen att det inte finns någon uppståndelse eller några änglar eller andar, medan fariséerna erkänner [sin tro på] allt detta. 9 Ett stort uppror (tumult) startade, och några av dem som tillhörde fariséernas parti stod upp och argumenterade för sin sak [de dödas uppståndelse]. De sa: ”Vi ser inget ont (fel) hos denne man. Men om en ande har talat med honom eller en ängel ...” [Meningen avslutats inte och är en s.k. aposiopesis. Antagligen blir det sådant tumult att fariséerna avbryts mitt i sitt anförande.] 10 Diskussionen (striden) blev allt häftigare, befälhavaren var rädd att de skulle slita Paulus i stycken, så han befallde vaktstyrkan att gå ner och rycka bort honom från dem och föra honom till fästningen [Antoniaborgen].

[Enligt romersk lag fanns det tre olika häktningsförfaranden:

- Custodia publica – allmänt häkte i fängelsehålor. Paulus och Silas var i sådant förvar i Filippi, se Apg 16:24.

- Custodia libera – fri under uppsikt. Högre uppsatta kunde få denna typ av häktesorder.

- Custodia militaris – häktad under militär uppsikt. En soldat avdelades för att vakta fången med sitt liv. Hans vänstra hand var kedjad till fångens högra hand. Fången hölls ofta i soldaternas kasern, men kunde ibland få bo i ett eget hus men under uppsikt av sin vakt, vilket var fallet för Paulus under hans första fångenskap i Rom. Under de två åren i Caesarea verkar Paulus också haft handbojor, se Apg 26:29.

Här i Antoniaborgen hölls Paulus i Custodia militaris.]

Jesus uppmuntrar Paulus

11 Under natten kom Herren [Jesus själv] och stod bredvid Paulus och sa: ”Var vid gott mod (var inte rädd), Paulus, du har troget vittnat om mig i Jerusalem, och på samma sätt ska du också göra i Rom.”

[Jesus besöker Paulus som sitter fängslad i Antoniaborgen. Kallelsen som blev tydlig i Efesos, se Apg 19:21, och som bekräftats av Anden flera gånger, se Apg 21:4; 21:11-14, bekräftas nu på nytt av Jesus själv.]

Planer på att döda Paulus

12 När det blev dag gjorde judarna upp en hemlig plan och svor en ed på att varken äta eller dricka [någonting] förrän de hade dödat Paulus. 13 Det var mer än fyrtio man som var med i den sammansvärjningen.

14 De gick till översteprästerna och de äldste och sa: ”Vi har svurit en strikt ed (som involverar en gudomlig förbannelse) att inte smaka något förrän vi har dödat Paulus. 15 Nu kan ni tillsammans med Rådet meddela befälhavaren att han ska skicka ner Paulus till er. Låt honom tro att ni vill undersöka hans sak närmare. Vi står redo att döda honom innan han kommer fram.”

[Kanske var det samma judar från Efesos som startade upploppet några dagar tidigare, se Apg 21:27, som gått samman för att döda Paulus. Ordet för ”ed” som används här är inte det vanliga ordet utan är ett starkare uttryck som ordagrant betyder ”att förbanna”. Denna typ av ed kunde lyda: ”Låt Gud straffa och förbanna oss om vi inte uppfyller detta löfte.”]

Planen avslöjas

16 Men Paulus systerson fick höra talas om bakhållet, och han kom till fästningen och gick in och berättade det för Paulus. 17 Då kallade Paulus till sig en av officerarna (centurionerna) och upplyste honom: ”Ta den här unge mannen till befälhavaren. Han har något att berätta för honom.”

18 Officeren tog med honom till befälhavaren och sa: ”Fången Paulus kallade på mig och bad mig ta den här unge mannen till dig. Han har visst något att berätta för dig.”

19 Befälhavaren tog hans hand [vilket antyder att Paulus systerson var i yngre tonåren], gick avsides med honom och frågade: ”Vad är det du vill rapportera till mig?”

20 Han svarade: ”Judarna har kommit överens om att be dig skicka ner Paulus till Rådet i morgon och låta dig tro att de ska utreda hans sak närmare. 21 Men låt dem inte övertala dig, för mer än fyrtio av dem ligger i bakhåll för honom. De har svurit en ed att varken äta eller dricka förrän de dödat honom, och nu står de och väntar på att du ska säga ja till deras begäran.”

22 Befälhavaren skickade i väg den unge mannen med uppmaningen: ”Tala inte om för någon att du har avslöjat det här för mig.”

Förberedelser för att undsätta Paulus

23 Därefter kallade han till sig två av sina officerare och befallde dem: ”Ha tvåhundra soldater redo att gå till Caesarea [Maritima, vid havet] i kväll vid niotiden (tredje timmen efter mörkrets inbrott), dessutom sjuttio ryttare och tvåhundra spjutbärare. 24 Skaffa riddjur också, och låt Paulus sitta upp så att han kommer oskadd till ståthållaren Felix.”

[Markus Antonius Felix var ståthållare i Judeen 52-60 e.Kr. Hans residens var i provinsens administrativa huvudstad, Caesarea vid Medelhavet. Som ståthållare i Judeen styrde han med järnhand. Han blev återkallad av Nero till Rom sedan han anlitat rånare för att döda översteprästen Jonatan. Han var gift tre gånger. Den romerske historiken Tacitus skriver att Felix hängav sig åt grymhet och lust som en kung, men hade en slavs sinne, se Tacitus Historiae 5.9.]

25 Han skrev även ett brev med följande innehåll:

______

26 [Avsändare:] Claudius Lysias.

[Mottagare:] Den högt ärade ståthållaren Felix.

Hälsningar!

27 Den här mannen hade gripits av judarna, och de skulle just ta livet av honom när jag kom med min trupp och befriade honom. Jag hade fått reda på att han var romersk medborgare. 28 Eftersom jag ville veta vad de anklagade honom för, förde jag ner honom till deras Stora råd. 29 Då fann jag att anklagelserna gällde tvistefrågor i deras lag och att han inte var anklagad för något som ger dödsstraff eller fängelse. 30 När jag sedan blev underrättad om en sammansvärjning mot mannen, sände jag honom genast till dig. Jag har också uppmanat hans anklagare att föra sin talan mot honom inför dig.

______

Paulus förs till Caesarea

31 Soldaterna tog då med sig Paulus enligt ordern de fått och förde honom under natten till Antipatris. [Halvvägs till Caesarea Maritima, sex mil från Jerusalem.] 32 Nästa dag lät de ryttarna fortsätta med honom och återvände själva till fästningen [Antoniaborgen i Jerusalem]. 33 Ryttarna [fortsatte de sista fyra milen och] kom till Caesarea, lämnade fram brevet till ståthållaren och överlämnade Paulus till honom.

34 Felix läste det och frågade från vilken provins han var. När han fick veta att han var från Kilikien, 35 sa han: ”Jag ska höra dig när dina anklagare också har kommit.” Sedan befallde han att Paulus skulle stå under bevakning i Herodes palats.

24

Anklagelsen mot Paulus

1 Fem dagar senare kom översteprästen Ananias ner tillsammans med några äldste och en advokat som hette Tertullus. [Han var kunnig i det romerska rättsväsendet och hade anlitats av Stora rådet för att föra deras talan.] De framförde sina anklagelser mot Paulus inför ståthållaren [Felix]. 2 När Paulus hade kallats in började Tertullus sina anklagelser mot Paulus. Han sa:

3 ”Högt ärade Felix! Tack vare dig och ditt ledarskap har vi fått uppleva en långvarig fred. Dina politiska reformer har gjort så att detta folk som jag representerar, överallt och på alla sätt fått det mycket bättre. Detta erkänner vi med stor tacksamhet.

[Talet följer den dåtida vanliga retoriska modellen. Det inleds med smickrande ord, greppet kallas captatio benevolentiae på latin. På båda punkterna tänjde han på sanningen; det hade aldrig varit så oroligt som under Felix styre och han hade inte gjort livet bättre för judarna. Felix var ståthållare i Judeen 52-60 e.Kr.]

4 För att inte besvära dig alltför länge, ber jag att du i din godhet lyssnar till vad vi i korthet har att säga.

5 Vi har nämligen funnit att den här mannen är en riktig plåga (pestböld, smitthärd).

Han sprider oro (skapar upplopp) bland judar över hela världen.

Han är en ledare för nasaréernas sekt.

6 Han har till och med försökt vanhelga templet.

Därför grep vi honom.

[Tertullus tar upp tre punkter där de två första, att uppvigla och att vara ledare för en icke-godkänd sekt, var straffbara åtalspunkter enligt romersk lag.]

7 * 8 När du förhör honom kan du själv få klarhet i allt det vi anklagar honom för.”

9 Judarna instämde och påstod att det var på det sättet.

Paulus försvarstal

10 Ståthållaren [sa ingenting själv, utan] gav nu tecken åt Paulus att tala, och han svarade:

”Eftersom jag vet att du i många år har varit domare för detta folk, försvarar jag min sak med tillförsikt.

[På samma sätt som Tertullus öppnar Paulus sitt tal med en captatio benevolentiae, dock är den mer sanningsenlig utan överdrifter.]

11 [Försvar till punkt 1 – upprorsmakare:]

Du kan själv få bekräftat att det inte är mer än tolv dagar sedan jag kom upp till Jerusalem för att tillbe. 12 Varken i templet eller i synagogorna eller ute i staden har de sett mig diskutera med någon eller sprida oro bland folket, 13 och de kan inte heller bevisa inför dig vad de nu anklagar mig för.

[Tolv dagar är för kort tid för att arrangera ett uppror. Hans skäl till att besöka Jerusalem var att tillbe, inte att skapa oroligheter.]

14 [Försvar till punkt 2 – ledare för en sekt:]

Men detta bekänner jag för dig: att jag enligt Vägen, som de kallar en sekt, tjänar mina fäders Gud på så sätt att jag tror på allt som står skrivet i lagen och hos profeterna. 15 Jag har samma hopp till Gud som de, att både rättfärdiga och orättfärdiga ska uppstå en gång. [Dan 12:2; Joh 5:28-29; Upp 20:12-15] 16 Därför strävar också jag själv efter att alltid ha ett gott samvete inför Gud och människor.

[Paulus förnekar inte att han är en ledare, men betonar att han tjänar judarnas Gud.]

17 [Försvar till punkt 3 – vanhelga templet:]

Efter flera år kom jag tillbaka för att överlämna gåvor åt mitt folk [de insamlade medlen, se Rom 15:25-27] och frambära offer [på fyra mäns vägnar, se Apg 21:23-26]. 18 Då fann de mig i templet när jag hade renat mig, och där var ingen folkmassa och inget tumult. 19 Men där fanns några judar från Asien, och egentligen borde de stå här inför dig och anklaga mig, om de hade något att anföra emot mig.

20 Annars får dessa män själva tala om vilket brott de fann mig skyldig till när jag stod inför Stora rådet, 21 om det inte var denna enda sak som jag ropade när jag stod bland dem: Det är för de dödas uppståndelse som jag i dag står här anklagad inför er.”

22 Felix, som mycket väl kände till Vägen, sköt nu upp rättegången och sa: ”När befälhavaren Lysias kommer hit ner ska jag avgöra målet.”

[Felix var i ett politiskt dilemma. Han visste tillräckligt mycket om den kristna tron för att veta att Paulus var oskyldig. Samtidigt ville han hålla sig väl med judarna, så han sköt upp rättegången för att vinna tid. Vi vet inte om befälhavaren Claudius Lysias någonsin kallades till några fortsatta förhör.]

23 Han befallde officeren att hålla Paulus i förvar men samtidigt ge honom viss lättnad och inte hindra någon av hans vänner från att hjälpa (betjäna, assistera) honom. [Några av dessa måste ha varit Lukas, Aristarchus och Trofimus som reste med honom. I Caesarea Maritima (vid havet) bodde också evangelisten Filippus och officeren (centurionen) Cornelius.]

24 Några dagar senare [efter rättegången] kom Felix tillsammans med sin hustru Drusilla, som var judinna. Han lät hämta Paulus och hörde honom tala om tron på den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. 25 Men när Paulus talade om rättfärdighet och självbehärskning och den kommande domen, blev Felix förskräckt och sa: ”Gå din väg för den här gången. När jag får tid ska jag kalla på dig.” 26 Samtidigt hoppades han att Paulus skulle erbjuda honom pengar. Därför lät han ofta hämta honom och samtalade med honom.

[Drusilla var den yngsta dottern till Herodes Agrippa I, se Apg 12:1-2. Hon var född 38 e.Kr. Hennes far dog när hon var sex år. Som fjortonåring gifte hennes bror Agrippa II bort henne till Azizus som var kung över Emesa, en liten stat i Syrien vid nuvarande staden Homs. Felix blev betagen av hennes skönhet och fick henne att lämna Azizus. Drusilla var sexton år när hon gifte sig med Felix som lämnar sin första fru för henne. Drusilla är i tjugoårsåldern, och Felix omkring femtio, när Paulus samtalar med dem om den kristna tron. Hon dör 79 e.Kr. vid vulkanutbrottet i Pompeji i Italien.

Paulus hade haft med sig en större summa pengar till församlingen, och Felix trodde kanske att Paulus skulle kunna frestas att använda en del av dem för att muta sig fri, se Apg 24:17. Detta är sista gången Felix omnämns; vi vet inte om han ”fick tid” att samtala och ta beslut som rör livets stora frågor någon gång senare i sitt liv.]

Två år senare efterträds Felix av Festus

27 När två år hade gått, efterträddes Felix av Porcius Festus. Eftersom Felix ville hålla sig väl med judarna, lät han Paulus bli kvar i fängelset.

[Judarna hatade Felix; de skrev ett brev till Rom där de beskrev hans brutalitet mot dem. Klagomålen gjorde att Kejsar Nero avsatte Felix och utsåg Festus till ståthållare över Judeen hösten 60 e.Kr. Han hade posten i två år.]

25

Festus besöker Jerusalem

1 När Festus hade anlänt till provinsen [från Rom] reste han efter tre dagar från Caesarea [Maritima, vid havet] upp till Jerusalem.

[Caesarea Maritima var den politiska huvudstaden i den romerska provinsen Syrien, där Judeen ingick. Det var naturligt att Festus ville besöka Jerusalem, som var det religiösa och kulturella centrumet för det folk som han skulle styra över. Så hösten 60 e.Kr., tre dagar efter att han anlänt till Caesarea, beger han sig till Jerusalem.]

2 [Det judiska ledarskapet hade inte glömt bort Paulus.] Där [i Jerusalem] framförde översteprästerna och judarnas ledare sina anklagelser mot Paulus. De vände sig till Festus 3 och bad att han skulle visa dem godheten att låta Paulus föras till Jerusalem. De planerade nämligen ett bakhåll för att döda honom på vägen.

4 Men Festus svarade att Paulus hölls fången i Caesarea [Maritima] och att han själv snart [om drygt en vecka] skulle resa tillbaka dit. [Festus erbjuder dem att ta upp fallet på nytt i Caesarea.] 5 Han sa: ”De som är ledare bland er kan följa med, och har mannen gjort något orätt kan de lägga fram sina anklagelser mot honom.”

6 Festus stannade hos dem i högst åtta eller tio dagar och reste sedan ner till Caesarea. Nästa dag tog han plats på domarsätet och befallde att Paulus skulle föras in.

Paulus förhörs på nytt

7 När Paulus kom in blev han omringad av judarna som hade rest ner från Jerusalem, och de framförde många svåra (betungande) beskyllningar som de inte kunde bevisa.

8 Paulus försvarade sig och sa: ”Varken mot judarnas lag eller mot templet eller mot kejsaren har jag begått något brott.”

9 Men Festus, som ville hålla sig väl med judarna, frågade Paulus: ”Vill du komma upp till Jerusalem och dömas där [inför det judiska rådet Sanhedrin] i min närvaro i denna sak?”

10 Paulus svarade: ”Jag står inför kejsarens domstol, och här ska jag dömas. Judarna har jag inte gjort något ont, det vet du mycket väl. 11 Om jag är skyldig och har gjort något som förtjänar döden, så är jag beredd att dö. Men om det inte ligger något i deras anklagelser kan ingen utlämna mig åt dem. [Nej, jag vill inte gå till Jerusalem.] Jag vädjar till kejsaren!”

12 Festus överlade med sitt råd och svarade sedan: ”Till kejsaren har du vädjat, till kejsaren ska du fara.”

Agrippa II kommer till Caesarea

13 Några dagar senare kom kung Agrippa och [hans ett år yngre syster] Berenike till Caesarea [Maritima, vid havet] för att besöka Festus [och välkomna honom som ståthållare].

[Herodes Agrippa II var son till Herodes Agrippa I, se Apg 12:1-2. Agrippa II var den sista av fem Herodes som omnämns i Bibeln. Han var född 27 e.Kr. och regerade över Galileen 53-66 e.Kr. Han kommer nu på besök tillsammans med sin jämnåriga syster Berenike. Båda är i trettioårsåldern. Deras relation var lite av en skandal. Enligt Josefus ryktades det att de levde i ett incestuöst förhållande. De två var även syskon till Drusilla, som var gift med den tidigare ståthållaren Felix, se Apg 24:24. Hon var dock inte kvar i Caesarea vid deras besök, eftersom hon följt med Felix tillbaka till Italien när han blev avsatt.]

14 Agrippa och Berenike stannade där i flera dagar, och Festus lade fram Paulus fall inför kungen. ”Här är en man”, sa han, ”som Felix har lämnat kvar som fånge. 15 När jag var i Jerusalem framförde judarnas överstepräster och äldste klagomål mot honom och krävde att få honom dömd. 16 Men jag svarade dem att romarna inte brukar utlämna någon innan den anklagade har mött sina anklagare ansikte mot ansikte och fått möjlighet att försvara sig mot beskyllningen. 17 När de sedan kom hit, sköt jag inte upp saken utan satte mig redan nästa dag på domarsätet och befallde att mannen skulle föras fram.

18 Men när hans anklagare steg fram, beskyllde de honom inte för sådana brott som jag hade väntat mig. 19 Vad de hade mot honom gällde några tvistefrågor om deras egen religion och en viss Jesus som var död men som Paulus påstod (vidhöll upprepade gånger) lever. [De initiala anklagelserna att Paulus hade orenat templet nämns inte, i stället är det kärnfrågan om Jesu uppståndelse som upprör de judiska ledarna, se Apg 23:6; 24:21.] 20 Jag visste inte hur jag skulle handla i detta fall, så jag frågade om han ville komma till Jerusalem och stå inför rätta där. 21 Men Paulus yrkade på att bli kvar för att få sin sak avgjord av kejsaren [som då var Nero]. Därför befallde jag att han ska hållas kvar tills jag kan skicka honom till kejsaren.”

Paulus inför kung Agrippa II

22 Agrippa sa till Festus: ”Jag skulle också vilja höra den mannen.”

Festus svarade: ”I morgon får du höra honom.”

23 Nästa dag kom Agrippa och Berenike med pompa och ståt [gr. phantasia, som ofta beskriver en högtidlig parad] och trädde in i audienssalen tillsammans med befälhavarna [antagligen fem stycken eftersom det fanns fem kohorter stationerade i Caesarea] och stadens förnämsta män. På Festus befallning fördes Paulus in.

24 Festus sa: ”Kung Agrippa, och alla ni andra församlade herrar, framför er ser ni den man som är orsak till att hela det judiska folket vänt sig till mig, både i Jerusalem och här, och högljutt krävt att han inte ska få leva längre. 25 Men jag har förstått att han inte har gjort något som förtjänar döden, och då han själv har vädjat till kejsaren har jag beslutat att skicka honom dit. 26 Men jag har inget specifikt att skriva om honom till min herre. [Nu behöver jag er hjälp.] Därför har jag ställt honom inför er och framför allt inför dig, kung Agrippa, så att jag efter den här utfrågningen har något att skriva. 27 Jag ser ju ingen mening med att skicka en fånge utan att ange vad han är anklagad för.”

26

Paulus försvarstal

[Paulus tal inför Agrippa II här hos Festus är kulmen och klimax på Paulus försvar i kapitel 21-26. Här summeras de föregående fem kapitlen.]

1 Agrippa sa då till Paulus: ”Du har tillåtelse att tala för din sak.” Då räckte Paulus ut handen och började tala till sitt försvar:

2 ”Kung Agrippa, jag är glad (tacksam) att det är inför dig jag får försvara mig i dag mot allt som judarna anklagar mig för, 3 särskilt eftersom du är så väl insatt i judarnas alla seder och tvistefrågor. Därför ber jag dig att lyssna på mig med tålamod.

[På samma sätt som vid förhöret med Tertullus i Apg 24:10 öppnar Paulus sitt tal med en captatio benevolentiae, några smickrande ord, dock är den sanningsenlig utan överdrifter.]

4 Hur mitt liv har varit från det att jag var ung, från första början bland mitt folk och i Jerusalem, det vet alla judar. 5 De känner mig sedan lång tid tillbaka, och om de vill kan de vittna om att jag levt som farisé, enligt den strängaste riktningen i vår religion. 6 Nu står jag här inför rätta för mitt hopp. [Det är enda anledningen!] Det är ett hopp till det löfte som Gud gav våra fäder (förfäder), 7 ett hopp som våra tolv stammar hoppas få se uppfyllt medan de ivrigt tjänar Gud natt och dag. [Uppståndelsen, se vers 8] För det hoppet, kung Agrippa, står jag anklagad av judarna. 8 Varför anses det otroligt bland er att Gud uppväcker döda?

9 Själv såg jag det som min plikt att göra allt för att bekämpa Jesu nasaréns namn, 10 och det gjorde jag också i Jerusalem. Många av de heliga satte jag i fängelse med fullmakt från översteprästerna, och när man ville avrätta dem röstade jag för det. 11 Överallt i synagogorna straffade jag dem gång på gång och tvingade dem att häda. I mitt vilda raseri förföljde jag dem ända till utländska städer.

12 När jag så var på väg till Damaskus med fullmakt och uppdrag från översteprästerna, 13 fick jag under resan, kung Agrippa, mitt på dagen se ett ljus från himlen. Det var starkare än solen och strålade omkring mig och mina följeslagare. 14 Vi föll alla till marken, och jag hörde en röst som sa till mig på det hebreiska språket (den arameiska dialekten):

Saul! Saul! Varför förföljer du mig? Det blir smärtsamt (hårt) för dig att sparka mot udden.

[Den grekiska frasen te Hebraidi dialekto, som kan översättas det ”hebreiska språket” eller den ”hebreiska dialekten”, syftar troligen på den arameiska dialekten som var det vanliga språket vid den här tiden. I Joh 19:13 där samma fras används finns ett arameiskt ord med, se även Apg 21:40; 22:2.

Här talar Paulus grekiska med Festus som nyss kommit från Rom. Anledningen att Paulus nämner vilket språk Jesus talade, är att det var Paulus modersmål och förstärker hur personligt Jesus möter människor. Detta är enda gången det uttryckligen nämns ett språk som Jesus talar, dock förstår vi att han måste ha talat de vanligt förekommande språken. Grekiskan var det romerska språket som Jesus använde när han kommunicerade med romare som centurionen och Pontius Pilatus. Hebreiska var det judiska religiösa språket, och redan som tolvåring diskuterade han Skrifterna i templet. Arameiska var vardagsspråket bland judarna på Jesu tid.]

15 Jag sa: Vem är du, Herre? Och Herren svarade: Jag är Jesus, den som du förföljer. 16 Men res dig och stå på dina ben! Jag har visat mig för dig för att utse dig till tjänare och vittne, både till det du har sett och till det jag ska visa dig. 17 Och jag ska rädda dig från ditt eget folk och från hedningarna. Jag sänder dig ut till dem 18 för att öppna deras ögon, för att vända dem från mörker till ljus och från Satans makt till Gud, så att de får syndernas förlåtelse och en plats bland dem som helgats genom tron på mig.

19 Därför, kung Agrippa, har jag inte varit olydig mot den himmelska synen. 20 Jag har predikat, först i Damaskus och sedan i Jerusalem och hela Judeen och även ute bland hedningarna, att de ska omvända sig (förändra sitt tänkesätt) och vända sig till Gud och göra gärningar [leva ett värdigt liv] som hör till omvändelsen. [Resultatet av en genuin omvändelse är ett liv som karaktäriseras av goda gärningar. De kan dock aldrig vara grunden för frälsningen, samtidigt som de är ett ofrånkomligt resultat av ett nytt liv i Jesus.] 21 Det var därför som judarna grep mig i templet och försökte döda mig. 22 Men med Guds hjälp står jag än i dag som vittne inför både små och stora. Och jag säger inget annat än vad profeterna och Mose har sagt skulle ske: 23 att den Smorde (Messias, Kristus) skulle lida, och att han som den förste som uppstått från de döda skulle förkunna ljuset både för vårt folk och för hedningarna.”

24 När han sa detta i sitt försvarstal ropade Festus: ”Du är galen, Paulus! Din stora lärdom driver dig till vanvett.”

25 Men Paulus svarade: ”Jag är inte galen, högt ärade Festus. Det jag säger är sant och förnuftigt. 26 Kungen [Agrippa II] känner ju till allt detta, och därför talar jag också öppet och rakt till honom. Jag tror inte att något av detta är obekant för honom. Det är ju inte i någon avkrok det har hänt. 27 Tror du på profeterna, kung Agrippa? Jag vet att du tror.”

28 Agrippa svarade Paulus: ”På kort tid försöker du övertala mig att bli en kristen!” [Grekiska oligos kan översättas både kortvarig i tid, eller liten. I så fall blir betydelsen: ”Med så lite försöker du övertala mig.”]

29 Paulus svarade: ”Jag ber till Gud, att oavsett om det tar kort eller lång tid, önskar jag att inte bara du utan alla som hör mig i dag blir som jag, bortsett från de här bojorna.”

30 Kungen [Agrippa II] reste sig nu tillsammans med ståthållaren [Festus] och Berenike och de andra som satt där, 31 och när de hade kommit ut sa de till varandra: ”Den mannen gör inte något som förtjänar död eller fängelse.”

32 Agrippa sa till Festus: ”Den mannen hade kunnat friges, om han inte hade vädjat till kejsaren.”

27

Paulus resa till Rom

[Paulus påbörjar nu sin resa mot Rom. Under två års tid har han varit fängslad i Caesarea Maritima, se Apg 24:27. Resan till Rom seglas normalt på två månader, men på grund av ett skeppsbrott tar den omkring sex månader. Väl framme i Rom förblir han fängslad i ytterligare minst två år. Totalt är Paulus alltså fängslad i nästan fem år.

Detta kapitel i Apostlagärningarna vittnar om Lukas grekiska bakgrund. För en judisk författare spelade havet ingen stor roll. Israeliterna var ett landburet folk. I skarp kontrast till detta är grekisk och romersk kultur. Den antika litteraturen skriven kring Medelhavet har många storslagna berättelser som utspelar sig på haven, där Homeros verk Odysséen är en av de mest berömda.]

1 När det blev bestämt att vi skulle avsegla till Italien, överlämnade man Paulus och några andra fångar till en officer som hette Julius. Han tillhörde den kejserliga bataljonen (kohort, som bestod av 600 soldater). 2 [Jag, Lukas, fick också tillåtelse att följa med.] Vi gick ombord på ett skepp från Adramyttium som [var på väg hemåt och] skulle gå till hamnarna längs Asiens kust. [Adramyttium låg nära staden Troas i Mindre Asien.] Vi lade ut [från Caesarea]. Aristarchus, en makedonier från Thessalonike, följde också med oss. [Han hade rest tillsammans med Paulus tidigare, se Apg 19:29; 20:4. Han nämns också av Paulus, se Kol 4:10; Filemon 1:24.]

3 Dagen därpå lade vi till i Sidon. [Officeren] Julius, som behandlade Paulus väl, lät honom gå till sina vänner [i församlingen] så de kunde ta hand om honom. [För första gången på två år får Paulus lite mer frihet. Han besöker församlingen som visar honom både andlig och praktisk omsorg. Man hjälpte förmodligen till med förnödenheter inför den långa förestående resan.]

4 När vi hade lagt ut därifrån seglade vi i lä av Cypern, eftersom vi hade motvind. 5 Vi seglade över öppna havet längs kusten av Kilikien och Pamfylien och lade till vid Myra i Lykien. [Vissa manuskript har tillägget att resan tog femton dagar.]

Byte till ett större skepp

[Antika källor anger att Alexandria försåg Rom med 1 700 skeppslaster spannmål per år. Ett typiskt sådant fartyg från den tiden var omkring 40 meter långt och 11 meter brett, men kunde vara ända upp till 55 meter långt. Färden från Rom till Alexandria tog två veckor. Vägen tillbaka tog två månader eftersom den nordvästliga vinden gjorde att man var tvungen att segla som i en cirkel moturs upp mot Rom. Det är ett sådant skepp som stannat till i hamnen i Myra. Ombord finns en last av spannmål och flera hundra personer, se vers 36-37.]

6 Där [i Myra] fann officeren ett skepp från Alexandria som skulle till Italien, och han tog oss ombord på det.

7 Under åtskilliga dagar gick seglingen långsamt, och då vi knappt nådde fram till Knidos och vinden inte lät oss fortsätta seglade vi ner i lä av Kreta vid Salmone. 8 Vi följde kusten med stor svårighet och kom till en plats som kallas Goda hamnarna, nära staden Lasea.

9 Det hade nu gått lång tid och sjöresan hade blivit farlig, eftersom fastedagen [försoningsdagen – jom kippur] redan var förbi.

[Högtiden infaller den 10:e tishri i den judiska kalendern (3 Mos 23:26-32), som infaller i slutet av september eller början av oktober.]

[Höststormarna började bli vanliga nu.] Paulus varnade dem därför 10 och sa: ”Ni män, som jag ser det kommer denna resa att innebära stor skada och förlust, inte bara för last och skepp, utan även för våra liv.”

11 Men officeren trodde mer på styrmannen och båtens ägare än på Paulus ord. [Det verkar som om officeren är den som har den högsta rangen och fäller det avgörande beslutet.] 12 Eftersom hamnen inte låg bra till för att övervintra bestämde sig de flesta för att gå ut därifrån och försöka nå Foinix, en [större] hamn på Kreta [bara några timmars segling västerut längs med kusten] som vetter mot sydväst och nordväst. Där tänkte de tillbringa vintern.

[Goda hamnarna var öppen för sydöstliga vindar vilket gjorde att vågorna slog rakt in mot hamnen. Det verkar inte vara någon direkt stad där, eftersom Lasea som ligger 2,4 km österut nämns. Vegetius, en romersk författare från 400-talet, skriver att det var farligt att segla på Medelhavet efter 15 september, och efter 11 november var det omöjligt.]

Stormen

13 När så en svag sydlig vind blåste upp, tänkte de att de skulle lyckas med sin plan. De lättade ankar och seglade längs Kretas kust. [Man var så säker på sin sak att man inte drog upp skeppsbåten, utan lät den vara på släp, se vers 16.] 14 Men snart därefter svepte en kraftig orkanvind, den så kallade Nordosten (Euraquilo), ner från ön. [Förrädiska tyfonvindar rusar ner från det nära 3 000 meter höga Idaberget.] 15 Skeppet fångades och kunde inte hålla upp mot vinden, så vi gav efter och lät det driva [söderut]. 16 Vi kom i lä bakom en liten ö som hette Kauda och lyckades med nöd och näppe bärga skeppsbåten. [Skeppsbåten användes för transport mellan skepp och land, och som livbåt.] 17 När de hade fått upp den ombord, använde de hjälpmedel (gr. boetheia) [troligtvis en teknisk term för rep] och slog trossar om skrovet. Eftersom de var rädda för att kastas upp på Syrtenbankarna [reven i Sidra- och Gabèsbukten vid Afrikas nordkust] släppte de ner drivankaret och lät skeppet driva.

18 Vi var hårt ansatta av stormen. Dagen därpå började de vräka lasten överbord, 19 och på tredje dagen kastade de med egna händer skeppets utrustning i sjön. 20 Varken sol eller stjärnor syntes på flera dygn, och den starka stormen låg på så att vi till sist förlorade allt hopp om räddning.

Paulus tar till orda

21 Ingen hade velat äta något på länge [på grund av sjösjuka och oro]. Då steg Paulus fram mitt ibland dem och sa: ”Ni män skulle ha lytt mitt råd att inte gå ut från Kreta. Då hade ni besparat er den här skadan och förlusten. 22 Men nu uppmanar jag er att fatta mod. Inte en enda av er ska mista livet, bara fartyget ska gå under. 23 En ängel från den Gud som jag tillhör och tjänar stod nämligen hos mig i natt, 24 och han sa: ’Var inte rädd, Paulus. Du ska stå inför kejsaren, och alla som seglar med dig har Gud skänkt dig.’ 25 Så fatta mod, ni män! Jag litar på Gud att det blir som han sagt mig. 26 Vi måste bara stranda på en ö.” [Det profetiska ordet Paulus delar uppmuntrar och ger hopp, se 1 Kor 14:3.]

Närmar sig land efter två veckor

27 När den fjortonde natten kom och vi fortfarande drev omkring på Adriatiska havet [som på bibelns tid även omfattade Joniska havet mellan Grekland och Sicilien], började sjömännen vid midnatt förstå att vi närmade oss land. 28 De lodade och fick ett djup på 20 famnar (ca 36 meter). Lite längre fram lodade de igen och fann att djupet var 15 famnar (ca 27 meter). 29 De var nu rädda att vi skulle driva på något skarpt skär, så de kastade ut fyra ankare från aktern och önskade sedan bara att det skulle bli dag. 30 Men sjömännen gjorde ett försök att fly från skeppet. De firade ner livbåten i sjön under förevändning att de skulle kasta ut ankare från fören. 31 Paulus sa till officeren och soldaterna: ”Om de inte stannar kvar ombord kan ni inte bli räddade.” 32 Då kapade soldaterna trossarna på skeppsbåten och lät den driva bort.

Paulus uppmuntrar alla ombord

33 Strax före gryningen uppmanade Paulus alla att äta. Han sa: ”I fjorton dagar har ni nu väntat och varit utan mat och inte ätit. 34 Därför uppmanar jag er att äta. Det är nödvändigt för att ni ska bli räddade, för ingen av er ska mista så mycket som ett hårstrå på sitt huvud.”

35 När han hade sagt detta tog han ett bröd, tackade Gud inför dem alla, bröt det och började äta. 36 Då fick alla nytt mod och tog sig mat, de också. 37 Vi var totalt 276 personer ombord. 38 När de hade ätit och var mätta lättade de skeppet genom att kasta spannmålslasten i sjön.

Alla räddas

39 När det blev dag kände de inte igen landet, men de fick syn på en bukt med sandstrand och bestämde sig för att om möjligt låta skeppet driva upp där. 40 De kapade ankarna och lämnade dem i havet. Samtidigt löste de trossarna från styrårorna, hissade förseglet för vinden och styrde mot stranden. 41 Men de drev emot ett rev (ordagrant ”en plats öppen för två hav”) där skeppet gick på grund. Fören borrade sig in och stod orubbligt fast, medan aktern började brytas sönder av de kraftiga bränningarna. 42 Soldaternas plan var då att döda fångarna så att ingen skulle kunna simma i väg och fly. 43 Men officeren ville rädda Paulus och hindrade dem från att utföra sin plan. Han befallde att de simkunniga skulle hoppa i vattnet först och ta sig i land 44 och därefter de övriga, en del på plankor och andra på vrakdelar från skeppet. På det sättet blev alla räddade och kom i land.

[Maltas kust består till mesta delen av klippor, men det finns några bukter med sandstränder. På den norra kusten finns en bukt som kallas Paulus vik med en ö i som heter Paulus ö. Enligt tradition är det platsen för skeppsbrottet.]

28

Tre månader på Malta

[Ordet Malta kommer från feniciskan, och betyder ”tillflykt”. Sedan 218 f.Kr. hade romarna kontroll över ön.]

1 När vi väl var räddade fick vi veta att ön hette Malta. 2 De infödda (lokalbefolkningen – gr. barbaros) visade oss en ovanligt stor vänlighet. De tände en eld och tog hand om oss alla, eftersom det hade börjat regna och var kallt.

[Barbarer kallades alla icke-grekiska folk. Ursprunget för det grekiska ordet barbaros är att stamma och tala obegripliga ljud. För det grekiska örat lät alla främmande språk som obegripligt babbel. Utifrån detta skapades det ljudhärmande, onomatopoetiska ordet bar-bar som blev barbaros. Ordet för vänlighet är philanthropia och användes för gästfrihet och välgörenhet.]

3 Paulus hade just samlat ett fång kvistar och lagt på elden när en giftorm kröp ut på grund av hettan och högg sig fast i hans hand. 4 När de infödda såg ormen hänga från hans hand, sa de till varandra: ”Den där mannen är säkert en mördare. Trots att han blev räddad från havet lät inte Rättvisan (gr. Dike) honom leva.” [Dike var den moraliska rättvisans gudinna i den grekiska mytologin.]

5 Men Paulus skakade bara av sig ormen ner i elden och tog ingen skada. 6 Folket väntade sig att han skulle svullna upp eller plötsligt falla ner död. När de väntat länge och sett att inget ovanligt hände honom, ändrade de sig och sa att han var en gud.

7 I trakten runt den platsen fanns fält (egendomar) som tillhörde den högst uppsatte mannen på ön som hette Publius. Han tog vänligt emot oss [Paulus, Lukas och Aristarchus, se Apg 27:2] som sina gäster i tre dagar. [Beteckningen för Publius position ”den högst uppsatte”, gr. protos, förekommer i inskrifter på Malta.] 8 Publius far låg just då sjuk i feberattacker och svår diarré (dysenteri). Paulus gick in till honom, bad och lade händerna på honom och botade honom.

[Det är troligt att Publius far led av brucellos som smittar via getmjölk. Sjukdomen kallas än i dag för just maltafeber. Lukas använder feber i plural vilket exakt beskriver den svängande febern som karaktäriserar sjukdomsförloppet. Efter inkubationstiden stiger febern till 39-40 grader. Den ligger sedan på denna nivå under två veckor för att därefter sjunka under någon veckas tid. Febern kan fortsätta att pendla på detta sätt under tre till fyra månader.]

9 Efter den händelsen kom också andra sjuka på ön till honom och blev botade. 10 De visade oss sin uppskattning på många sätt, och när vi skulle segla försåg de oss med vad vi behövde.

[Maltas befästa huvudstad i antiken och Romarriket var Mdina. Det är troligt att Publius bor där. Enligt tradition är Pauluskatedralen i Mdina byggd på samma ställe som Publius hus en gång låg. Under resan till Rom finns flera av Andens gåvor i funktion i Paulus liv: profetia, se Apg 27:21-26; helande, se Apg 28:8-9.]

Mot Rom

11 Efter tre månader [i februari] seglade vi ut med ett skepp som hade övervintrat vid ön. [Det låg antagligen i den största hamnen Valetta, i dag Maltas huvudstad.] Det kom från Alexandria och hade Tvillingarna [gr. Dioskouroi, de grekisk-romerska gudarna Castor och Pollux] som galjonsfigur.

[Castor och Pollux var inom grekiska mytologin tvillingsöner, de ansågs vara gudar som speciellt beskyddade sjömän. Det är antagligen med en viss ironi som Lukas tar med denna detalj. Paulus hade varit tydlig med vem hans Gud var, se Apg 27:23-25.]

12 Vi lade till vid Syrakusa [provinsen Siciliens huvudstad, en stor stad med två hamnar] och stannade där i tre dagar.

13 Därifrån följde vi kusten och kom till Regium [på den italienska stövelns spets].

En dag senare fick vi sydlig vind, och den andra dagen kom vi till Puteoli. [Här brukade spannmålsfartygen lossa sin last. Puteoli var Roms hamnstad vid den här tiden.] 14 Där fann vi [troende] syskon som bjöd in oss att stanna hos dem i sju dagar [medan fartyget lossade sin last med spannmål].

Sedan fortsatte vi till Rom. [En sträcka på tjugo mil längs med vägen Via Appia. Vandringen tar omkring tio dagar.] 15 Så fort syskonen [de kristna i Rom] hade fått höra att vi var på väg, kom de ut ända till Forum Appii [sju mil från Rom] och Tres Tabernae [fem mil från Rom] för att möta oss. Då Paulus fick se dem tackade han Gud och fick nytt mod.

[Även om Paulus inte besökt Rom tidigare var han välbekant bland de troende där. Ungefär tre år tidigare, omkring 57 e.Kr., hade han skrivit Romarbrevet till dem från Korint under sin tredje missionsresa. Bland dem som mötte honom nu fanns förmodligen flera av dem som han hälsade till i Rom 16:3-15, bland annat Priscilla och Aquila, se även Apg 18:2-3, 18-19.]

Paulus kommer äntligen fram till Rom

[Rom grundades 753 f.Kr. och var byggd på sju kullar vid floden Tibern. Rom hade under Paulus tid omkring 400 000 invånare. Det berömda Colosseum fanns ännu inte, det byggdes i slutet på 70-talet e.Kr., men berömda byggnader var Jupiters tempel, Caesars palats och krigsguden Mars tempel. I Rom fanns en stor judisk befolkning på närmare 50 000 personer. De var indelade i minst elva synagogor, efter stadens olika distrikt.]

16 När vi kom fram till Rom fick Paulus tillstånd att bo för sig själv tillsammans med den soldat som skulle bevaka honom.

[Tillsammans med Paulus finns även Lukas och Aristarchus som rest med honom från Jerusalem. I breven som Paulus skriver från Rom omnämns även Timoteus, Johannes Markus och Demas. Paulus är i husarrest. Han bor troligen i ett romerskt hyreshus i närheten av pretoriangardets förläggning utanför stadsmuren i nordöstra Rom. Bostaden verkar rymlig, se vers 23. Lukas och flera av Paulus medarbetare bor troligen också där med honom. Vakten som är fastkedjad till Paulus högra hand är en soldat av låg rang. Detta återspeglar att Paulus ställning som romersk medborgare inte var lika speciell i Rom som i provinserna, se Apg 22:25-29.]

Samtal med de ledande judarna

17 Tre dagar senare kallade han till sig de ledande bland judarna [eftersom han inte var fri att besöka synagogorna]. När de var samlade sa han till dem: ”Bröder, jag har inte gjort något ont mot vårt folk eller våra fäderneärvda seder. Trots det blev jag fängslad i Jerusalem och utlämnad i romarnas händer. 18 När de hade förhört mig ville de frige mig, eftersom jag inte var skyldig till något som förtjänade döden. 19 Men judarna var emot det, och då var jag tvungen att vädja till kejsaren, dock utan att anklaga mitt folk. 20 Så det är därför jag kallat hit er för att träffa er och tala med er. Det är nämligen för Israels hopp som jag bär dessa bojor.” [Hoppet gäller de dödas uppståndelse, se Apg 23:6.]

21 De svarade honom: ”Vi har inte fått något brev om dig från Judeen, och ingen av bröderna som kommit har berättat eller sagt något ont om dig. 22 Men vi vill gärna höra från dig vad du tänker, för vi vet att den här sekten blir motsagd överallt.”

23 De bestämde en dag för honom, och då kom ännu fler till hans bostad. Från morgon till kväll förklarade han för dem och vittnade om Guds rike och försökte övertyga dem om Jesus utifrån både Moses lag [undervisningen i de fem Moseböckerna] och profeterna. 24 Vissa lät sig övertygas av hans ord, men andra ville inte tro. 25 När de inte kunde komma överens skildes de åt, efter att Paulus hade sagt detta enda ord: ”Den helige Ande talade rätt genom profeten Jesaja till era fäder 26 när han sa:

Gå till detta folk och säg:

Ni ska höra (gång på gång) men inte förstå,

och ni ska se (gång på gång) men ingenting uppfatta.

27 För detta folks hjärta är förstockat (tjockt, hårt, känslokallt).

De hör illa med sina öron

och sluter sina ögon,

så att de inte ser med ögonen

eller hör med öronen

eller förstår med hjärtat

och vänder om

så att jag får hela dem.

[Citat från Jes 6:9-10. Jesus citerar också från samma passage, se Matt 13:14-15; Joh 12:39-40.]

28 Därför ska ni veta att denna Guds frälsning har blivit utsänd till hedningarna, och de kommer att lyssna.”

29 [Vissa handskrifter har med denna vers: ”När han hade sagt detta gick judarna i väg under häftig diskussion med varandra.”]

Paulus predikar frimodigt under två års tid

30 I två hela år bodde Paulus i den bostad som han hade hyrt, och han tog emot alla som kom till honom. 31 Han predikade Guds rike och undervisade med stor frimodighet om Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus) utan att bli hindrad.

[Under denna tid skriver Paulus flera av Nya testamentets brev: Kolosserbrevet, Filemon, Efesierbrevet och Filipperbrevet.

Fick Paulus sitt fall prövat hos kejsar Nero? Det faktum att Lukas kunde fastslå att Paulus husarrest upphörde efter två år tyder på att något hände efter två år, vilket var omkring 62 e.Kr. I en syn hade också en ängel klart och tydligt sagt att han skulle stå inför kejsaren, se Apg 27:23. Antingen blev han dömd och avrättad eller så blev han frikänd, vilket är troligast. Detta vore helt i linje med hur hans fall tidigare behandlats när han anklagats inför det romerska rättsväsendet, se Apg 25:25. Det stämmer även med de uppgifter som finns i den tidiga kristna traditionen där Paulus blir frigiven, reser till Spanien, Kreta och Makedonien för att sedan avrättas i Rom under kejsar Neros förföljelser av de kristna 66-67 e.Kr. Under denna sista period skriver han de båda breven till Timoteus och Titusbrevet.

Lukas skriver inte en biografi över Paulus liv; hans syfte med Apostlagärningarna är att visa på Guds oövervinnerliga ord som inte kan hindras, och lärjungarnas frimodighet.]

* 24:7 24:7 De tidigaste manuskripten har inte med slutet på vers 6, vers 7 och inledningen på vers 8: ”... och ville döma honom efter vår lag. 7 Men befälhavaren Lysias kom med stor makt och tog honom ur våra händer 8 och befallde hans anklagare att bege sig till dig.”

Romarbrevet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Romarbrevet

Inledning

Introduktion: Brevet behandlar på ett systematiskt sätt de grundläggande sanningarna i tron. I Rom 10:9 beskrivs hur man blir frälst genom hjärtats tro och munnens bekännelse. Apostlagärningarna avslutas med att Paulus anländer till Rom, och det är då naturligt att det följs av det brev han skrev till församlingen några år tidigare då han var i Korint. Många har berörts av detta brev. Augustinus, en av kyrkofäderna, kom till tro år 380 när han läste Rom 13:13-14. På 1500-talet blev det tydligt för Martin Luther att det är tron som frälser, se Rom 3:28. Drygt tvåhundra år senare fick John Wesley frälsningsvisshet när man läste ur förordet ur Luthers kommentar på Romarbrevet i en kyrka i London. Brevet är strukturerat i ett antal frågor, några formulerade – andra tänkta, som Paulus besvarar.

Skrivet: Omkring år 56 e.Kr.

Till: Rom, se Rom 1:7.

Från: Korint. I brevet finns en referens till Korints östra hamnstad Kenkrea, se Rom 16:1. Gaius, som nämns i Rom 16:23, var en av de kristna ledarna i Korint, se 1 Kor 1:14.

Författare: Paulus, se Rom 1:1. Nedtecknat av Tertius, se Rom 16:22.

Budbärare: Troligtvis Febe, se Rom 16:1-2.

1

Inledning (1:1-1:17)

Hälsning

1 [Från:] Paulus [som betyder ”den lille”],

tjänare (slav, livegen) åt Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

kallad till apostel (budbärare)

och avskild för [att predika] Guds evangelium (de goda nyheterna),

2 som han har utlovat genom sina profeter

i de heliga Skrifterna.

[Paulus väljer att använda sitt grekiska namn Paulus, som betyder liten, i stället för sitt hebreiska namn Saul. Evangeliet fullbordar Gamla testamentets löften, se 1 Mos 3:15; Ps 45; Jer 31:31-34.]

3 Gällande hans Son [det är det evangeliet handlar om] som var född [i mänsklig svaghet]

av (gr. ek) Davids säd

till sin (gr. kata) mänskliga natur (kött).

4 Han har bevisats vara Guds Son i kraft [med gudomlig natur],

av (gr. en) helighetens Ande

genom (gr. ek) uppståndelsen från de döda –

Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vår Herre.

[Vers 3-4 formar en kiasm med centrum i hur Jesus har bevisats vara Guds Son. Versen ramas in av ett inclusio av hans Son och vår Herre.]

5 Genom honom har vi fått nåd (favör) [kraft] och vårt apostlaämbete. Anledningen är att föra människor av alla folk till trons lydnad för hans namns skull. [Trons lydnad kan också översättas ”tron som leder till lydnad”.] 6 Ni är också bland dem som är kallade att tillhöra Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

7 Till alla er i Rom

som är älskade (osjälviskt utgivande) av Gud,

kallade att vara heliga [önskar jag]:

Nåd (favör) [kraft] och frid

från Gud vår Far och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Guds nåd har uppenbarats till frälsning för alla människor, se Tit 2:11. Det är upp till var och en att bekänna sig till honom, se 1 Joh 2:23; Luk 12:9.]

Paulus önskan att besöka Rom

8 Först och främst tackar jag min Gud genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus) för er alla, eftersom man i hela världen ständigt talar om er tro. 9 Gud, som jag tjänar i min ande när jag förkunnar evangeliet om hans Son, är vittne till hur jag ständigt nämner er, 10 alltid – i mina böner – vädjande om att nu kanske äntligen, genom Guds vilja, få göra en lyckosam (lyckad, framgångsrik) resa till er. 11 Jag längtar efter att få träffa er och dela med mig av någon andlig gåva åt er så att ni blir styrkta. 12 Det innebär att vi tillsammans kan bli uppmuntrade (stärkta) genom varandras tro, både er och min.

13 Syskon (bröder och systrar), jag vill att ni ska veta att jag många gånger har bestämt mig för att komma till er och skörda någon frukt bland er liksom bland andra folk, men hittills har jag varit förhindrad.

[Jesus talar om hur skörd är en bild av människors omvändelse och frälsning, se Joh 4:34-38.]

14 Jag har skyldigheter

mot både greker och barbarer,

mot både lärda och olärda.

[Barbarer kallades alla icke-grekiska folk. Ordet har också en nedvärderande underton av att vara ociviliserad och olärd. Paulus använder den vanliga grekiska uppdelningen mellan greker och icke-greker, för att inkludera alla hedningar. Ursprunget för det grekiska ordet barbaros är att stamma och tala obegripliga ljud. För det grekiska örat lät alla främmande språk som obegripligt babbel. Utifrån detta skapades det ljudhärmande, onomatopoetiska, ordet bar-bar som blev barbaros.]

15 Därför är det min önskan att få predika evangeliet också för er i Rom.

Brevets tema – evangeliet!

16 För jag skäms inte för evangeliet (budskapet med de goda nyheterna). Det är [en] Guds kraft (gr. dunamis) till frälsning (räddning, befrielse, helande) för var och en som tror (förtröstar), både för jude (ordagrant: judisk) – [som kommer] först (främst) – och för grek (hedning). [Evangeliet är en befriande kraft som upprättar, helgar, förvandlar och förnyar alla som tror.] 17 För Guds rättfärdighet uppenbaras [blir nämligen synlig] i det [i evangeliet] – från tro till tro – precis som det står skrivet [Hab 2:4]:

”Men den rättfärdige ska (kommer att) leva av tro.”

[Gr. pistis betyder tro, trohet, trofasthet, förtröstan, tillit och övertygelse. Tron har sitt ursprung i Guds egen fasta visshet och är en gåva som han fritt delar med sig av (Ef 2:8; 1 Joh 5:4). Uttrycket ”från/av tro till tro” kan beskriva tro som växer och uppenbaras alltmer, från det första steget i trosvandringen (när man tar emot Jesus, se Joh 1:12) vidare genom helgelsen (som en Jesu lärjunge måste genomgå, se 1 Thess 4:7; 2 Thess 2:13; 1 Pet 1:15-17) fram till slutmålet (där allt kommer att bli helt uppenbart och synligt vid Herrens ankomst, se Mark 13:26; 2 Thess 1:7-10; 1 Pet 1:13; Upp 1:7). Det beskriver också en tro på Gud som växer och fördjupas. Uttrycket förstärker att det är bara med hjälp av tro, ja, bara utifrån tro, som vi kan ta emot evangeliet och bli rättfärdiga.]

MÄNSKLIGHETEN ÄR HOPPLÖST FÖRLORAD UTAN GUD (1:18-3:20)

Hedningarna är skyldiga (1:18-32)

18 För Guds vrede uppenbaras från himlen över all ogudaktighet och orättfärdighet hos människor som i orättfärdighet undertrycker (undanhåller, hindrar) sanningen.

[Paulus använder samma ord för ”uppenbara” (gr. apokalypto) i denna och föregående vers:

”Guds rättfärdighet uppenbaras i evangeliet ...” vers 17.

”Guds vrede uppenbaras från himlen över all ogudaktighet ...” vers 18.

Det förstärker hur Guds rättfärdighet och Guds vrede mot orättfärdighet hör ihop. Om inte Gud reagerade på orättfärdighet skulle hans rättfärdighet kunna ifrågasättas. Mänsklig vrede är ofta självcentrerad och hatisk, men Guds vrede har inte dessa syndiga egenskaper utan är i sin natur god och riktad mot synden.

Det finns två aspekter på Guds vrede över orättfärdigheten. Dels en kommande vredesdom över synd och orättfärdighet, se Rom 2:5. Dels en pågående aktiv vrede över synden där Gud tillåter syndens konsekvenser bära frukt hos den som lämnar Guds vägar, se Rom 1:24.]

Guds existens är synlig i skapelsen

[Resonemanget i vers 18 fortsätter. Sanningen är alltid sanning även om den medvetet undertrycks och hindras:]

19 Det man kan veta om Gud är helt synligt (självklart, uppenbart) bland dem [i deras hjärtan, se Rom 2:15], eftersom Gud har visat (uppenbarat) det för dem [som inte vill veta av sanningen]. 20 För hans osynliga egenskaper – både hans eviga makt (styrka, kraft, förmåga, kapacitet) och hans gudom (gudomliga natur), har från (alltsedan, men även: utifrån) världens skapelse kunnat uppfattas (observeras, förstås) genom de verk (”det utförda” i plural) man så tydligt ser (som är så uppenbara) [är så uppenbart synliga för hans intelligenta skapelser]. Därför är de utan ursäkt.

Avgudar i stället för Gud

21 Trots att de kände till Gud prisade de inte honom som Gud eller tackade honom, utan de förblindades av sina falska föreställningar så att mörkret sänkte sig över deras oförståndiga hjärtan. 22 När de påstod att de var visa, blev de i stället dårar 23 och bytte ut den odödlige Gudens härlighet mot bilder av dödliga människor, av fåglar, fyrfotadjur och kräldjur [som man tillbad som sina avgudar].

[Avgudadyrkan öppnar dörren till all annan synd. När människan blir sin egen gud kan hon göra vad hon själv vill utan att behöva stå till svars för sina handlingar.]

Sexuella synder

24 Därför utlämnade Gud dem åt deras hjärtans begär så att de orenade och förnedrade sina kroppar med varandra. 25 De ersatte sanningen om Gud [att han skapat världen och människan] med lögnen och dyrkade och tjänade det skapade i stället för Skaparen, han som är välsignad i evighet. Amen (så är det, det är sant).

[Avgudadyrkan och tempelprostitution var nära förknippade med varandra. Avgudarna agerade omoraliskt i de populära myterna och avgudadyrkan hade ofta sexuella undertoner. För att tillbe och behaga fertilitetsgudar och gudinnor krävdes sexuell aktivitet.]

26 Därför utlämnade Gud dem åt förnedrande (skamliga) lidelser. Deras kvinnor bytte ut det naturliga [sexuella] umgänget mot det som är onaturligt. 27 På samma sätt lämnade männen det naturliga [sexuella] umgänget med kvinnan och upptändes av begär till varandra. Män gjorde skamliga saker med män och fick själva ta det rättvisa straffet för sin förvillelse.

[Tretton av de fjorton första romerska kejsarna var bisexuella. Den förste kejsaren som gifte sig med en man var Nero, som regerade 54 – 68 e.Kr. Han var den femte kejsaren och var bara 17 år när han kom till makten. När Paulus skrev detta brev i slutet på 50-talet var Nero i tjugoårsåldern. Några år senare, efter ett antal fruar och affärer, gifte Nero sig 64 e.Kr. med en man där Nero tog rollen av en brud under ceremonin. Senare gifte han sig med en ung pojke, Sporus, sedan Nero dödat en av sina unga älskarinnor. Det var inte ovanligt att pedofili förekom mellan en slavägare och hans slavar. Den romersk-grekiska mytologin beskriver också alla möjliga former av sexuella relationer mellan människor och gudar, samma kön och även djur. Det var i denna hedniska miljö som församlingen i Rom levde. En stark kontrast till Bibelns värderingar från 3 Mos 18, där sexuella relationer utanför äktenskapet, mellan nära släktingar, med samma kön och med djur förbjuds. Att Paulus väljer att ta upp just utlevd homosexualitet kan bero på att det sätter sig upp mot självaste skapelseordningen vilket är temat här.]

Syndens destruktiva nedåtgående spiral

28 Eftersom de inte satte värde på kunskapen om Gud, utlämnade Gud dem åt ett ovärdigt sinnelag så att de gjorde sådant som inte får göras.

[Detta uttryck syftar inte bara på de sexuella synderna i vers 24-28, utan också på de tjugoen onda egenskaperna i vers 29-32. Paulus delar in dem i tre grupper med samma grammatiska form. Den första gruppen består av fyra abstrakta substantiv i dativ singular som i generella ordalag beskriver vad som händer när man överger Gud och utlämnas åt sin egen syndfulla natur. Sedan följer mer specifika synder. Ordet ”och” används inte mellan någon av orden (men har lagts till i översättningen för attt få korrekt svenska). Detta språkbruk visar att det inte bara är exakt dessa tjugoen synder som fyller de som överger Gud; det är några exempel.]

29 De har blivit helt fyllda av all slags:

orättfärdighet (avsaknad av en moralisk standard),

ondska,

girighet [omättligt behov av mer, ofta på bekostnad av andra] och

elakhet.

[Nu följer fem substantiv i formen genitiv singular som alla beskriver avund och dess konsekvenser.]

De är fulla av

avund,

mordlust,

stridslystnad,

svek och

illvilja [söker ständigt strid och ondska].

[Nu följer tolv substantiv i ackusativ plural.]

De

skvallrar,

30 förtalar,

hatar Gud,

är fyllda med våld (oförskämdhet),

fyllda med arrogans,

fulla av skryt,

påhittiga i det onda [nya former av ondska],

olydiga mot sina föräldrar,

31 vettlösa,

trolösa,

okänsliga (känslokalla, kärlekslösa mot sina närmaste, utan familjeband – gr. astorgos) och

hjärtlösa.

32 De känner mycket väl till Guds rättvisa dom, att de som handlar så förtjänar döden. Ändå gör de sådant, och de applåderar dessutom (samtycker, ger sitt stöd till) andra som handlar likadant.

[Efter en liknande lista av synder påminner Paulus de troende i Korint att så hade somliga av dem levt, men de hade låtit tvätta sig rena och helgats, se 1 Kor 6:11.]

2

Gud dömer rättvist (2:1-16)

[Föregående stycke gällde främst hedningar utan Guds undervisning, se Rom 1:18-32, medan nästa stycke riktar sig till judar, se vers 17. I denna sektion, mellan dessa två stycken, skiftar fokus gradvis från hedningar till judar. Paulus skriver till den som kritiserar andra, men som handlar likadant själv. Det syftade nog främst på hycklande judar, men gäller alla som handlar så.]

1 Därför är du [grek eller jude] utan ursäkt (försvar), när du dömer andra, oavsett vem du är. För med din dom över andra, dömer du dig själv, eftersom du själv vanemässigt gör samma handlingar som de gör.

[Om man dömer andra visar man att man vet skillnad på vad som är moraliskt rätt och fel, och är utan ursäkt inför Gud för sina egna fel. De judar som läste detta brev kände väl till berättelsen om hur Natan konfronterar Davids synd i 2 Sam 12:1-14. När Natan berättade liknelsen om den rike mannen som tog en annan mans enda lamm blev David upprörd och dömde rätt, men misslyckades att se att han hade agerat ännu värre själv. Det är detta Jesus kallar hyckleri. Att se flisan i sin broders öga, men inte bjälken hos sig själv, se Matt 7:1-5.

Det grekiska ordet för att döma är krino. Det kan användas negativt om att fördöma någon utan att veta alla fakta, men också i positiv bemärkelse att bedöma och avgöra vad som är rätt eller fel. Ett sådant exempel är i Apg 20:6 där Paulus beslutar vilken resväg han ska ta.

Paulus gör det klart i 1 Kor 5:12-13 att det inte är vår sak att döma dem som inte är med i församlingen – de behöver få höra evangeliet! Däremot uppmanas vi bedöma och granska: oss själva, se 1 Kor 11:31, falska profeters frukt, se Matt 7:15-23, det som predikas, se Rom 16:17-18, profetiska ord, se 1 Thess 5:19-22, en församlingsledares kvalifikationer, se 1 Tim 3:1-7, en kristen som syndar mot dig, se Matt 18:15-20.]

Gud är god och vill omvändelse

2 Nu vet vi att Guds dom över dem som lever så är rättvis (är grundad i sanning). 3 Hur tänker du (vad inbillar du dig), människa? Ska just du undkomma Guds dom, när du dömer dem som handlar så, och själv gör likadant? 4 Eller föraktar (tar lätt på; underskattar) du hans rikedom på (värdet på hans oändliga)

godhet (generositet)

och fördragsamhet (tolerans, återhållsamhet)

och tålamod?

Förstår du inte att Guds godhet är tänkt att föra dig till omvändelse (ett förvandlat tänkesätt)?

[Gud vill inte att någon ska gå förlorad, utan vill att alla ska få tid att omvända sig, se 2 Pet 3:9.]

Alla kommer att dömas en dag

5 På grund av ditt hårda och envisa hjärta samlar du på dig vrede till vredens dag, då Guds rättfärdiga dom ska uppenbaras.

6 Han ska löna var och en efter hans gärningar. [Citat från Ps 62:13; Ords 24:12. Liknar också Jesu uttalande i Matt 16:27.]

7 Evigt liv åt dem som uthålligt (tålmodigt) gör det goda

och söker (har för vana att leva för) härlighet, ära och oförgänglighet [det som har evighetsvärde],

8 men vrede och straff åt dem som söker sitt eget (sina egna ambitioner)

och inte följer (tror eller lyder) sanningen utan [i stället följer, tror och lyder] orättfärdigheten.

9 Lidande (nöd, betryck) och ångest över varje människas själ som [fullt ut] gör det onda,

judens först (främst) men också grekens

10 men härlighet, ära (högaktning) och frid åt var och en som gör det goda,

juden först men också greken,

11 för Gud är inte partisk (gör inte skillnad på människor).

[Vers 6-11 är symmetriskt strukturerade som en kiasm. Detta innebär att temat i första stycket hör ihop med temat i det sista, temat i andra stycket med näst sista stycket, osv.]

Gud dömer efter mått av uppenbarelse

12 Alla [icke-judar] som har syndat utan lagen [gr. anomos – som inte känt till Torah] ska också förgås utan lagen, och alla [judar] som har syndat under (i) lagen ska bli dömda av lagen. [Här är min poäng:] 13 Det är inte lagens hörare [de som hör Moseböckerna läsas och undervisas i budorden] som blir rättfärdiga inför Gud, utan lagens görare som ska förklaras rättfärdiga [Jak 1:22].

14 När hedningar som inte har lagen [undervisningen – Torah] instinktivt ändå gör vad lagen kräver, då är de sin egen lag, även om de inte har lagen. 15 Det visar ju att det som lagen kräver är skrivet i deras hjärtan. Deras samveten vittnar också om detta, och deras tankar (då man väger olika argument för att ta moraliska beslut) kommer att anklaga eller försvara dem 16 den dagen då Gud dömer det som är dolt hos människorna, genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), enligt det evangelium jag förkunnar.

Judarna är lika skyldiga som hedningarna (2:17-3:8)

17 [Paulus riktar sig nu direkt till messiastroende judar. Han tar upp åtta fördelar som de har jämfört med hedningar:]

Om du kallar dig jude, [vilket du gör,] då

har du din trygghet i (förlitar du dig på) lagen (Torah – gr. nomos),

är din stolthet i Gud,

18 känner du hans vilja,

kan du avgöra vad som är rätt, eftersom du är instruerad av lagen [Torah],

19 är du en ledare (vägvisare) för de blinda,

ett ljus för dem som vandrar i mörker,

20 en uppfostrare för oförnuftiga och

en lärare för omogna, eftersom du har kunskapen och sanningen formulerad i lagen [Mose undervisning].

21 [Det judiska folket var tänkt att vara ett exempel för andra folk, i stället hade de gjort sig själva till åtlöje bland andra folk. Nu kommer fem frågor:]

Du som ständigt undervisar andra,

lär du inte dig själv?

Du som predikar att man inte ska stjäla,

stjäl du inte själv?

22 Du som säger att man inte ska begå äktenskapsbrott,

begår du inte själv äktenskapsbrott?

Du som avskyr avgudarna (avbilderna) [2 Mos 20:4],

plundrar du inte själv templen?

23 Du som berömmer dig av lagen,

vanärar du inte Gud genom att bryta mot lagen?

24 Det står ju skrivet:

För er skull hånas Guds namn bland hedningarna. [Jes 52:5]

25 Omskärelsen är till nytta om du håller lagen, men om du vanemässigt bryter (överträder) lagen, har du trots din omskärelse blivit oomskuren. [Omskärelsen av pojkar var det yttre tecknet som särskilde det judiska folket, se 1 Mos 17:10-14.] 26 Om nu en oomskuren håller lagen (vördar och uppfyller lagens krav), ska han då inte räknas som omskuren? 27 [Jo!] Den man som av naturen inte är omskuren, men ändå fullgör lagen, han ska döma dig [du jude] som trots att du har Skriftens bokstav och omskärelsen ändå vanemässigt överträder lagen.

28 Jude är man ju inte till det yttre, inte heller är omskärelsen något yttre på kroppen. 29 Jude är man i sitt inre (det fördolda), och hjärtats omskärelse sker genom Anden och inte genom bokstaven. Då får man sitt beröm inte av människor utan av Gud.

[Paulus undervisning om omskärelsen av judiska män kan också appliceras på det kristna dopet. Båda dessa är yttre tecken, som är viktiga och har sin plats, men som i sig själva inte har någon frälsande kraft.]

3

Har judarna någon fördel?

[Utifrån vad Paulus skrivit i föregående kapitel väcks frågor som utmanar Guds integritet. Om omskärelsen nu inte spelar någon roll, varför har då Gud utvalt Israel och gett dem omskärelsen som ett tecken på sitt förbund?]

1 Vilken fördel har då juden [jämfört med andra folkslag]?

Vilken nytta har omskärelsen?

2 Stor nytta på alla sätt. Först och främst att Guds ord har anförtrotts dem.

[Genom årtusenden har judar bevarat och förvaltat Skriften. Alla Bibelns fyrtio författare var judar, den ende som är omdiskuterad är Lukas som möjligtvis inte var jude.]

Är Gud trofast?

3 Vad betyder det om några inte trodde (inte var trofasta – gr. apisteo)?

Kan deras otro (oförmåga att uppfylla sin del av förbundets löften – gr. apistia) upphäva Guds trofasthet (gr. apistis)?

[Det grekiska ordet apistia kan både betyda otro, där man vägrar att tro, och att man inte är trogen sina löften. Kan man lita på Guds trofasthet om nu judarna, som är hans egendomsfolk, inte ser att Jesus uppfyller Gamla testamentets profetior? Är Gud inte trofast, bara för att hans folk inte varit trofasta och uppfyllt sin del i förbundet? Dessa båda nyanser är nära relaterade, och Paulus kan syfta på båda när han ställer den retoriska frågan om judarnas misslyckande skulle upphäva Guds trofasthet.]

4 Absolut inte!

Låt det stå fast att Gud är sann och varje människa en lögnare, som det står skrivet [Ps 51:6]:

För att du ska få rätt i dina ord

och vinna när man går till rätta med dig (när du dömer).

Är det rätt av Gud att döma judarna?

5 Men om vår [min och det judiska folkets] orättfärdighet demonstrerar (visar, bevisar) [står där uppradad som en tydlig kontrast till] Guds rättfärdighet, vad ska vi [då] säga? Inte kan väl Gud vara orättfärdig (orättvis) när han frambringar vrede [dömer synden, se Rom 1:18]? Jag talar [resonerar nu alltså] på ett mänskligt sätt.

[Paulus frågar sig retoriskt om det judiska folkets felsteg nu hjälpte att visa på Guds rättfärdighet, skulle det då inte vara orättfärdigt av Gud att döma synden?]

6 Absolut inte!

Hur skulle då Gud kunna döma världen?

7 Men om Guds sanning genom min falskhet framstår så mycket klarare till hans ära, varför blir jag då dömd som syndare? 8 Om det vore så, skulle vi säga så som vissa hånfullt påstår att vi lär: ”Låt oss göra det onda för att framkalla det goda”? De ska få den dom de förtjänar.

Alla är skyldiga (3:9-3:20)

[Paulus sammanfattar nu att alla, både hedningar och judar, är skyldiga inför Gud.]

9 Hur är det då?

Har vi [judar] någon fördel?

Nej, inte på något sätt. Vi har ju redan anklagat alla, både judar och greker, för att stå under syndens välde (nedtryckta och under dess makt).

10 Som det står skrivet [i Psaltaren och Jesaja]:

Ingen rättfärdig finns,

inte en enda.

11 Ingen finns som förstår,

ingen som söker Gud.

12 Alla har avfallit,

alla är fördärvade.

Ingen finns som gör det goda,

inte en enda.

[Ps 14:1-3]

[Följande citat beskriver människans ondska genom kroppens delar. Munnen illustrerar talet, fötterna handlingar och ögonen det vi ser.]

13 [Munnen:]

Deras strupe är en öppen grav [det de talar stinker och luktar död],

sina tungor använder de till svek. [Ps 5:10]

De har huggormsgift

bakom sina läppar. [Ps 140:3]

14 Deras mun är full av förbannelse

och bitterhet. [Ps 10:7]

15 [Fötterna:]

Deras fötter är snabba

till att spilla blod.

16 Förödelse och elände råder på deras vägar,

17 och fridens väg känner de inte. [Jes 59:7]

18 [Ögonen:]

De har ingen gudsfruktan

för ögonen. [De väljer att inte vörda, tillbe, lyda och tjäna honom.] [Ps 36:1]

19 Men vi vet att allt som lagen säger är riktat till dem som står under lagen, för att varje mun ska tystas och hela världen stå skyldig inför Gud. 20 För genom laggärningar [genom att hålla alla bud i Torah] kan inget kött bli rättfärdigt [ingen människa ha det rätt ställt med Gud]. [Det var heller aldrig syftet med Torah.] Vad som ges genom undervisningen (gr. nomos) [Moseböckerna] är insikt (fullständig förståelse) om synd.

RÄTTFÄRDIGHET GENOM TRO (3:21-5:21)

[Efter att ha visat att hela mänskligheten är hopplöst förlorad utan Gud följer nästa stora stycke i Romarbrevet. Det handlar om Guds rättfärdighet som finns tillgänglig genom tron.]

21 Men nu har, oberoende av lagen, Guds rättfärdighet uppenbarats (blivit synlig), den som Undervisningen [Moseböckerna, Torah – gr. nomos] och profeterna vittnar om, 22 nämligen en rättfärdighet från Gud [som kommer] genom Jesu den Smordes (Messias, Kristi) trofasthet (genom tro/förtröstan på Jesus den Smorde), för alla dem som tror [Heb 12:2]. Det är ingen skillnad [mellan jude och hedning]. 23 Alla har ju syndat (missat målet) och saknar (går miste om) härligheten från Gud (Guds härlighet) [1 Kung 8:46; Pred 7:20; Jes 64:6], 24 och [alla som tror, se vers 22] blir [nu] rättfärdiggjorda (förklaras rättfärdiga) av hans nåd (välvilja, godhet, favör), [helt] fritt (utan att ha förtjänat det), genom den återlösning (befrielse, förlossning, räddning, återupprättelse) som finns i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. [Han har friköpt dem genom att helt och fullt lösa dem från deras skuld.]

[Det grekiska ordet för att synda, hamartano, härstammar troligen från a-meros (ingen del) och innebär ”att vara utan del i” eller ”att missa målet”. I antiken användes det för att beskriva när en bågskytt missade att träffa sitt mål. Konsekvensen blev då att man inte heller kunde ta del av segerpriset. Ord som därför mycket väl beskriver synd är missgärning och misstag.]

25 Honom [sin egen Son] har Gud [helt öppet] ställt fram som en nådastol (benådningsplats; till försoning) genom tron på (genom pålitligheten i) hans blod, för (gr. eis) att visa på (bevisa) sin rättfärdighet på grund av (genom – gr. dia) [tack vare] tålamodet (överseendet, fördragsamheten) med de tidigare begångna synderna [och deras konsekvenser] 26 vid [tiden för] Guds fördragsamhet (tolerans, återhållsamhet), för (gr. pros) att visa på (bevisa) sin rättfärdighet i den tid (gr. kairo) som nu är [inne]: att han [själv alltid] är rättfärdig [och rättvis] och [alltid] gör den rättfärdig [friar den] som är av Jesu tro (trofasthet; och rättfärdiggör utifrån ”Jesus-tron”) [den tro som har sitt ursprung hos Jesus och som föder en förtröstan på honom].

[Jesus representerar här platsen för försoningsoffret, men utgör också själva försoningsoffret. Han visade även sin trofasthet genom att han utgöt sitt blod för mänsklighetens synder. I sin vishet och plan lät Gud också dem som med sina hjärtan var hängivna honom och vars synder begåtts före Jesu försoningsoffer, få räknas som rättfärdiga. En förebild på detta är när översteprästen på försoningsdagen (jom kippur) gick in till det allra heligaste i tabernaklet där han – utom synhåll för Israels folk – stänkte blod från försoningsoffret på nådastolen dvs. på locket som täckte förbundsarken, se Heb 9:5; 2 Mos 25:17-22.

Paulus upprepar med eftertryck strofen ”att visa på sin rättfärdighet” (från vers 25) i vers 26. Först skriver han om Guds bevis/tecken i obestämd form och använder prepositionen eis (som beskriver en rörelse som lett in i eller fram till en viss punkt), medan han nästa gång inleder med prepositionen pros (som beskriver något som sträcker sig mot ett mål för att få kontakt och som indikerar ömsesidighet och växelverkan).]

27 Men vad kan vi [judar] då berömma oss av (skryta och vara stolta över)?

Ingenting, all stolthet är helt utesluten.

Genom vilken lag (regel, princip)?

Genom gärningarnas?

Nej, genom trons lag.

28 För vi hävdar (vi kan alltså sammanfatta och säga) att människan förklaras rättfärdig genom tro, utan (oberoende av) laggärningar. 29 Är Gud bara judarnas Gud? Är han inte också hedningarnas Gud?

Jo, också hedningarnas, 30 lika sant som att Gud är en, han som förklarar den omskurne rättfärdig av tro och den oomskurne genom tron.

31 Upphäver vi då lagen genom tron?

Absolut inte!

Tvärtom, vi upprätthåller (bekräftar) lagen.

4

Abraham blev rättfärdiggjord genom tro

Rättfärdiggjord genom tro, inte gärningar

1 Vad ska vi då säga att Abraham fann, vår förfader efter köttet?

2 Om Abraham förklarades rättfärdig genom gärningar, då har han något att berömma sig av. Dock inte inför Gud. 3 För vad säger Skriften?

Abraham trodde Gud [på Guds löften],

och det räknades honom till rättfärdighet. [1 Mos 15:6]

4 [Låt oss ta ett exempel.] Den som arbetar (gör gärningar), får han lön som en fri gåva [eller som betalning för sitt arbete]? Det är ju inte nåd (en fri gåva) utan som förtjänst [på grund av gärningarna]. 5 Men den som utan gärningar tror på honom som förklarar den ogudaktige (gudlöse) rättfärdig, han får sin tro tillräknad som rättfärdighet.

6 Därför uttalar också David sin välsignelse (saligprisning) över den människa som Gud tillräknar rättfärdighet utan gärningar:

7 Saliga (lyckliga, välsignade) är de som fått sina brott förlåtna,

sina synder övertäckta.

8 Salig (lycklig, välsignad) är den,

som Herren inte tillräknar synd. [Ps 32:1-2]

[Ordet ”ogudaktig” i vers 5 var inte det ord man vanligtvis förknippade med David, men det är just det som Paulus gör här. David, judarnas hyllade kung, som levde efter att lagen var given, begick många av de synder som Paulus listar i Romarbrevets första kapitel, bl.a. mord och äktenskapsbrott, se Rom 1:28-32; 2 Sam 11-12.]

Rättfärdiggjord genom tro, inte riter

9 Gäller den ”saligprisningen” [som David skrev om] bara de omskurna [judarna] eller även de oomskurna [hedningarna]?

Vi säger ju att Abraham fick tron tillräknad som rättfärdighet. 10 När fick han den tillräknad? Var det innan eller efter han blev omskuren?

Det var inte efter, utan innan han blev omskuren. [Enligt judisk uppskattning gick det närmare trettio år från det att Abraham blev rättfärdiggjord inför Gud, se 1 Mos 15:6, tills han blev omskuren, se 1 Mos 17:23-27.] 11 Han fick omskärelsens tecken som bekräftelse på trons rättfärdighet, och den hade han redan som oomskuren. Så skulle han bli far till alla oomskurna som tror, och så skulle rättfärdighet tillräknas dem. 12 Han skulle också bli far till de omskurna, de som inte bara tillhör de omskurna utan också marscherar (följer; vandrar i linje) på trons väg – en tro som vår far Abraham hade redan som oomskuren.

[Det är skillnad mellan att vara Abrahams avkomma och Abrahams barn, se Joh 8:37-39. Den fysiska omskärelsen är inte det som avgör om någon är Abrahams barn.]

Rättfärdiggjord genom tro, inte genom lagen

13 Det var inte genom lagen som Abraham och hans avkomlingar fick löftet att ärva världen, utan genom den rättfärdighet som kommer av tro. 14 Om de som håller sig till lagen blir arvingar, då är tron meningslös och löftet upphävt. 15 Lagen framkallar ju vrede. Men där ingen [känd] lag finns, där finns inte heller någon överträdelse. 16 Därför heter det ”av tro”, för att det ska vara av nåd och för att löftet ska stå fast för alla hans avkomlingar, inte bara för dem som hör till lagens folk utan också för dem som har Abrahams tro. Han är allas vår far, 17 som det står skrivet: ”Jag har gjort dig till far för många folk.” [1 Mos 17:5] Inför den Gud som ger liv åt de döda och kallar på det som inte är till som om det var till, trodde Abraham och blev vår far.

Rättfärdiggjord genom tro på Guds löften

18 Där inget hopp fanns [där mänskligt sett allt hopp var ute] hoppades och trodde Abraham att han skulle bli ”en far för många folk” [1 Mos 17:5], eftersom det var sagt: ”Så [enormt talrika] ska dina ättlingar bli” [1 Mos 15:5]. 19 Han lät sig inte försvagas i tro när han såg (betraktade) hur hans egen kropp var så gott som död, han var ju omkring hundra år gammal, och att Sarahs moderliv var dött.

20 Ingen otro fick honom att tvivla på Guds löfte (han vacklade inte), i stället blev han styrkt i tro när han prisade (ärade) Gud. [Tron växer genom att se på Gud och prisa honom, medan den försvagas genom att bara betrakta naturliga omständigheter.] 21 Han var helt övertygad (fylld av tro) att det Gud hade lovat, det var han också mäktig att göra. 22 Därför räknades det honom till rättfärdighet. [1 Mos 15:6] 23 Men dessa ord ”räknades honom till rättfärdighet” skrevs inte bara för hans skull, 24 utan även för vår skull. Rättfärdighet kommer att tillräknas oss som tror på honom som uppväckte vår Herre Jesus från de döda, 25 han som utlämnades för våra överträdelsers skull och uppväcktes för vår rättfärdiggörelses skull.

[Genom alla tider, i både Gamla och Nya testamentet, finns det bara ett sätt man kan bli frälst på – omvändelse och tro. Det var så Abraham blev rättfärdig – genom att i tro blicka framåt på Frälsaren – och det är så vi blir frälsta i dag genom att se tillbaka på vad Jesus gjorde på korset.]

5

Rättfärdighetens lön

Frid och hopp

1 När vi nu har förklarats rättfärdiga (blivit rättfärdiggjorda) av tro [fått rätt ställning med Gud utifrån att vi förtröstar på honom], har vi [så är det ett faktum att vi alltid har] frid (fullständig harmoni) med Gud genom vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus). 2 Genom honom har vi också i tron fått tillträde (tillgång) till den nåd vi [nu] står (har stått stadigt) i – och vi gläder oss (jublar; är stolta) över Guds härlighets hopp [håller huvudet högt i förväntan på att få uppleva Guds härlighet]. 3 Men inte bara det, vi gläder oss (jublar; är stolta; håller huvudet högt) också i motgångarna [i våra lidanden], eftersom vi vet att:

Lidandet(betrycket, pressen, motgången, nöden – gr. thlipsis) [Matt 24:29]

ger (producerar; verkar fram; arbetar ovanifrån ner – gr. katergazomai)uthållighet(ståndaktighet),

4 och uthålligheten

[en beprövad]karaktär(bevis på äkthet; prov på fasthet),

och [den beprövade] karaktären

hopp[om Guds härlighet].

5 Ett sådant hopp gör oss inte besvikna (skämmer aldrig ut oss), för Guds kärlek [som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande] är (har blivit) utgjuten i våra hjärtan genom den helige Ande som gavs åt oss. 6 För medan vi fortfarande var svaga (utan styrka; helt oförmögna att hjälpa oss själva), dog den Smorde (Messias, Kristus) i [precis] rätt tid (när tiden var inne) för de ogudaktiga (gudlösa; som saknar respekt och vördnad för Gud). 7 Det är sällsynt (knappast) att någon vill dö för en rättfärdig – kanske vågar någon dö för den som är god [den som har ett generöst hjärta, är ärofylld på alla sätt]. 8 Men Gud demonstrerar (visar, bevisar, anförtror) [står gång på gång där med] sin egen kärlek [den rättfärdiga, osjälviska och utgivande kärleken] för oss genom att den Smorde (Messias, Kristus) dog för oss medan vi ännu var syndare.

Försoning

9 När vi nu har blivit rättfärdiga genom hans blod, hur mycket mer (hur mycket säkrare) ska vi inte genom honom bli frälsta (räddade) undan straffdomen [Guds vrede mot synden]. 10 För om vi – medan vi var [Guds] fiender – blev försonade med Gud genom hans Sons död, ska vi – sedan vi blivit försonade – så mycket mer bli frälsta [räddade från straffdomen och få evigt liv] genom hans liv [hans uppståndelse]. 11 Inte bara det, vi gläder oss i (berömmer, talar positivt om) Gud tack vare vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus), genom vilken vi nu har tagit emot försoningen.

Döden kom genom Adam, livet genom Jesus

12 Därför [som en kontrast till hur Jesus försonat världen], kom synden in i världen genom en enda människa [Adam, se 1 Mos 3; 1 Kor 15:22], och genom synden [den fysiska] döden. På så sätt nådde döden alla människor, eftersom alla hade syndat. 13 Synd fanns i världen redan före lagen, men synd tillräknas inte där ingen lag finns. 14 Ändå regerade döden från Adam till Mose, också över dem som inte hade syndat genom en sådan överträdelse som Adams. Adam var en förebild på den som skulle komma.

Sex jämförelser

[Nu följer sex jämförelser mellan resultatet av Adams överträdelse och resultatet av den upprättelse som Jesus ger. Argumentationen i vers 15-21 följer den judiska formen qal vahomer, en argumentation från mindre till större (”hur mycket mer”).]

15 Överträdelsen (syndafallet) kan inte jämföras med den fria gåvan (gr. charisma). [Adams fall är oproportionerligt litet i jämförelse med Guds stora nåd.]

För om de många [alla] dog genom en endas överträdelse (synd; snedsteg, fall),

hur mycket mer har inte Guds nåd och den fria gåvan,

genom en man, Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

på ett överflödande sätt kommit till många.

16 Och med gåvan [ursprunget med frälsningens gåva] är det inte som med en endas synd [då Adam föll i synd].

Domen kom genom en enda

och fick påföljden av fördömelse (straff som följd av en juridisk dom).

Den fria gåvan däremot kom efter mångas överträdelser

och ledde till rättfärdighet (frikännande, ett liv som resulterar i rättfärdiga handlingar).

17 Om en enda mans överträdelse betydde

att döden började regera (utöva konungsligt envälde) genom denne ende,

hur mycket mer ska inte de som blir rättfärdiga

genom att ta emot nådens överflödande rika gåva

få regera i livet,

tack vare en enda,

Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

18 Alltså, på samma sätt som en endas fall (felsteg) resulterade i

fördömelsen för alla människor [som är i Adam],

så ledde en rättfärdig mans liv till en rättfärdighet

som leder till liv (Guds högre livskvalitet) för alla människor [som är i Jesus].

19 Liksom en enda människas olydnad (ovilja att lyssna och lyda) gjorde de många till syndare,

så skulle en endas lydnad göra de många rättfärdiga.

20 Lagen kom dessutom in (sköts in obemärkt) [bara] för att överträdelsen skulle bli större.

[Den uppenbarar synd.]

Men där synden blev större,

där har nåden (Guds oförtjänta favör och kraft) flödat över (blivit ännu större).

21 För på samma sätt som synden har regerat (utövat konungsligt envälde) över döden,

så kan nu nåden regera (Guds kraft utöva konungsligt envälde) och ge evigt liv,

genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

vår Herre.

6

Döda från synden men levande för Gud

Förenad med Jesus

1 Vad ska vi då säga [vad innebär detta om att där synden blev större, där överflödade nåden än mer, se Rom 5:20]? Ska vi bli kvar [fortsätta att leva] i synden så att nåden [Guds favör och kraft] blir (skulle bli) större?

2 Absolut inte!

Vi som har dött [vi som dog bort] från synden, hur skulle (ska) vi kunna fortsätta att leva i den? 3 Bryr ni er inte om (ignorerar ni det faktum) att alla vi som har döpts in i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus också är döpta in i hans död? 4 Vi begravdes tillsammans med honom genom dopet till döden, för att också vi – på samma sätt som den Smorde (Messias, Kristus) uppväcktes från de döda genom Faderns härlighet – ska vandra på ett nytt sätt (leva ett nytt liv med en högre kvalitet och standard).

5 För om vi har blivit permanent förenade (planterade tillsammans) med honom genom en död som liknar hans [när vi döps i vatten och begraver vårt gamla liv], då ska vi också dela hans uppståndelse. 6 Vi vet (har en personlig erfarenhet av) att vår gamla människa har blivit korsfäst med honom, för att den syndiga kroppen (vår fallna natur) ska göras om intet (annulleras, avsättas), så att vi inte längre är slavar under synden. [Kol 3:9-10; Ef 4:22-24; Gal 2:20; 5:24; 6:14] 7 Den som är död är befriad från synd [står inte under dess makt].

8 Men om vi [nu] har dött (dog) med den Smorde (Messias, Kristus), tror vi att vi också ska leva med honom. 9 Vi vet att den Smorde (Messias, Kristus) efter att ha uppväckts från de döda aldrig mer ska dö. Döden har inte längre någon makt (auktoritet) över honom. 10 För den död han dog var en död från synden en gång för alla, och det liv han lever, det lever han för Gud.

11 På samma sätt [som Jesus gjorde] ska ni ständigt betrakta er själva som döda från synden (helt separerade från den syndfulla naturen), och i stället leva för Gud i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre.

[Tack vare Jesu död och liv är vi rättfärdiggjorda. Utifrån denna ställning uppmanar nu Paulus till att leva ett helgat liv.]

12 Synden ska därför inte regera som herre i er dödliga kropp så att ni lyder dess begär. 13 Ställ inte era kroppar i syndens tjänst som ett vapen för orättfärdigheten, utan ställ er i Guds tjänst. Ni som var döda men nu lever, ställ era kroppar i Guds tjänst som vapen för rättfärdigheten. 14 Synden ska inte vara herre över er, för ni står inte under lagen utan under nåden [Guds favör och kraft].

Ett exempel – slav under synd eller slav till rättfärdighet?

[Nåden är inte något som slätar ut synd. Nåden är en Guds kraft som ger frihet att tjäna Herren. Paulus illustrerar nu detta genom ett exempel där en slav tillhör sin herre. Frihet handlar om vilken herre vi väljer att ha över oss.]

15 Hur är det då? Ska vi synda lite nu och då [verbet indikerar inte ett vanemässigt beteende utan enstaka tillfällen], eftersom vi inte står under lagen [lagiskhet] utan under nåden?

Absolut inte!

16 Vet ni inte att om ni ställer er som slavar under någon och lyder honom, då är ni hans slavar och det är honom ni lyder:

antingen synden, vilket leder till död,

eller lydnaden vilket leder till rättfärdighet?

17 Men Gud vare tack! Ni var slavar under synden, men nu har ni av hjärtat börjat lyda den lära som ni blivit överlämnade åt. 18 Ni har blivit befriade från synd och blivit slavar till rättfärdighet.

19 Jag använder en enkel bild för er mänskliga svaghets skull. [Paulus ursäktar att han nu använder bilden att vara ”förslavad” till rättfärdighet, eftersom Gud inte håller någon fången, men han använder det som en illustration ändå.]

Så som ni förr ställde era kroppar i orenhetens och laglöshetens tjänst

som ledde till laglöshet,

så ska ni nu ställa era kroppar i rättfärdighetens tjänst

som leder till helgelse (processen och förvandlingen till allt större helighet).

20 När ni var slavar under synden var ni fria från rättfärdigheten. 21 Men vad fick ni då för frukt? Sådant som ni nu skäms över, eftersom det slutar i död. 22 Men nu när ni är befriade från synden och slavar hos Gud, får ni helgelse (processen av allt större helighet) som frukt och till slut evigt liv.

23 Syndens lön [plural]

är död [evig död i kontrast till evigt liv],

men Guds gåva

är evigt liv i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre.

[Det grekiska ordet för lön, opsonion, kommer från optos – dvs. grillad eller halstrad mat. En soldats dagslön bestod ofta till stor del av matransoner. Eftersom lön står i plural är det inte bara den slutgiltiga döden som åsyftas, utan även den förstämning och skugga som synden kastar över var dag i denna tidsålder. Soldatens lön var generellt låg, så en friare tolkning skulle kunna uttrycka att syndens usla lön enbart för med sig död. Andra ställen där lön nämns är bl.a. Luk 3:14; 1 Kor 9:7; 2 Kor 11:8.]

7

Ett exempel från äktenskapet

1 Vet ni inte, syskon (bröder och systrar i tron) – jag talar till sådana som känner lagen – att lagen råder (har auktoritet) över människan så länge hon lever?

2 En gift kvinna är genom lagen bunden vid sin man så länge han lever. Men om mannen dör, är hon fri från den lag som band henne vid mannen. 3 Om hon ger sig åt en annan man medan hennes man lever, kallas hon äktenskapsbryterska [Luk 16:18]. Men om mannen dör är hon fri från lagen, och då är hon ingen äktenskapsbryterska om hon ger sig åt en annan man.

4 [Låt oss tillämpa samma princip på den troende och förhållandet till lagen.] Så har också ni, mina syskon (bröder och systrar i tron), genom den Smordes (Messias, Kristi) kropp dött bort (brutalt blivit avrättade) från lagen så att ni tillhör en annan, honom som har uppstått från de döda, för att vi ska bära frukt åt Gud. 5 Så länge vi levde i köttet (var under dess styre och helt ett med det) var de syndiga begären som väcktes genom lagen verksamma i våra kroppar så att vi bar frukt åt döden. 6 Men nu är vi fria från lagen, eftersom vi har dött bort från det som ständigt höll oss bundna. Nu står vi i Andens nya tjänst [vi tjänar Gud på ett helt nytt sätt, fyllda av den helige Ande på insidan] och inte i bokstavens gamla (uttjänta) tjänst [genom att legalistiskt följa bokstaven, se 2 Kor 3:6].

Kampen mot synden

7 Vad ska vi då säga? Att lagen är synd?

Absolut inte!

Det var dock först genom lagen som jag lärde känna synden. Jag hade [till exempel] inte vetat vad begäret var om inte lagen hade sagt:

Du ska inte ha begär. [2 Mos 20:17; 5 Mos 5:21]

[Det sista av de tio buden, eller orden (hebr. davarim) som det ordagrant står i 2 Mos 20:1. Förbuden mot själva handlingen att begå äktenskapsbrott och stjäla har redan nämnts i vers 14 och 15. Detta sista bud i vers 17 fokuserar på själva begäret att vilja ta det som tillhör någon annan.]

8 Men synden grep tillfället och väckte genom budordet alla slags begär i mig. Utan lag är synden död. 9 En gång levde jag utan lag, men när budordet kom fick synden liv 10 och jag dog. [Kan syfta på tiden som barn fram tills man blir vuxen och blir ansvarig för sina egna moraliska handlingar. Inom judendomen sker det för pojkar vid 13 års ålder, då man firar bar mitsvah, hebreiska för ”budets son”. Flickor firar bat mitsvah, hebreiska för ”budets dotter”, vid 12 års ålder eftersom flickor i allmänhet mognar tidigare än pojkar.] Det visade sig att budordet som skulle föra till liv ledde till död. 11 Synden grep tillfället och bedrog mig genom budordet och dödade mig genom det. 12 Alltså är lagen helig och budordet heligt, rätt och gott.

13 Har då det som är gott blivit min död?

Absolut inte!

Det var synden [som dödade mig, inte lagen]. Detta för att synden skulle avslöjas som synd. [Dess sanna karaktär blir uppenbar.] Den orsakade min död genom det som är gott, vilket visar och avslöjar syndens ofattbara (extrema) syndighet.

Mänsklig viljestyrka räcker inte

[I följande stycke tar Paulus upp konflikten mellan den syndiga naturen och det nya livet. Paulus byter från dåtid till nutid. Han använder pronomenen ”jag, mig, mitt” över fyrtio gånger i vers 9-25. I egen kraft går det inte att vinna över synden. Det går att tolka texten som om Paulus beskriver livet före omvändelsen då han försökte leva efter lagen, eller kampen även efter omvändelsen. Troligt är att det beskriver helgelseprocessen som varje kristen genomgår. Utan Guds Ande är den kristne som ett andligt spädbarn, se 1 Kor 3:1. I kapitel 8 kommer lösningen – ett liv i Jesus fylld av Anden!]

14 Vi vet att lagen är andlig, men jag är köttslig (oandlig, domineras av min onda natur), såld som slav under synden. 15 Jag förstår inte själv mina egna handlingar. Det jag vill (vad jag med ren vilja försöker göra) gör jag inte, men det jag avskyr (hatar) [med ren vilja försöker undvika] det gör jag. 16 Om jag nu vanemässigt gör det jag inte vill, erkänner jag (ger jag mitt bifall till) att lagen är god. 17 Men nu är det inte längre [mitt verkliga] jag som gör det, utan synden som bor (har en permanent boning) i mig. 18 För jag vet att inget gott bor i mig, det vill säga i min köttsliga natur. Viljan (intentionen) finns där, men inte förmågan att göra det som är gott. 19 Jag gör inte det goda jag vill, utan i stället det onda jag inte vill göra. 20 Men om jag gör det jag inte vill, då är det inte längre jag som handlar, utan synden som bor i mig.

21 Det tycks vara en lag (regel, ofrånkomligt faktum) att när jag vill göra det som är rätt (gott), är det onda redo (ligger bredvid på lur) hos mig. 22 Jag gläder mig över Guds lag i min inre människa [min ande], 23 men jag ser en annan lag i mina kroppsdelar [aptiten för det onda, och köttets vilja], som ligger i strid med lagen i mitt sinne (mina tankar, förstånd) och som gör mig till fånge under syndens lag i mina kroppsdelar.

24 Jag arma (olyckliga, patetiska) människa! Vem ska befria (dra upp) mig från denna dödens kropp?

25 Tack till Gud [som befriar mig], genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vår Herre! Lämnad åt mig själv tjänar jag [annars] Guds lag med mitt sinne (förstånd), och med min köttsliga natur syndens lag.

8

Befrielse från syndens slaveri

Anden ger kraft

[Vers 1-4 formar en kiasm där Jesu syndoffer står centralt i vers 3.]

1 Därför [tack vare vad Jesus gjort, se Rom 7:4, 25] finns det nu ingen fördömelse (fällande dom) för dem som är i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus [för dem som inte vandrar efter köttet, utan efter Anden, se vers 4].

2 För livets Andes lag har i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus gjort mig fri från syndens och dödens lag.

3 Det som var omöjligt för lagen [Torah],

eftersom den var svag genom köttet [den fallna mänskliga naturen]

– det gjorde Gud, då han sände sin egen Son [till världen som syndoffer],

till det yttre lik en syndig människa (ordagrant: i syndigt kötts likhet/gestalt) och när det gäller synd:

fördömde synden i köttet [dömde och verkställde domen mot synden i Jesu kropp].

4 Så skulle lagens rättfärdighetskrav [om ett rättfärdigt handlande i enlighet med budordens rättesnöre – som, då det står i singular, betonar helheten i undervisningen, se Rom 13:9] helt och fullt uppfyllas i oss

som inte vandrar (vandrar omkring) [lever] efter köttet [vår fallna natur], utan efter Anden.

[Den arameiska texten (Peshitta) och en del grekiska manuskript har även frasen ”de som inte vandrar efter köttet” i avslutningen av vers 1. Ytterligare några manuskript har också den avslutande frasen ”utan efter Anden”. Utifrån det kiastiska mönstret så blir betydelsen dock densamma oavsett läsart.]

Av köttet

5 För de som är av köttet [lever på den här världens vis] tänker på [har en förståelse och agerar efter allt] det som hör till köttet, men de som är av Anden tänker på [allt] det som hör till Anden.

6 Köttets sinne är [för med sig] död,

men Andens sinne är [leder till] liv och frid.

7 Köttets sinne är nämligen fiendskap mot Gud.

Det underordnar sig inte Guds lag och kan det inte heller.

[Människans allra innersta uppfattning och tanke resulterar i uppror mot Gud.]

8 De som lever i köttet kan inte behaga Gud.

I Anden

9 Ni däremot lever inte i köttet utan i Anden, eftersom Guds Ande bor i er. Den som inte har den Smordes (Messias, Kristi) Ande tillhör inte honom.

10 Om den Smorde (Messias, Kristus) bor i er är visserligen kroppen död på grund av synden, men Anden är (har och ger) liv på grund av rättfärdigheten. 11 Och om Anden från honom som uppväckte Jesus från de döda bor i er, då ska han som uppväckte den Smorde (Messias, Kristus) från de döda också göra era dödliga kroppar levande genom sin Ande som bor i er.

12 Vi har alltså skyldigheter, syskon (bröder och systrar i tron), men inte mot vår köttsliga natur så att vi ska leva efter köttet. 13 Om ni lever efter köttet kommer ni att dö. Men om ni genom Anden dödar kroppens gärningar kommer ni att leva.

Barnaskapets ande

14 För alla som leds (drivs) av Guds Ande är Guds söner (barn). 15 För ni fick inte (tog inte emot) slaveriets ande för att falla tillbaka in i fruktan (vilket återigen leder till rädsla), utan ni tog emot barnaskapets Ande [som ger söners rätt], i vilken vi [ständigt] ropar [högt; vädjande efter hjälp]: ”Abba (pappa)! Fader!”

[Den som tagit emot Jesus har blivit adopterad in i Guds familj, vilket innebär full rätt och fri tillgång till allt som föräldern äger. Abba betyder pappa på arameiska, vardagsspråket på Jesu tid. De första ord ett litet barn lärde sig var pappa (aram. abba) och mamma (aram. immah). Uttrycket ”Abba Fader” visar att vi får vara Guds barn och ha en nära familjerelation till vår himmelske Fader.]

16 Anden själv vittnar med (tillsammans med) vår ande att vi är Guds barn, 17 och om vi är [hans] barn, så är vi också [hans] arvingar, nämligen Guds arvingar och [därmed] medarvingar till den Smorde (Messias, Kristus), förutsatt att vi lider [tillsammans] med honom, så att vi också får bli förhärligade tillsammans [med honom].

18 För jag menar [efter att ha gått igenom olika alternativ] att den här (nuvarande) tidens lidanden inte betyder (är värda) någonting mot [väger lätt jämfört med] den härlighet (ära, glans – gr. doxa) som kommer att uppenbaras (avslöjas) för (i) oss [och bli vår]. 19 För med ivrig längtan [utsträckt förväntan – som när man sträcker på huvudet för att få se det man kan ana] väntar skapelsen [oförtrutet och välkomnande] på Guds söners (barns) uppenbarelse. [De troende är redan nu Guds barn, men den härlighet som finns i detta barnaskap har ännu inte avslöjats. Det kommer att ske först då Jesus kommer tillbaka, se 1 Joh 3:2.]

20 Skapelsen (naturen) blev ju lagd under förgängelsen [utsattes för ett tillstånd av tomhet – utan mål och mening], inte frivilligt utan genom honom som lade den därunder [Gud tillät det ske] i hopp [i förväntan och tillförsikt] om 21 att även skapelsen ska befrias från förfallets (fördärvets, förgängelsens) slaveri och nå fram till Guds barns härliga frihet (den frihet som tillhör Guds barns härlighet). 22 Vi vet (har förstått) att hela skapelsen [fortfarande] – fram till nu – suckar (jämrar sig) och lider tillsammans i smärta (i födslovåndor). 23 Och inte bara den, utan också vi själva som har Andens förstlingsfrukt [som har fått Guds Ande som en första gåva, se 2 Kor 1:22; Ef 1:14], också vi suckar inom oss medan vi väntar [oförtrutet och välkomnande] på [vår] adoption (barnaskapet) – vår kropps förlossning (återlösning, befrielse). 24 För i hoppet [med den förväntansfulla förvissningen om att kroppen ska befrias] blev vi frälsta (räddade, befriade, helade, upprättade). Men ett hopp som man ser [uppfyllt] är inget hopp, för hur kan någon hoppas på något han redan ser? 25 Men om vi hoppas (har en förväntan) på det vi inte ser, så väntar vi [oförtrutet och välkomnande] i uthållighet (ståndaktighet) [även om vi prövas].

Anden hjälper

[Detta stycke ramas in av Andens hjälp och bön (vers 26) och Jesu vädjan för oss, se vers 34. Centralt finns Jesus som den förstfödde, se vers 29b.]

26 På samma sätt [som både skapelsen och vi suckar, se vers 22-23] hjälper (undsätter) ju också Anden oss [när han går med och stöttar precis där det behövs] i vår svaghet (bräcklighet, skörhet). För vi vet inte (har inte vetat) exakt vad vi borde be om (hur vi lämpligast bör be). Men Anden själv [träder in och] ber (går i förbön; vädjar, medlar) för oss med outsägliga suckar [som inga ord kan uttrycka]. 27 Och han som [ständigt] rannsakar (ser igenom; undersöker, utforskar) hjärtan, han vet (förstår, ser, känner till; är medveten om) vad Andens tanke är (vad Anden menar), för han vädjar (går i förbön; vädjar, medlar) [ber och manar ständigt gott] för de heliga så som Gud vill [ordagrant: ”enligt Gud” – i harmoni med Guds vilja].

[Hjälper, gr. synantilambanomai används bara här och i Luk 10:40 (där Marta vädjar om sin syster Marias hjälp). Det sammansatta ordet beskriver bokstavligen någon som tillsammans (gr. sun) – på andra sidan (gr. anti) – tar tag (gr. lambano). Verbformen är medium vilket också förstärker att Anden inte tar över, utan erbjuder oss en hjälpande hand mitt i vår svaghet. Det grekiska ordet för svaghet omfattar även vår förgängliga kropp och följdverkningarna av sjukdom, se vers 20. Frasen ”träder in som vår förebedjare” är i grundtexten det grekiska ordet hupererentugchano. Det används bara här i NT och betyder att Anden ”över” och ”mer än” – hjälper oss att träffa målet!]

28 Vi vet (har sett/insett; är förvissade om) att

för dem som älskar Gud [dvs. de som aktivt gör hans vilja och lyder hans bud, se Joh 14:15]

samverkar allt [låter Gud ständigt och aktivt allting samverka]

till det bästa,

för dem som är kallade [har gensvarat på hans kallelse]

efter hans beslut [gr. prothesis – enligt en plan som han i förväg lagt fram och berett efter sina syften].

[Denna vers formar en kiasm som ramas in av temat insikt – vår förståelse och Guds rådslut. I nästa nivå följer två villkor som inleds ”för dem”. Centralt står att allting (som i grekiskan står i plural) samverkar till det bästa. Här ingår även att lida för sin tro. Paulus har just talat om den här tidens lidanden (vers 18) och lite längre fram i sammanhanget räknar han upp dessa (vers 35-36), men också den överväldigande segern mitt i allt detta (vers 37-39). Vi kan bara älska Gud eftersom han först visade oss sin kärlek (1 Joh 4:19). Gud vill använda oss och våra omständigheter för sitt rikes utbredning (Fil 1:12). Denna vers säger inte att allt som händer är gott, men däremot att allt som händer i slutändan medverkar till ett gott resultat för dem som älskar Gud och har gensvarat på hans kallelse.]

29 [För Gud är allvetande.] Dem som han på förhand kände till [visste skulle bli hans en dag], förutbestämde (gr. proorizo) han också till att bli lika [få sin inre karaktär formad efter] hans Sons avbild, så att han [Jesus] skulle bli den förstfödde (högste; mest betydelsefulle) bland många syskon (bröder och systrar i tron). [Förutbestämma är ordagrant ”att i förväg sätta upp gränser”.]

30 Och dem som han förutbestämde [att de skulle ta emot Jesus och formas efter hans avbild],

dem (dessa) kallade han också,

och dem som han kallade,

dem (dessa) förklarade han också rättfärdiga,

och dem som han förklarade rättfärdiga,

dem (dessa) förhärligade (ärade – gr. doxazo) han också [se vers 18].

31 Vad ska vi nu säga om (gentemot – gr. pros) [”i riktning mot” allt] detta [se vers 28-30, men även hela sammanhanget från vers 17]? Om Gud är för (över – gr. hyper) oss, vem kan [då] vara emot (gr. kata) oss [”dra ner” oss, dvs. få oss totalt på fall]? [Ps 118:6] 32 Han som ju inte [ens] skonade sin egen Son, utan utlämnade [personligen gav upp] honom för oss alla, hur skulle han inte också fritt [komma att] skänka (ge, unna, bevilja) oss allt (allting) [tillsammans] med honom. [Grekiskan betonar ordet för ”inte” (genom att använda ouchi) i slutet på versen – betydelsen blir att det vore helt uteslutet.] 33 Vem kan anklaga Guds utvalda? Det är Gud som rättfärdiggör.

34 Vem är den som dömer? [Det är Jesus som har all auktoritet och är den som ska döma alla människor en dag.] Den Smorde (Messias, Kristus) är den som har dött, och ännu viktigare, har uppstått från de döda, han sitter nu på Guds högra sida och vädjar (ber ständigt, manar gott) för oss.

Inget kan skilja oss från Jesu kärlek

[Vers 35-38 formar en kiasm som ramas in av att ingenting kan skilja oss från Jesu kärlek! Den centrala versen är vers 37.]

35 Vem ska [då kunna] skilja oss från den Smordes (Messias, Kristi) [osjälviska, utgivande och rättfärdiga] kärlek?

Lidande (nöd, betryck, problem – ett generellt ord för svårigheter),

eller ångest (trångmål, begränsning – ”smal passage; ett litet hoptryckt område”),

eller förföljelse [fientlig och förtryckande hetsjakt i syfte att utplåna],

eller hunger (svält),

eller nakenhet [brist på kläder; ofrivillig exponering],

eller fara [då det är riskfyllt att bekänna Jesus],

eller svärd [dödshot eller t.o.m. avrättning]?

[Paulus nämner sju lidanden en troende kan behöva gå igenom. Alla trångmål för en sann troende närmare Jesus – han som vet vad lidande är. Listan ökar i intensitet och allvar. Istället för att skriva ”Vad ska skilja” används ”Vem ska skilja”, vilket personifierar motståndet, se vers 38-39. Se även 2 Kor 11:23-28; Rom 5:3-4.]

36 Som det även står skrivet [Ps 44:23]:

På grund av dig [vår tro på dig Gud] blir vi dödade hela dagen [är våra liv i ständig fara],

vi räknas (ses i människors ögon) som slaktfår.

37 [Skulle något av detta kunna skilja oss från Jesu kärlek?]

Nej, i allt detta vinner vi en överlägsen seger [är vi mer än segrare genom att vi, förutom den triumferande segern, också ger ära till Gud, välsignelse till andra och oss själva], genom honom som har älskat oss [med sin osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek].

38 Jag är helt övertygad (förvissad) om att:

[Nu räknar Paulus upp tio saker som finns i Guds universum. Ofta är det motpoler. Denna lista tar vid där uppräkningen av sju lidanden slutade – martyrdöden av svärd, se vers 35.]

varken död [med all sin skräck och plåga],

eller liv (ett överflödande liv) [med sina lockelser],

varken änglar,

eller andefurstar [demoniska furstar],

eller auktoriteter (makter) [både mänskliga tyranner och demoniska krafter],

varken vad som sker just nu,

eller vad som kommer att hända,

39 varken någonting upphöjt [världen ovanför, något övernaturligt],

eller något djup [makter i den mörka och onda världen, helvetets krafter],

eller något annat skapat [djur, människor, universum, eller mänskliga skapade myndigheter, ordningar, strukturer]

[inget av detta] ska kunna skilja oss från Guds [utgivande] kärlek i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre.

9

GUDS VILJA MED ISRAEL (kap 9-11)

[Frågan om judarnas ställning, som ställdes i Rom 3:1-2, får här sitt fullständiga svar i en detaljerad utläggning i tre kapitel. I kapitel 9 tar Paulus först upp att judarna är utvalda, följt av deras nuvarande roll i kapitel 10, för att avslutas med deras framtid i kapitel 11. Kapitel 9 handlar om förutbestämmelse och balanseras fint med hur människan också har ett eget ansvar att gensvara på Guds kallelse i nästa kapitel.]

En tillbakablick – Israel är ett utvalt folk

Guds gåva till Israel

1 Jag talar sanning i den Smorde (Messias, Kristus), jag ljuger inte. Mitt samvete betygar i den helige Ande 2 att jag har stor sorg och ständig vånda i mitt hjärta. 3 Jag skulle önska [om det vore möjligt] att jag själv var fördömd (förbannad) och skild från den Smorde (Messias, Kristus) i stället för mina bröder, mina landsmän (judiska släktingar) efter köttet.

4 De är israeliter, de har:

barnaskapet [Gud kallar Israel sin förstfödde son, se 2 Mos 4:22]

och härligheten (Guds närvaro) [Gud ledde dem genom öknen med eldstoden och molnstoden, se 2 Mos 13:21]

och förbunden [till Abraham, 1 Mos 15:18, och till folket 2 Mos 19:5]

och givandet av undervisningen (”laggivningen” – gr. nomothesia) [Syftar både på Moseböckerna (Torah) och på händelserna på Sinai berg.]

och tempelgudstjänsten [Heb 9:1]

och löftena [om beskydd, fred och välgång].

5 De har

fäderna [Abraham, Isak och Jakob],

och från dem [judarna] har den Smorde (Messias, Kristus) kommit som människa,

han som är över allting, Gud,

välsignad i evighet. Amen.

[Det största privilegiet är att Messias kom genom dem. Det var inte för att israeliterna var större än andra folk som Gud utvalde dem, snarare tvärtom. Guds kärlek och godhet var anledningen, se 5 Mos 7:7-8.]

Tre exempel där Gud utväljer

[I det första exemplet visar Paulus att både Isak och Ismael var Abrahams barn, men löftet gällde Isak.]

6 Detta inte sagt som om Guds ord skulle ha slagit fel. Alla som härstammar från Israel är nämligen inte Israel, 7 och alla Abrahams avkomlingar är inte hans barn. ”Nej, det är genom Isak din avkomma ska räknas.” [Citat från 1 Mos 21:12. Abraham fick först Ismael med Hagar och senare fler barn med Ketura, men löftet gällde Sarah och hennes son Isak.] 8 Det vill säga: det är inte de köttsliga barnen som är Guds barn, utan löftets barn räknas som hans avkomlingar. 9 Detta ord [från 1 Mos 18:10, 14] var nämligen ett löftesord: ”Vid denna tid ska jag komma tillbaka, och då ska Sarah ha en son.”

[Någon kanske kan invända att löftet gällde ju Isak, eftersom han var Sarahs barn. I nästa exempel tar han därför upp Rebecka som var Isaks enda fru. Här utväljer Gud den yngre tvillingen innan de ens är födda och har varken gjort gott eller ont.]

10 Men inte bara det, även Rebecka fick två söner med en och samme man, vår far Isak. 11 Innan barnen var födda och varken hade gjort gott eller ont, 12 sades det till henne: ”Den äldre ska tjäna den yngre.” [1 Mos 25:23] Guds beslut att välja vem han vill skulle stå fast och inte bero på gärningar utan på honom som kallar. 13 Det står ju skrivet: Jakob [som senare får namnet Israel] älskade jag, men Esau hatade jag. [Mal 1:2-3]

[Uttrycket ”hata” betyder inte att skoningslöst hata, utan är ett hebreiskt uttryck för jämförelse där någon blir utvald och på så vis blir mer älskad. Esau blir också välsignad, se 1 Mos 27:39, och folkslaget edomiterna som är ättlingar till Esau är ett brödrafolk till Jakob, se 5 Mos 23:7.

Dessa två exempel med Isak och Jakob väcker frågan om Gud verkligen är rättvis. I det tredje exemplet visar Paulus att Gud har rätt att visa nåd och förbarma sig över vem han vill. Samma princip finns i den liknelse Jesus berättade där alla arbetare i vingården fick samma lön, och Gud har rätt att visa sin godhet mot vem han vill, se Matt 20:1-20.]

14 Vad ska vi då säga? Finns det orättfärdighet hos Gud?

Absolut inte!

15 Han säger ju till Mose: ”Jag ska vara nådig mot den jag är nådig mot och förbarma mig över den jag förbarmar mig över.” [2 Mos 33:19] 16 Det [att Gud utväljer någon] beror alltså inte på [den] människans vilja eller egen strävan (löpning), utan på Guds barmhärtighet.

[Strävan är gr. trecho som ordagrant är ”att löpa” – dvs. att själv sträva, se 1 Kor 9:24. Kan syfta på det andra exemplet i vers 10-13 där Esau ”sprang” och jagade ute i markerna medan Jakob var hemma, se 1 Mos 25:27.]

17 Skriften [Gud] säger ju till farao: ”Just därför lät jag dig uppstå, för att visa min makt på dig och för att mitt namn skulle förkunnas över hela jorden.” [2 Mos 9:16] 18 Alltså är han barmhärtig mot vem han vill och förhärdar vem han vill.

[Bibeln är tydlig med att farao själv förhärdar sitt hjärta, se 2 Mos 7:14, 22; 9:34. På samma sätt som Gud ”utlämnar” i Rom 1:26 sker förhärdandet som en konsekvens av att en person aktivt tagit avstånd från Gud.]

Är det Guds fel att vi syndar?

19 Nu säger du kanske till mig: Varför klandrar han (hittar han fel hos) oss då? Vem kan stå emot hans vilja? [Om Gud nu gör alla val, hur kan han hålla människan ansvarig för hennes handlingar?]

20 Du människa, vem är då du som ifrågasätter Gud? Det som formas kan väl inte säga till den som formar det: Varför gjorde du mig sådan? 21 Har inte krukmakaren den rätten över leran att av samma klump göra ett kärl för hedrande ändamål och ett annat för mindre hedrande? 22 Men tänk om Gud, trots att han ville visa sin vrede och uppenbara sin makt, ändå med stort tålamod har burit vredens kärl som var färdiga (själva berett sig) att förstöras? 23 Tänk om han gjorde det för att uppenbara sin rika härlighet på barmhärtighetens kärl, som han i förväg har berett för härligheten?

Gud kallar både judar och hedningar

[Fram till nu har Paulus talat i mer generella termer. Nu inkluderar han sig själv och brevets mottagare, troende judar och hedningar i Rom.]

24 Till att vara sådana [barmhärtighetens kärl, vers 23] har han kallat oss, inte bara från judarna [Isak och Jakob, se vers 6-13] utan också från hednafolken. 25 Så säger han genom Hosea:

De som inte var mitt folk ska jag kalla mitt folk,

och den oälskade ska jag kalla min älskade. [Hos 2:1, 23]

26 Det ska ske på den platsen där det talades till dem: ”Ni är inte mitt folk”,

där ska de kallas den levande Gudens barn. [Hos 1:10]

[Paulus tillämpar dessa verser från Hosea på hedningarna.]

27 Jesaja ropar om Israel:

”Även om Israels söner (barn) vore talrika som havets sand,

ska bara en rest bli frälst.

28 Snabbt och slutgiltigt ska Herren hålla räkenskap på jorden.” [Jes 10:22-23]

29 Jesaja har också förutsagt:

Hade inte Herren Sebaot lämnat kvar några ättlingar åt oss,

då hade vi blivit som Sodom, vi hade liknat Gomorra. [Jes 1:9]

30 Vad ska vi då säga?

Jo, att hedningarna som inte strävade efter rättfärdighet vann rättfärdighet, den rättfärdighet som kommer av tro. 31 Israel däremot, som strävade efter en lag som ger rättfärdighet, har inte nått fram till den lagen. 32 Varför? För att de inte sökte rättfärdigheten genom tro, utan genom gärningar. De snubblade på stötestenen, 33 precis som det står skrivet:

Se, jag lägger i Sion en stötesten

och en klippa till fall. [Jes 8:14]

Men den som tror (litar, förtröstar) på honom

ska inte stå där med skam (bli besviken). [Jes 28:16]

10

Israels nuvarande situation – ett olydigt folk

Israel behöver evangeliet

1 Syskon (bröder och systrar i tron) [församlingen i Rom bestod av både hedningar och judar], mitt hjärtas verkliga önskan (min sanna längtan, vilja) och bön (vädjan) till Gud för dem [mina israeliska landsmän] är [att de ska nå fram till] frälsning (räddning, befrielse, helande). 2 Jag kan vittna om att de har en iver (hängivenhet) för Gud [genom att följa Torah], men de saknar den rätta insikten (en personlig erfarenhet), 3 för de känner inte (är okunniga om) Guds rättfärdighet och försöker upprätta sin egen rättfärdighet – de har inte underordnat sig Guds rättfärdighet [rättfärdigheten från Gud]. 4 För syftet med (slutmålet, fullbordan av) lagen [Torah – undervisningen] är den Smorde (Messias, Kristus) [undervisningen uppfylls och fullbordas i honom, se Matt 5:17], [vilket leder] till rättfärdighet för var och en som tror.

[Paulus berättar ofta om upplevelser från sitt tidigare liv, innan han fick möta Jesus på väg till Damaskus, se Apg 22:3.]

Guds frälsningsplan

[I följande stycke använder Paulus fler gammaltestamentliga referenser än i något annat stycke han skriver. Han vill visa att Skriften alltid varit tydlig med Guds frälsningsplan.]

5 För Mose skriver ju om den rättfärdighet som kommer från undervisningen [Torah – de fem Moseböckerna]:

Den människa som gör detta (dessa saker) [lever efter undervisningen och följer buden],

ska (kommer att) leva genom den. [3 Mos 18:5]

6 Men den rättfärdighet som kommer av (utifrån) tro säger så här:

Du borde [behöver] inte fråga i ditt hjärta:

”Vem ska stiga upp till himlen?” [5 Mos 30:12]

– det vill säga för att ta ned den Smorde (Messias, Kristus)?

[Han har ju redan frivilligt stigit ner till jorden och blivit en människa.]

7 Eller:

”Vem ska stiga ner till avgrunden (det bottenlösa djupet)?” [5 Mos 30:13]

– det vill säga för att hämta upp den Smorde (Messias, Kristus) från de döda?

[Han har ju redan uppstått.]

8 Men vad säger den [Torah – undervisningen om tro, frälsning och rättfärdighet]?

”Ordet är nära dig, i din mun och i ditt hjärta.” [5 Mos 30:14]

– Det är [alltså] detta trons ord (gr. rhema) vi [hela tiden aktivt] predikar.

[Det grekiska ordet för ord är här rhema, dvs. ett specifikt ord levandegjort av den helige Ande.]

9 För om du bekänner Herren Jesus

med din mun [öppet skulle tillkännage att Jesus är Herre]

och i ditt hjärta tror (skulle sätta din tillit till) att Gud uppväckte (har rest upp) honom från de döda,

ska du bli frälst (räddad, befriad, helad).

[Kommer du att bli bevarad till evig gemenskap med Gud, se Apg 16:31.]

10 För med hjärtat tror man,

vilket leder till rättfärdighet [att man får ett rätt förhållande med Gud, se Rom 5:1]

och med munnen

bekänner man [öppet sin tro],

vilket leder till frälsning (räddning, befrielse, helande – gr. soteria) [som även innefattar en pågående helgelseprocess, se Fil 2:12].

[Bekännelsen innebär att säga samma sak (gr. homolegeo) som Guds ord gör – att tillsammans med Ordet komma fram till slutsatsen om Herren Jesus (gr. Kyrios Iesous). Gr. kyrios (herre) definierar en ägare med rätt att råda. Det Paulus så frimodigt och klargörande proklamerar, orsakade förföljelse både från judar (som ansåg denna förkunnelse vara hädisk) och från hedningar (som i den romerska kejsarkulten upphöjde sin regent till en gud och kallade honom för kyrios). Även i vers 13 används Kyrios och refererar då (liksom i Mark 12:29-30) direkt till det personliga gudsnamnet JHVH (Jahveh), se Joel 2:32.]

11 Skriften säger ju [i profetböckerna]:

Ingen som tror (förtröstar, litar) på honom

ska komma på skam. [Jes 28:16]

12 Det är ingen skillnad mellan jude och grek, för allas gemensamme (samme) Herre är [generöst och överflödande] rik mot alla dem som åkallar (anropar; kallar på; vädjar till) honom [i bön].

13 För var och en som åkallar (anropar; kallar på; vädjar till) Herrens namn

ska bli frälst (räddad, befriad, bevarad). [Joel 2:32]

14 Hur skulle de kunna åkalla (anropa; kalla på; vädja till) honom som de inte har trott på (satt sin förtröstan till)? Hur skulle de kunna tro på honom som de inte hört om? Hur skulle de kunna höra (lyssna), om ingen predikar (förkunnar; öppet berättar)? 15 Hur ska de [kunna] predika, om de inte är utsända [utrustade, tränade, avskilda, frigjorda och kallade till ett uppdrag]?

Som det står skrivet:

Hur ljuvliga (lägliga, välkomnande) är inte fotstegen

av dem som förkunnar (proklamerar) [glada nyheter om] goda ting! [Jes 52:7]

Israel avvisar frälsningen

16 Men alla har inte hörsammat [velat lyssna till och lyda] evangeliet. Jesaja säger ju:

Herre, vem har trott vår redogörelse (predikan, det de hört)? [Jes 53:1]

17 Alltså (som slutsats av detta):

Tron (tilliten, förtröstan) kommer av det man hör (gr. akoe), [och] det man hör [förkunnelsen, redogörelsen, predikan] kommer genom den Smordes (Messias, Kristi) ord (gr. rhema – singular) [se vers 14].

[Akoe handlar rent fysiskt om att höra, men också om att verkligen lyssna på vad som sägs, se Matt 13:13. I Bibeln är detta djupt förknippat med att gensvara och lyda, se Rom 2:13; 10:16. Paulus förtydligar i detta brev Israels kallelse och lyfter även fram den frälsning som erbjuds hedningarna genom det judiska folket i Jesus, se kap. 9-11. I Israels trosbekännelse Shema Jisrael (”Hör, Israel”), finns samma koppling till att hörsamma och lystra till själva innehållet genom att gensvara, se 5 Mos 6:4-9; Mark 12:29.

I grekiskan finns två ord, logos och rhema, som båda översätts ”ord”. Logos kommer från verbet lego – ”att tala/sammanfatta”; ett ord, en tanke, ett resonemang, ett budskap etc. och används också om Guds planritning och lära om allting. Ordet – Logos – är även Sonen personifierad, se Joh 1:1. Rhema kommer från verbet rheo – ”att tala” och kan förklaras som Guds förkunnade ord, löfte, budskap etc. – av Anden riktat och levandegjort för den troende i syfte att skapa en fast övertygelse.]

18 Men nu frågar jag: Har de [israeliterna] inte hört? Jo, det har de. [I Psalm 19 står det:]

Deras röst [himlarna och stjärnorna] har gått ut över hela jorden,

deras ord till världens ändar. [Ps 19:5]

19 Jag frågar också: Har Israel kanske inte förstått [att evangeliet skulle gå ut i hela världen]?

Först säger ju Mose [i 5 Mos 32:21]:

Jag ska väcka er avund mot ett folk som inte är ett folk,

mot ett folk utan förstånd ska jag väcka er vrede.

20 Sedan går Jesaja så långt att han säger [i Jes 65:1]:

Jag lät mig finnas av dem som inte sökte mig,

jag uppenbarade mig för dem som inte frågade efter mig.

21 Men om Israel säger han [i Jes 65:2]:

Hela dagen har jag räckt ut mina händer mot ett olydigt och trotsigt folk.

11

Israels framtid – de kommer tillbaka

Gud har inte förkastat sitt folk

[Sammanfattningsvis har Paulus visat i kapitel 9 att Gud är allsmäktig och i kapitel 10 att Israel har syndat. Vad innebär det nu att hedningar kommit till tro, har de ersatt judarnas roll som Guds folk?]

1 Jag frågar nu: Har då Gud helt och hållet förkastat (förskjutit) sitt folk?

Absolut inte!

Jag är själv israelit, av Abrahams ätt och av Benjamins stam. [Paulus var Abrahams ättling, se 2 Kor 11:22. Paulus härstammade från Benjamins stam, se Fil 3:5. Mose refererar till Benjamin som ”Den Herren älskar”, se 5 Mos 33:12. Benjamin var den ende av Jakobs söner som var född i Israel, se 1 Mos 35:16-18. Jerusalem låg i Benjamins stams landområde och Israels första kung kom från Benjamins släkt.]

2 Gud har inte förkastat sitt folk som han en gång har erkänt som sitt. Vet ni inte vad Skriften säger [i 1 Kung 18:16-19:18] där den talar om Elia, hur han vänder sig till Gud och anklagar Israel. [Efter Elias spektakulära seger över baalsprofeterna på berget Karmel, fick Isebels hot honom att fly till berget Horeb, där Elia klagar över israeliterna och säger:]

3 Herre, de har dödat dina profeter och rivit ner dina altaren. Jag ensam är kvar, och de är ute efter mitt liv. [1 Kung 19:10, 14]

4 Men vad är Guds svar till honom?

Jag har lämnat kvar åt mig 7 000 man som inte har böjt knä för Baal. [1 Kung 19:18]

5 På samma sätt finns också nu i denna tid (tidsperiod) en rest som Gud har utvalt av nåd. 6 Men är det av nåd (Guds favör och kraft), så är det inte av gärningar. Annars vore nåden inte längre nåd. 7 Vad innebär då detta? Att Israel inte har uppnått vad de strävar efter. De utvalda har nått det, men de andra har blivit förhärdade. 8 Som det står skrivet:

Gud har gett dem en likgiltighetens ande,

ögon som inte ser

och öron som inte hör,

ända till denna dag. [5 Mos 29:4; Jes 29:10]

9 David säger:

Låt deras bord [deras överflöd av mat, välfärd] bli en snara och ett nät,

en fälla och ett straff för dem.

10 Låt deras ögon förmörkas så att de inte ser,

och böj deras rygg för alltid. [Ps 69:23-24]

[Här beskriver en önskan om att motståndarna när de tror att de har allt i god ordning, mat på bordet och allt annat är lugnt och ordnat, mitt i detta ska fångas på eget grepp och bli tagna på bar gärning med sina onda uppsåt. Jfr 1 Thess 5:3 där en liknande fras används när någon tror sig vara trygg.]

Israels avfall är inte slutgiltigt

11 Jag frågar nu: De har väl inte snubblat för att de skulle falla (för alltid, utan hopp om att resa sig igen)?

Absolut inte!

Men genom deras fall har frälsningen kommit till hedningarna, för att ”väcka deras avund”. [5 Mos 32:21] 12 Om nu deras fall innebar rikedom för världen och deras fåtalighet rikedom för hedningarna, hur mycket mer ska då inte deras fulla antal bli det?

[Även om judarna och Israel har varit temat sedan kapitel 9, har Paulus ändå riktat sig till troende hedningar. Paulus judiska landsmän omnämns i tredje person, se Rom 9:4-5, 32; 10:1-3, 18; 11:1, 7. Paulus påminner den hednakristna gruppen i Rom att det är dem han riktar sig till.]

13 Nu talar jag till er hedningar. Eftersom jag är hedningarnas apostel sätter jag mitt ämbete högt, 14 om jag på något sätt kan få mina landsmän att bli avundsjuka, och på så vis frälsa några av dem. 15 För om deras förkastelse innebar världens försoning, vad ska då deras upptagande innebära om inte liv från de döda? 16 Om förstlingsbrödet (förstlingsfrukten) är heligt, är hela degen helig [4 Mos 15:19-21]. Och om roten är helig (avskild för tjänst), är också grenarna heliga. [Eftersom Abraham och patriarkerna var Guds utvalda folk är också deras ättlingar det.]

17 Men om nu några av grenarna har brutits bort, och du som är en vild olivkvist har blivit inympad bland dem och fått del av det äkta olivträdets näringsrika rot, 18 då ska du inte förhäva dig över grenarna. Om du förhäver dig ska du veta att det inte är du som bär roten utan roten som bär dig.

19 Nu invänder du kanske: ”Grenarna bröts bort för att jag skulle ympas in.”

20 Det stämmer, de bröts bort på grund av otro, men du är kvar genom tron. Var inte högmodig, utan bäva. 21 För om Gud inte skonade de naturliga grenarna ska han inte heller skona dig. 22 Se här Guds godhet och stränghet: stränghet mot dem som föll, Guds godhet mot dig om du blir kvar i hans godhet. Annars blir också du bortskuren. 23 Men även de andra kommer att ympas in ifall de inte blir kvar i sin otro, för Gud har makt att ympa in dem igen. 24 För om du blev bortskuren från vildoliven som du av naturen tillhörde och mot naturen inympad i ett äkta olivträd, hur mycket lättare ska då inte de naturliga grenarna ympas in i sitt eget olivträd?

[Varför väljer Paulus att använda ett olivträd för sin bild? Trädet är en symbol på fred. Efter syndafloden när Noa skickar ut duvan kommer den tillbaka med en kvist från just ett olivträd, se 1 Mos 8:11. Runt Medelhavet, och speciellt i Israel, är olivträdet det viktigaste av alla träd eftersom dess frukt, olivoljan, är källan till mat, ljus, hygienartiklar och helande.]

Hela Israel ska bli frälst

25 Syskon (bröder och systrar i tron), jag vill att ni ska känna till detta mysterium (denna hemlighet som tidigare varit dold) så att ni inte har för höga tankar om er själva. En del av Israel har drabbats av förhärdelse [så att de inte tar emot evangeliet], och så ska det förbli till dess att hedningarna i fullt antal har kommit in. 26 Det är på det sättet hela Israel ska bli frälst, som det står skrivet [Jes 59:20-21; 27:9]:

Från Sion ska Frälsaren komma

och ta bort ogudaktighet från Jakob.

27 Och detta är mitt förbund med dem,

när jag tar bort deras synder.

28 När det gäller evangeliet är de fiender för er skull, men när det gäller utkorelsen är de älskade för fädernas skull, 29 för Gud ångrar inte sina gåvor och sin kallelse. 30 Det fanns en tid förut när ni [hedningar] var olydiga mot Gud, men nu har ni fått barmhärtighet genom deras [israeliternas] olydnad. 31 Så har nu också de varit olydiga, för att sedan få barmhärtighet genom den barmhärtighet som ni har fått. 32 Gud har gjort alla till fångar under olydnaden för att sedan förbarma sig över alla [både judar och hedningar].

Lovprisning inför Guds storhet och nåd

[Paulus kunde ha gått direkt vidare från det teologiska avsnittet till den mer praktiska delen som börjar i nästa kapitel. Ändå stannar han upp i lovprisning inför det stora i att Gud förbarmar sig över oss olydiga människor. Kanske blev det på nytt levande för Paulus själv när han skrev brevet, hur stor Guds nåd är!

På samma sätt som en bergsbestigare når toppen av berget, har Paulus nu nått toppen av sitt brev. Han stannar till och blickar ut över djupen och de oändliga vyerna i Guds vishet och kan inte annat än brista ut i lovprisning.]

33 O vilket djup av rikedom (överflöd)

och vishet och kunskap hos Gud!

Hur outgrundliga (omöjliga att teoretiskt förstå) är inte hans domar (beslut)

och hur outrannsakliga (omöjliga att spåra) hans vägar (metoder).

34 Vem har helt och fullt förstått Herrens sinne (tankar)?

Vem har varit hans rådgivare? [Jes 40:13]

35 Vem har skänkt honom något

som han måste återgälda (är han skyldig någon något)? [Job 41:11]

36 Från honom

och genom honom

och till honom

är ju allting. [Allt har sitt ursprung och kommer från honom. Allt lever och har sitt centrum i honom. Allt har sitt slut i honom.]

Honom tillhör äran i evighet,

amen (låt det ske så, det är sant).

12

PRAKTISKA KONSEKVENSER (12:1-15:13)

[Nu kommer den andra delen i Romarbrevet, som handlar om trons praktiska konsekvenser i församlingen och samhället. Paulus delade ofta in sina brev i en teologisk del följd av en mer praktisk del för hur tron tillämpas. Ordningen är viktig, grunden är den kristnes position i Jesus. Utifrån den sanningen kan man leva ett fungerande liv som en Jesu efterföljare. I både Efesierbrevet och Kolosserbrevet är dessa delar lika långa, medan den första delen med teologi här i Romarbrevet är mer än dubbelt så lång som den praktiska delen.]

Bli förvandlade inifrån och ut!

[Här följer två nyckelverser som beskriver grunderna för att kunna leva ett överlåtet liv som kristen.]

1 Jag ber er därför [står enträget vid er sida, uppmuntrar och förmanar er på grund av Guds nåd, se Rom 11:30-32], mina syskon (bröder och systrar i tron) – vid Guds barmhärtighet (medkänslor) [plural], att frambära (ställa fram) era kroppar som ett levande (livslångt) [och] heligt offer som behagar Gud. Detta är er andliga (ordagrant: rimliga, rationella, förnuftiga – gr. logikos) [gudomligt inspirerade] tjänst [gudstjänst, tempeltjänst, tillbedjan]. [Att överlämna och helga sin kropp åt Gud är en logisk följd av att den är ett Guds tempel, se 1 Kor 6:19.]

2 Och anpassa er inte (låt er inte formas)

efter den här tidsåldern [identifiera er inte med detta världssystems yttre uttryck, mönster och ideologier],

utan låt er förvandlas (förnyas inifrån; inta en helt ny form)

genom sinnets (era tankars) förnyelse [Ef 4:22-24],

så att ni kan pröva (undersöka, analysera, urskilja och sedan avgöra) vad som är Guds vilja [fullständiga önskan, plan och syfte]:

det som är gott

och välbehagligt

och fullkomligt.

[Här används grekiskans starkaste ord för förvandling, metamorpho. Samma ord beskriver Jesu förvandling på förklaringsberget, se Mark 9:2-3. Metamorfos är inom biologin den process som inträder när ett ägg utvecklas till en larv som förpuppas och sedan förvandlas till en fjäril. En lika stor förändring sker med våra tankar när de förnyas!]

Praktisk kristendom – i församlingen

Betjäna varandra i ödmjukhet

3 För genom [i kraft av] den nåd som gavs åt mig säger jag till var och en som finns bland (hos) er att inte ha högre tankar om sig själv [sin egen betydelse – den gåva man har fått] än sig bör. Bedöm i stället din förmåga på rätt sätt, utifrån det mått av tro som Gud har gett åt var och en. 4 För på samma sätt som vi har många olika delar i en kropp och delarna inte har samma funktion (uppgift), 5 så utgör vi, fast vi är många, en enda kropp i den Smorde (Messias, Kristus), och individuellt är vi delar som hör ihop med varandra. [Vi är beroende av varandra.]

Betjäna med era andliga nådegåvor

[Paulus beskriver nu sju andliga gåvor. Det grekiska ordet charismata beskriver de särskilda gåvor som Anden delar ut åt var och en i församlingen ”på ett sådant sätt att de kan bli till nytta”, se 1 Kor 12:7. Nya testamentet har fyra ställen som talar om andliga gåvor och totalt beskrivs ett tjugotal, se 1 Kor 12:8-11; 12:28-31; Ef 4:11; 1 Pet 4:10-11. Alla troende har åtminstone en gåva, se 1 Pet 4:10 och uppmanas att söka den/dem, se 1 Kor 14:1.]

6 Vi alla har olika (unika) nådegåvor, som alla har sitt ursprung (kommer) från [Guds] nåd (favör, välvilja).

Om det är profetisk gåva,

så ska den användas i proportion till (harmoni med) din tro.

[Kan även översättas ”enligt tron”, dvs. den som talar inspirerat av Gud ska tala i linje med Guds ord. Eftersom det finns tal som framstår som profetiskt, men inte är inspirerat av den helige Ande, måste det prövas, se 1 Thess 5:19-21. Det finns också positiva gränser att det som sägs bygger upp och ger uppmuntran och tröst, se 1 Kor 14:3. Den profetiska gåvan är tänkt att finnas i en varm församlingsgemenskap där det finns utrymme att växa i sina gåvor, se 1 Kor 13:2; 14:4.]

7 Om det är tjänandets gåva(praktisk tjänst – gr. diakonia),

så ska den användas för att tjäna.

Om det är undervisningens gåva,

ska den användas för att lära ut.

8 Om det är gåvan att uppmuntra(trösta, hjälpa, komma till någons sida, förmana och leda rätt),

ska den användas för att uppmuntra.

Om det är gåvan att frikostigt dela med sig(fylla andras behov, ge gåvor),

ska det ske uppriktigt (okomplicerat, ärligt, utan baktankar).

Om det är ledarens gåva(förmågan att leda en grupp),

ska det ske med engagemang (entusiasm, noggrannhet).

Om det är barmhärtighetens gåva(visa medlidande, sympati),

ska det göras med glädje.

Praktisk kristendom – visa kärlek i alla relationer

[Följande stycke beskriver kärlekens inneboende drivkraft mitt i tider av förföljelse och hat. Frestelsen att överge kärlekens väg kom både utifrån och inifrån. Det romerska samhället hade blivit alltmer fientligt mot de troende. Omkring 67 e.Kr. – tio år efter sitt brev till de kristna i Rom – skulle Paulus själv dödas för sin tro i Rom. Nero var vid makten när Romarbrevet skrevs, och även om hans värsta grymheter inte skedde förrän i slutet av hans regeringstid, så ökade trycket från samhället mot de kristna. Judarna hade redan fått lida när de blivit förvisade från staden under den tidigare kejsaren Claudius, se Apg 18:2.

Paulus ord kan också åsyfta interna stridigheter då det fanns spänningar mellan judiska och icke-judiska grupperingar i den tidiga kyrkan. Med tanke på att han tar upp den civila situationen i kapitel 13 och interna församlingsfrågor i kapitel 14-15, är det dock troligt att orden om kärlek som nu följer, gäller både i och utanför församlingen.]

9 Kärleken – den okonstlade [den äkta och uppriktiga kärleken som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande] –

gör att ni avskyr [ständigt hatar] det onda,

håller fast (”limmar er fast”) vid det goda,

10 är tillgivna varandra i syskonkärleken (broderskärleken) [den ömma och vänskapliga kärlek som finns mellan barnen i Guds familj]

och respektfullt (med vördnad; i ära) högaktar varandra [på ett föredömligt sätt visar varandra vägen genom att överträffa varandra i ömsesidig aktning].

[För att kärleken inte ska urvattnas till att bara bli en sentimental känsla måste den vara uppriktig, hata det onda och troget hålla fast vid det som är gott.]

11 Den [utgivande kärleken, se vers 9] gör att ni inte slappnar av i er iver

när ni brinnande i anden [hela tiden] tjänar Herren,

12 [samtidigt som ni ständigt] gläder er i hoppet [det hopp som ger en förväntan och en framtidstro],

[alltid] är uthålliga i lidandet (förföljelsen, prövningen),

[och målmedvetet fortsätter att vara] ihärdiga i bönen [i orubblig styrka utan att ge upp].

13 Den [utgivande kärleken, se vers 9] gör att ni hjälper de heliga [materiellt och praktiskt] med vad de behöver och strävar efter (är ivriga att visa) gästfrihet.

Hur ska en kristen reagera i olika situationer?

[Följande uppmaningar handlar om hur man ska bemöta andra människor.]

14 Välsigna (tala väl om) dem som förföljer er,

välsigna (tala väl om) dem och förbanna dem inte.

[”Välsigna” betyder att tala väl om någon. Denna vers ger ledning i hur vi ska agera när människor, både troende och icke-troende, behandlar oss illa. Tala inte illa om dem, utan be att de får uppleva Guds välsignelser. Kärleken önskar alltid det bästa för människor oavsett vem de är. Den gamla naturen vill förbanna, men Gud önskar att vi ber honom att välsigna dem, se Matt 5:44; Luk 6:28; Apg 7:60; 1 Kor 4:12.]

15 Gläd er med dem som gläder sig

och gråt med dem som gråter.

[Det svenska ordspråket ”Delad glädje är dubbel glädje, delad sorg är halv sorg” beskriver på ett fint sätt vad som sker när vi delar glädje och sorg med varandra.] 16 Lev i harmoni med varandra (tänk dig in i andras situation, var eniga).

[Ordagrant ”ha samma sinne mot varandra”. Denna enhet behöver inte betyda att alla tycker exakt lika i alla småfrågor, det handlar snarare om en ömsesidig förståelse av Guds synsätt. Det handlar också om ett känslomässigt engagemang i andras liv och situation. Detta är något som både föregående vers och fortsättningen på vers 16 talar om.]

Tänk inte högfärdigt (låt inte tankarna vandra i väg om din egen överlägsenhet),

utan var delaktiga i det [personer, uppdrag, sammanhang] som är smått (har låg status i världens ögon).

[Bli aldrig så stor så att du inte kan umgås med enkla människor eller engagera dig i oansenliga uppgifter och tjäna i små sammanhang. Den som är trogen i smått är trogen också i stort, se Luk 6:10.]

Var inte visa i era egna ögon [ha inte för stora tankar om er själva – tro inte att ni vet allt]!

Besegra det onda med det goda

17 Löna inte ont med ont, tänk på (planera för, ordagrant ”tänk på förhand om”) vad som är gott (rätt, värt att prisas) i alla människors ögon. [1 Tim 3:7]

18 Om det är möjligt, och så mycket det beror på er, lev i frid med alla människor.

19 Ta inte rätten i egna händer (hämnas inte), mina älskade vänner, lämna i stället utrymme (vägen öppen) för straffdomen [Guds vrede mot synden]. För det står:

”Hämnden är min, jag ska straffa (ge en rättvis dom), säger Herren.”

[5 Mos 32:35]

[Befriad från hämndbegär kan man i stället vara god mot sin fiende.]

20 Men om din fiende är hungrig,

ge honom att äta,

om han är törstig,

ge honom att dricka.

Då samlar du glödande kol på hans huvud.

[Vad menas med att ”samla glödande kol på någons huvud”? Är det att skapa en brännande smärta på din fiendes huvud? Utifrån sammanhanget måste det leda till något positivt eftersom nästa vers talar om att besegra det onda med det goda. Paulus var väl förankrad i Gamla testamentet och citerar här Ords 25:21-22 där detta ordspråk ingår i ett stycke med flera ordspråk där något fysiskt beskriver något emotionellt. Att ta av sig sina ytterkläder en kall dag illustrerar hur opassande det är att sjunga glada sånger till någon som har sorg, se Ords 25:20. Skvaller jämförs med nordanvinden i Ords 25:23.

På samma sätt talar de glödande kolen om det känslomässiga obehag din fiende känner när hans samvete väcks till liv när du behandlar honom väl. De goda gärningarna bränner i hans samvete över den orätt han gjort dig och leder förhoppningsvis till att han ångrar sig och återupprättas.]

21 Låt dig inte besegras (övervinnas, erövras) av det onda [av det som är under dess auktoritet], besegra (övervinn, erövra) i stället det onda med det goda.

13

Praktisk kristendom – i samhället

Var en god medborgare

1 Varje människa ska underordna sig den överhet (högre auktoriteter) hon har över sig. Det finns ingen auktoritet [i himlen eller på jorden] som inte är av Gud [som inte har fått hans tillåtelse att komma till makten], och den som finns är tillsatt av Gud.

[Många judar tolkade budet mot en utländsk kung i 5 Mos 17:15 som en ursäkt för att inte lyda den romerska staten och betala skatt. Jesus besvarar tydligt frågan om det var rätt att betala skatt eller inte genom att säga ”Ge Caesar det som tillhör Caesar, och Gud det som tillhör Gud”, se Matt 22:17-21. Efter floden gav Gud människan auktoritet att döma i rättsliga frågor och straffa förbrytare, se 1 Mos 9:5-6. När Pilatus säger till Jesus att han har makt att frisläppa eller korsfästa svarar Jesus honom att han inte skulle ha någon makt om den inte var given från ovan, se Joh 19:10-11. Gud använde t.ex. den persiske kungen Kyros för att utföra Guds vilja, se Jes 44:28.

Det är värt att notera att Paulus uppmanar de troende att underordna sig en så pass korrupt regim som den romerska. Detta innebär inte att Paulus blundar för den orättfärdighet som finns omkring honom utan man måste se detta i ljuset av vad som skulle hända om det inte fanns någon centralmakt och inga civilrättsliga lagar alls. Då skulle anarki råda och den svage skulle bli fullständigt rättslös.]

2 Den som motsätter sig överheten går därför emot Guds ordning, och de som gör så drar domen över sig själva. 3 De styrande är ju inget hot mot dem som gör det goda (det som är rätt), utan mot dem som gör det onda. Vill du slippa vara rädd för överheten? Gör då det goda, så får du beröm av den.

[I det längsta ska en kristen följa samhällets förordningar, men i de fall där de går emot Guds bud är det viktigare att lyda Gud än människor, se Apg 4:19; 5:29. När Daniel och hans vänner blir påtvingade nya hedniska namn i Babylon, se Dan 1:7, skulle man kunna tro att de skulle klaga över detta, men det gör de inte. Däremot frågar de hovmarskalken Aspenas om tillåtelse att inte behöva äta kött, som i Babylon var offrat till avgudar. Anledningen är att det finns ett bud mot att äta ”kött offrat till avgudar”, se 3 Mos 17:1-9. Det finns nämligen inget bud mot att ha ett hedniskt namn. Det ska dock noteras att Daniel och hans vänner alltid använde sina hebreiska namn när de talade med varandra.]

4 Överheten är en Guds tjänare till ditt bästa. Men gör du det onda ska du vara rädd, för överheten bär inte svärdet utan orsak. [Svärdet är en bild på att samhället kan behöva använda våld för att upprätta lag och ordning.] Den är en Guds tjänare, en hämnare som [när den används rätt och inte missbrukas] straffar den som gör det onda.

Att göra rätt för sig

5 Därför måste man underordna sig, inte bara för straffets skull utan även för samvetets. 6 Det är också därför ni betalar skatt, för de styrande är Guds tjänare och ständigt verksamma för just den uppgiften.

[En kristen bör underordna sig statsmakten när den inte påbjuder sådant som är direkt emot Guds ord.] 7 Betala tillbaka alla det ni är skyldiga dem (fullgör era skyldigheter mot dem): Skatt till den som ska ha skatt, tull till den som ska ha tull, respekt till den som ska ha respekt, ära (heder) till den som ska ha ära.

[Vid den här tiden hade kejsar Nero höjt skatterna och folk var allmänt missnöjda. Paulus är mån om att de troende inte ska dras med i missnöjesyttringarna och han betonar just vikten av att betala skatt.]

Motivationen är Guds kärlek

8 Var inte skyldiga någon något, utom i detta att älska varandra [med Guds osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek]. För den som älskar sin nästa (sin medmänniska) har uppfyllt (fullbordat) lagen [Torah – undervisningen med dess budord och instruktioner]:

9 Du ska inte begå äktenskapsbrott (vara otrogen din make/maka).

Du ska inte dräpa (mörda).

Du ska inte stjäla.

Du ska inte ha begär.

[Från den andra stentavlan räknar Paulus upp fyra bud som alla har att göra med relationer till våra medmänniskor. I stället för att börja med ”dråp” skiftas ordningen så att ”äktenskapsbrott” blir det första budordet i uppräkningen, se 2 Mos 20:13-15, 17; 5 Mos 5:17-21.]

Dessa och alla andra [totalt 613] budord kan sammanfattas i detta ord:

”Du ska [osjälviskt] älska din nästa (din medmänniska) som dig själv.” [3 Mos 19:18]

10 Kärleken [den osjälviska, utgivande och rättfärdiga] gör inget ont mot sin nästa (skadar inte sin medmänniska). Lagens uppfyllelse utgörs därför av (är alltså) kärleken. [Kärleken uppfyller och fullbordar Guds alla budord och instruktioner, se vers 8.]

Lev på ett värdigt sätt i väntan på Jesu återkomst

11 Gör detta [älska din nästa som dig själv, se vers 8-10], eftersom ni mycket väl vet vilken slags tid det är (vilken allvarlig tid det är när avgörande beslut måste tas). [Efter pingstdagen började vår tidsålder, som kallas nådens eller församlingens tidsålder. När Jesus kommer tillbaka börjar nästa tidsålder, tusenårsriket.]

Nu är det hög tid för er att vakna upp ur er sömn (komma till insikt om verkligheten), för frälsningen (den slutgiltiga räddningen) är närmare oss nu än när vi först kom till tro. 12 Det har varit natt länge och dagen är nästan här. Låt oss därför en gång för alla klä av oss (och skjuta bort) mörkrets gärningar och ta på oss ljusets vapenrustning. 13 Låt oss leva (vandra, uppföra oss) på ett värdigt (anständigt, passande) sätt som hör dagen till (som tål att granskas i ljuset),

inte i festande (dryckesslag, upplopp)

och fylleri (drogmissbruk),

inte i sexuell lössläppthet (grekiska ordet för rum/säng, syftar på ett liv med många lösa sexuella relationer)

och sensualitet (lösaktighet, egen njutningslystnad utan några moraliska gränser),

inte i strid (grupperingar, gräl)

och avund (viljan att få vad någon annan har, med den sjuka önskan att också den andre ska förlora det den har).

[Uppräkningen har tre kategorier av synder. Varje kategori beskrivs med två ord. Det första ordet visar på det synliga resultatet, medan det andra ordet visar på drivkraften bakom. De fyra första orden är i plural, de två sista i singular.]

14 Iklä er i stället Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus), och mata inte (förse inte; ha inte omsorg om) köttets [passionerade] begär [plural; som kommer av den syndfulla naturen].

14

Praktisk kristendom – tillsammans med andra troende (14:1-15:13)

[Paulus gör nu en kontrast mellan ”den som är svag”, vers 1, och ”vi som är starka” i tron, se Rom 15:1. I en församling finns kristna med olika grad av andlig mognad. Kultur och bakgrund färgar vårt synsätt i praktiska frågor. I församlingen i Rom levde judar och hedningar sida vid sida. Självklart ledde detta till speciella svårigheter som Paulus kände väl till från andra församlingar som han grundat.

Det är viktigt att notera att detta stycke talar till troende som satt sitt hopp till Jesus som Frälsaren. Sammanhanget i kapitel 12-15, handlar om trons praktiska tillämpningar i församlingen och samhället. Frågorna gäller inte det centrala i tron, utan handlar om judisk koshermat och helgdagar. Dessa två frågor berör relationen mellan hednakristna och judar som tror på Jesus, s.k. messiastroende judar. Tidigare, på apostlamötet i Jerusalem, beslöt man att hednakristna skulle avhålla sig från att äta kött offrat till avgudar, från blod, kött av kvävda djur och sexuell omoral, se Apg 15:28-29. Vi kan se att detta beslut står fast och samma principer gäller.]

Ha överseende med varandra

[Paulus börjar med att rikta sig till de ”starka” som har det största ansvaret när det finns åsiktsskillnader.]

1 Den som är svag i tron ska ni välkomna [in i gemenskapen] utan att kritisera (tvista över, fördöma) hans åsikter (göra honom villrådig med diskussioner).

2 Den ene har tro till att äta allt [kött, även det som är offrat till avgudar utan samvetsbetänkligheter], den andre är svag och äter bara grönsaker.

[I Rom, precis som i alla andra större städer i Romarriket, var köttet som såldes på marknaden offrat till avgudar. Judarna kom från det första förbundet och såg en parallell hos Daniel och hans tre vänner som avstod från sådant kött och i stället bara åt grönsaker, se Dan 1:8-21. Det var otvivelaktigt så att andra hebreiska ungdomar i Babylon åt kött. Daniel och hans vänners beslut illustrerar vad Paulus säger här om att vi måste följa vårt samvete.]

3 Den som äter ska inte förakta (se ner på) den som inte äter.

Den som inte äter ska inte fördöma (döma; fälla en dom över) den som äter

för Gud har ju tagit emot honom.

4 Vem är du som dömer en annans tjänare [husslav]? Det är inför sin egen herre han står eller faller. Men han kommer att stå, för Herren har makt att hålla honom upprätt.

5 Den ene sätter en dag högre än en annan, den andre håller alla dagar lika högt.

[Frågan gällde hur de skulle förhålla sig till olika former av heliga faste- och högtidsdagar (både bibliska och hedniska). För rättrogna judar var måndagar och torsdagar fastedagar. Sabbatsdagen och Herrens högtider, se 3 Mos 23, firades av både messiastroende judar och hednakristna fram tills detta förbjöds under 400-talet.]

Var och en ska vara fullt övertygad i sitt eget sinne.

[Denna princip gäller lära och praktiska frågor som inte är väsentliga för tron (s.k. adiaphora – ämnen som Bibeln inte tar upp). Principen måste balanseras med 2 Tim 3:16. När Guds ord är tydligt måste personliga åsikter ge vika, men där Guds ord kan tolkas, låt var och en följa sitt samvete i respekt för de andra troende, se Rom 12:10.]

6 Den som firar en viss dag gör det för Herren.

Den som äter gör det för Herren, han tackar ju Gud.

Den som låter bli att äta gör det för Herren, och även han tackar Gud.

7 Ingen av oss lever för sig själv, och ingen dör för sig själv.

8 Lever vi, så lever vi för Herren.

Dör vi, så dör vi för Herren.

Vare sig vi lever eller dör tillhör vi alltså Herren.

9 Därför har den Smorde (Messias, Kristus) dött och fått liv igen för att vara Herre över både levande och döda.

10 Varför fördömer (kritiserar) då du din broder [som äter kött eller firar en viss dag]?

Varför föraktar då du din broder [som inte äter kött och inte firar en viss dag]?

Vi ska alla stå inför Guds domstol. 11 För det står skrivet [Jes 45:23]:

Så sant jag lever, säger Herren,

ska alla knän böjas för mig,

och alla tungor

ska bekänna (erkänna, ära, prisa) Gud.

12 Därför ska var och en av oss själv stå till svars (göra räkenskap) inför Gud.

Den som är stark ska inte orsaka någons fall

13 Låt oss därför inte längre döma (kritisera, skylla på) varandra. Besluta er i stället för att aldrig bli en stötesten (bli ett hinder i vägen) för din broder, eller vara orsak till hans fall (agera så att han tar illa vid sig, blir sårad, upplever era handlingar som en skandal). 14 Jag vet och är i Herren Jesus helt övertygad (förvissad) om att ingenting i sig självt är ceremoniellt orent [ingen mat är oren], men för den som betraktar något som orent, för honom är det orent.

15 Om din broder eller syster blir bedrövad (sårad, om du skadar deras tro) av den mat du äter, så lever (vandrar) du inte längre i kärleken [som är osjälvisk och utgivande]. Låt inte [något så trivialt som] din mat orsaka att den som den Smorde (Messias, Kristus) dog för [betalade ett oerhört högt pris för] går under (förgås). 16 Låt därför inte det goda ni fått [evangeliet, friheten som de ”starka” i tron har] bli smädat. [Ge inget tillfälle för någon att kritisera er.]

17 För Guds rike (kungarike) är inte mat och dryck, utan [består i] rättfärdighet och frid och glädje i den helige Ande [riket handlar inte om det yttre, utan om att ha det rätt ställt med Gud]. 18 Den som tjänar den Smorde (Messias, Kristus) på det sättet behagar Gud och blir erkänd (respekterad) av människor.

19 Låt oss därför sträva efter det som tjänar friden (harmonin, gemenskapen) och det som bygger upp (hjälper) varandra. 20 Riv inte ner Guds verk på grund av mat. Allt är visserligen rent, men maten blir till skada för den människa som har betänkligheter när hon äter. 21 Det är bättre att avstå från att äta kött eller dricka vin eller göra något annat som din broder tar anstöt (blir sårad) av.

22 Den tro som du har [i fråga om ren och oren mat, speciella helgdagar, osv.] ska du behålla för dig själv inför Gud. [Tron är personlig, men inte privat!] Salig (lycklig) är den som [är stark i sin tro och] kan följa sin övertygelse utan att döma sig själv. 23 Men den som har betänkligheter och ändå äter är dömd, eftersom det inte sker av tro. Allt som inte sker av tro är synd.

[Samvetet är inte det avgörande för vad som är rätt och fel. ”Det finns en väg som verkar rätt, men som leder till döden”, se Ords 14:12. Ett rent samvete gör inte att det som är fel blir rätt. Däremot kan den som gör något som är tillåtet, utifrån den kristna friheten, men som ändå tvivlar och tror att det är fel, begå en synd.]

15

Den som är stark ska hjälpa den svage

1 Vi borde – vi som är starka [i våra övertygelser och är fast förankrade i tron] – bära de svagas svagheter och inte tjäna (leva för att behaga) oss själva. 2 Må var och en av oss [separat – gr. hekas] tjäna [leva för att behaga] sin nästa (sin medmänniska) [3 Mos 19:18; Rom 13:8-9], i (in i) det som är gott och till (i riktning mot) uppbyggelse. [Paulus använder här det grekiska ordet oikodome, som rent konkret står för en byggnad eller ett hem. Innebörden i uppmaningen är att ge konstruktiv kritik och hjälp som bygger upp en människa att bli ett ”hem” där Gud kan ta sin boning.] 3 Den Smorde (Messias, Kristus) tjänade ju inte [levde ju inte för att behaga] sig själv, utan som det står skrivet:

Smädelserna från dem som smädar dig har fallit på mig. [Ps 69:10]

4 För allt det som skrivits förut [i Guds ord], är [ju] skrivet till vår undervisning [för att ge oss instruktioner], så att vi genom den uthållighet (ståndaktighet) och genom den tröst (uppmuntran, uppmaning) Skrifterna ger kan [alltid skulle] bevara hoppet [vårt hopp – en förväntan och en framtidstro, se Rom 8:20-21]. 5 Må nu uthållighetens och uppmuntrans (uppmaningens, tröstens) Gud hjälpa er att vara eniga med varandra i överensstämmelse med [ge er samma sinnesinställning, attityd, tänkesätt och förståelse som] den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, 6 så att ni samstämmigt (enade, med ett och samma sinne, med ett ackord) och med en mun [passionerat] kan ära (prisa, upphöja, förhärliga) vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) Gud och Fader. [Fil 2:1-2]

7 Välkomna därför ständigt varandra in i era hjärtan, på samma sätt som den Smorde (Messias, Kristus) har tagit emot oss, till Guds ära. [Paulus ger samma uppmaning som han öppnade detta avsnitt med i Rom 14:1 och knyter ihop undervisningen.] 8 Vad jag vill säga är att den Smorde (Messias, Kristus) har blivit omskärelsens tjänare för att visa Guds trofasthet och bekräfta löftena till fäderna, 9 och att hedningarna har fått prisa Gud för hans barmhärtighet (nåd).

[I följande fyra citat visar Paulus att Guds syfte alltid varit att välsigna hedningarna genom Israel. De kommer från de tre huvuddelarna i GT: Torah (Moseböckerna), Neviim (Profeterna) och Ketuvim (Skrifterna). Tre stora judiska ledare citeras: Mose, Jesaja och David.]

Som det står skrivet [av David, se Ps 18:1]:

Därför vill jag tacka dig bland hednafolken

och lovsjunga ditt namn. [2 Sam 22:50; Ps 18:50]

10 Det står också [skrivet av Mose]:

Jubla, ni hednafolk,

tillsammans med hans folk. [5 Mos 32:43]

11 Och på ett annat ställe:

Lova Herren,

alla hednafolk,

prisa honom,

alla folk. [Ps 117:1]

12 Och vidare säger Jesaja:

Jishajs rot [Messias],

han som står upp för att regera över folken,

på honom

ska hednafolken hoppas. [Jes 11:10]

[Det finns en tydlig linje i dessa fyra citat som visar att hedningarna alltid funnits med i Guds plan att bli välsignade genom israeliterna, se 1 Mos 12:2. I den första prisar David Gud bland hedningar; i den andra uppmanar Mose hedningarna att glädja sig tillsammans med judarna; i den tredje uppmanar psalmisten hedningarna att prisa Herren; och i den fjärde profeterar Jesaja att hedningarna ska leva under Messias och ha sitt hopp i honom.]

13 Må nu hoppets Gud fylla er med all glädje [över nåden] och frid (helhet, harmoni) i tron [när ni förtröstar på honom], så att ni överflödar i hoppet i den helige Andes kraft.

AVSLUTNING (15:14-16:27)

Anledningen till detta brev

14 Mina syskon (bröder och systrar i tron), för min del är jag helt övertygad om att ni själva är fyllda av godhet och uppfyllda av all kunskap och att ni också kan vägleda (förmana, varna milt) varandra. 15 Ändå har jag delvis skrivit ganska djärvt till er, för att påminna er i kraft av den nåd som jag fått från Gud. 16 Jag är den Smordes (Messias, Kristi) Jesu tjänare bland hedningarna, i helig prästtjänst för Guds evangelium, så att hedningarna blir ett offer som Gud med glädje tar emot, helgat genom den helige Ande. 17 Alltså har jag en ära i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus i min tjänst inför Gud. 18 Jag vågar inte tala om annat än det som den Smorde (Messias, Kristus) har gjort genom mig för att föra hedningarna till lydnad, genom ord och gärning, 19 genom kraften i tecken och under, genom Andens kraft. Så har jag från Jerusalem och runt omkring [i Syrien vidare västerut över Mindre Asien] ända till Illyrien [romersk provins på västra Balkan, området motsvarar ungefär dagens Albanien och forna Jugoslavien] överallt predikat den Smordes (Messias, Kristi) evangelium. 20 Jag har satt en ära i att förkunna evangeliet där den Smordes (Messias, Kristi) namn ännu inte är känt, så att jag inte bygger på en grund som någon annan har lagt. [Anledningen till besöket i Rom är inte att bygga något nytt, det är egentligen bara en mellanlandning för att gå vidare västerut till Spanien, se vers 24 och 28.] 21 Det står ju skrivet:

De som inte har fått budskapet om honom ska se,

och de som inte har hört ska förstå. [Jes 52:15]

Paulus planer att komma till Rom

22 Det är därför [eftersom det varit så många platser som aldrig hört evangeliet] som jag många gånger har varit förhindrad att komma till er [som redan känner Jesus]. 23 Men nu har jag inte längre någon uppgift i de här regionerna [i Mindre Asien], och jag har längtat i många år efter att besöka er 24 när jag reser till Spanien. Jag hoppas få träffa er på genomresan och bli utrustad för resan dit, efter att först en tid ha haft glädjen att vara tillsammans med er.

25 Men nu reser jag till Jerusalem med hjälpen till de heliga. 26 [Församlingarna i] Makedonien [i norra Grekland] och Achaia [i södra Grekland] har nämligen bestämt sig för att göra en insamling till de fattiga bland de heliga i Jerusalem. 27 Så har de bestämt, och de står också i skuld till dem. För om hedningarna har fått del i deras andliga goda, så är de också skyldiga att betjäna dem med sitt materiella goda. 28 När jag har slutfört detta och på ett säkert sätt överlämnat den gåvan till dem, ska jag resa till Spanien och besöka er på vägen. 29 Jag vet att när jag kommer till er, så kommer jag med den Smordes (Kristi) välsignelse i fullt mått. 30 Jag uppmanar er, syskon (bröder och systrar i tron), för vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) skull och för den kärlek som Anden ger, att kämpa tillsammans med mig genom att be till Gud för mig. 31 Be att jag blir räddad från dem i Judeen som inte tror (är olydiga) och att hjälpen jag har med mig till Jerusalem blir väl mottagen av de heliga [de troende där]. 32 Då ska jag med glädje komma till er, om Gud vill, och vila ut (få ny styrka och kraft) tillsammans med er. 33 Må fridens Gud [som ger av sin frid på alla områden] vara med er alla.

Amen (det är sant och trovärdigt, låt det ske så)!

16

Hälsningar till Rom

Ta emot syster Febe med öppna armar

1 Nu vill jag introducera (lägga ett gott ord för) vår syster Febe [som betyder ”lysande, strålande”], som är en församlingstjänare (diakon) i Kenkrea [här i östra hamnen i Korint]. 2 Ta emot henne i Herren på ett sätt som är värdigt de heliga (Guds folk). Hjälp (stå bakom, bistå) henne i hennes uppgift (uppdrag), för hon har själv varit en hjälp för många och även för mig.

[Det är mycket troligt att det var Febe som tog med sig Paulus brev från Korint till Rom. Det grekiska ordet ”hjälp” beskriver någon som går före, som beskyddar, en inflytelserik person som ger av sitt överflöd.]

Personliga hälsningar

[I följande lista med personliga hälsningar omnämns 26 personer vid namn, plus två till utan namn, Rufus mor och Nereus syster. Totalt alltså 28 personer, det största antalet i något av Paulus brev. Anmärkningsvärt är att 9 av dem är kvinnor, vilket visar på hur högt Paulus värdesätter kvinnans tjänst i församlingen.

Dessa hälsningar ger en inblick i den tidiga kyrkan. I den romerska församlingen fanns några som varit kristna längre än Paulus, se vers 7. Man möttes i husförsamlingar. En nämns i vers 5, men troligt är att brevet syftar på fyra till, se vers 10-11 och vers 14-15. Många var slavar, medan andra kom från de övre samhällsskikten, som de från Aristobulus och Narcissus familjer, se vers 10 och 11. Ett annat exempel kan vara Pomponia, hustru till den general som ledde det romerska anfallet mot Britannia 43 e.Kr. Enligt den romerska historikern Tacitus ställdes hon inför rätta omkring 57 e.Kr., ungefär samtidigt som Romarbrevet skrevs. Anklagelserna gällde att hon hade anammat en ”utländsk vidskepelse”, troligen kristendomen, men hon frikändes.

När brevet skrivs har det gått omkring 25 år sedan pingstdagen och många troende bodde i rikets huvudstad Rom. Flera av dessa personer hade Paulus förmodligen träffat i Jerusalem eller under sina resor.]

3 Hälsa Prisca och [hennes man]Aquila,

mina medarbetare i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

4 De riskerade sina liv för mig. [Det kan syfta på upploppen i Efesos som beskrivs, se Apg 19:23-41.] Inte bara jag, utan alla icke-judiska (hedniska) församlingar tackar dem.

5 Hälsa också församlingen [som träffas] i deras hus.

[Det gifta paret Aquila och Priscilla nämns alltid tillsammans. Fyra av sex gånger nämns frun, Priscilla, först. I Apostlagärningarna kallas hon Priscilla, medan Paulus alltid använder hennes formella namn Prisca. Paulus träffade Aquila och Priscilla när han kom till Korint under sin andra missionsresa och arbetade tillsammans med dem som tältmakare, se Apg 18:2-3. Paret hade tvingats fly från Rom eftersom kejsar Claudius fördrev alla judar därifrån omkring 49 e.Kr. De följde med Paulus när han lämnade Korint, men stannade kvar i Efesos, se Apg 18:19. Där fick de undervisa Apollos, se Apg 18:26. De fanns också kvar där under Paulus tredje resa, eftersom de sänder med hälsningar till de kristna i Korint i brevet som Paulus skriver från Efesos, se 1 Kor 16:19. Kort efter det måste de ha återvänt till Rom.]

Hälsa min älskade broder Epenetus,

som var den första (förstlingsfrukten) som kom till den Smorde (Messias, Kristus)

i den romerska provinsen Asien [där Efesos var huvudstad].

6 Hälsa Maria[grekiska formen av det arameiska namnet Mariam, från hebreiska Mirjam],

som har arbetat så hårt för er.

7 Hälsa Andronikus och [hans hustru]Junia,

mina släktingar (judiska landsmän) och medfångar.

[Andronikus är ett grekisk-judiskt mansnamn som betyder ”segrare bland män”. Junia är ett kvinnligt latinskt namn som betyder ”den yngre”. Det är troligt att Andronikus och Junia var ett gift par som verkade tillsammans på samma sätt som Priscilla och Aquila, se vers 3. Eventuellt var de syskon, men eftersom Paulus anger den typen av relation i vers 15, men inte här, är det mindre troligt.

De var Paulus släktingar eller landsmän. Det grekiska ordet syngenis beskriver ofta nära släktskap, se Joh 18:26, men kan också användas mer generellt om att de tillhör samma folkslag. Paulus använder det i den betydelsen om sina judiska landsmän tidigare i brevet, se Rom 9:3. Ordet används även i vers 11 och 21. Att tre av 28 personer som han hälsar till i Rom skulle vara hans släktingar är inte orimligt.

Paulus var ofta fängslad, se 2 Kor 11:23. Andronikus och Junia hade också fått lida för evangeliet och varit fängslade tillsammans med Paulus. Ordet medfånge används även i Kol 4:10 om Aristarchus som också omnämns i upploppen i Efesos, se Apg 19:29. Kanske var det just i Efesos Andronikus och Junia också var fängslade tillsammans med Paulus.]

De har ett gott anseende (är högt aktade och välkända) bland apostlarna,

och de tillhörde även den Smorde (Messias, Kristus) före mig.

[Andronikus och Junia måste hört till de första kristna i Jerusalem eller i Judeen där de troligen också lärt känna Paulus efter hans omvändelse. Denna vers går att översätta på två sätt. Antingen var de framstående medlemmar bland apostlarna, eller så var de inte själva apostlar utan välkända och högaktade av apostlarna. Oavsett tolkning gör Paulus ett hedersamt erkännande av Andronikus och Junias tjänst. Apostlarna kan dels syfta på de tolv lärjungarna, men används också i en vidare bemärkelse, se Apg 14:14; 2 Kor 8:23; Heb 3:1; Ef 4:11. Junia skulle alltså kunna vara en kvinnlig apostel!

Vissa manuskript har den manliga formen Junias i stället för Junia. Dock återfinns inte denna maskulina form i några andra grekiska skrifter, den korrekta formen skulle i så fall varit Junius. Det kvinnliga namnet Junia är den vanliga välkända formen som återfunnits i inskriptioner och andra texter. Alla kyrkofäder refererade till Junia som en kvinna, och så var det ända fram till medeltiden.

Det ska noteras att Bibeln aldrig förbjuder kvinnliga apostlar. Det faktum att Bibeln talar om kvinnliga profeter, och att profet- och aposteltjänsten ofta nämns tillsammans, se Luk 11:49; Ef 2:20, talar för att Junia var en kvinnlig apostel. Några exempel på profetissor i Gamla testamentet är Mirjam, Deborah, Huldah, Noadjah och i Nya testamentet nämns Hanna och Filippus fyra döttrar.]

8 Hälsa Ampliatus[ett vanligt manligt slavnamn i Rom],

min älskade broder i Herren.

9 Hälsa Urbanus[ett vanligt manligt slavnamn i Rom],

vår medarbetare i den Smorde (Messias, Kristus),

och Stachys,

min älskade [broder].

10 Hälsa Apelles,

prövad i den Smorde (Messias, Kristus).

Hälsa dem som tillhör Aristobulus familj.

[Aristobulus kan ha varit barnbarn till Herodes den store och vän med kejsar Claudius. Hans bror var Agrippa I som bl.a. dödade Jakob, se Apg 12:2. Det är inte känt om Aristobulus hade blivit en kristen, eller om han levde när brevet skrevs. Hans familj var dock troende och får en speciell hälsning av Paulus.]

11 Hälsa min släkting (judiska landsman)Herodion.

Hälsa dem i Narcissus familj,

som tillhör Herren.

[Syftar troligen på den kände Tiberius Claudius Narcissus. Han var en friköpt slav som blev en välbärgad man som hade stort inflytande under kejsar Claudius styre. Han avrättades 54 e.Kr. när Nero kom till makten, och var alltså död när Romarbrevet skrevs. Hans familj var dock kristen och får en speciell hälsning av Paulus.]

12 Hälsa [systrarna]Tryfaina(Tryfena) och Tryfosa,

som arbetar i Herren.

Hälsa den älskade Persis[hennes namn betyder ”en persisk kvinna”],

som har arbetat mycket i Herren.

13 Hälsa Rufus[kanske son till Simon från Kyrene, som bar Jesu kors till Golgata, se Mark 15:21],

utvald i Herren,

och hans mor

som är en mor också för mig.

14 Hälsa Asynkritus,

Flegon,

Hermes[ett vanligt manligt slavnamn i Rom],

Patrobas,

Hermas

och syskonen (bröderna och systrarna i tron) hos dem.

15 Hälsa Filologus[ett vanligt manligt slavnamn i Rom]

och Julia[ett vanligt kvinnligt slavnamn i Rom],

Nereus

och hans syster,

Olympas

och alla heliga hos dem.

16 Hälsa varandra med en helig kyss.

[Sättet att hälsa varandra skiljer sig åt mellan olika tider, samhällen och kulturer. Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet. Motsvarande uppmaning i vår kultur skulle kunna vara: ”När ni nu läst brevet, krama om varandra och var rädda om varandra!”]

Alla den Smordes (Messias, Kristi) församlingar hälsar er.

[Dessa hälsningar kom troligen från Paulus resesällskap som var på väg tillsammans med honom till Jerusalem, som representerade flera församlingar i Makedonien, Achaia och Mindre Asien, se Apg 20:4. De skickar också med sina hälsningar.]

Några sista ord – varning

17 Jag uppmanar er, syskon (bröder och systrar i tron), att vara på er vakt mot dem som skapar splittring och väcker anstöt (blir stötestenar) mot den lära som ni har fått undervisning i.

[Av de sju saker som Herren hatar är splittring bland syskon det mest allvarliga, se Ords 6:16, 19. Jesus varnade också för falska profeter, se Matt 7:15.]

Håll er borta från dem, 18 för sådana människor tjänar inte vår Herre den Smorde (Messias, Kristus) utan är slavar under sina egna begär (sin egen buk), och med fina ord och vackert tal bedrar de godtrogna människor. [Paulus instruerade den unge Titus att efter två varningar inte ha med sådana människor att göra, se Tit 3:10.] 19 Er lojalitet (lydnad) är ju känd av alla. Därför gläder jag mig över er, men jag vill att ni ska vara kloka när det gäller det goda och oskyldiga när det gäller det onda. 20 Fridens Gud ska låta Satan bli krossad under era fötter snabbt [som en romersk soldat marscherade med korta stampande steg]. Vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) nåd vare med er.

[Paulus beskriver ofta den andliga kampen med bilder från den romerska armén. Det grekiska ordet för snabbt (gr. tachos) beskrev hur romerska soldater marscherade med korta snabba steg. När deras spikbeklädda läderskor med metallbeslag stampade mot de stenbelagda romerska gatorna skapades ett omisskännligt ringande ljud som hördes lång väg. På samma sätt som vi i dag väjer för ett utryckningsfordon med påslagna sirener betydde det här ljudet: gå åt sidan, här kommer romerska soldater! En romersk soldat stannade inte för något eller någon, det skulle vara en förödmjukelse för hela armén. Om ett barn eller en äldre person inte hann undan fortsatte man rakt fram, och krossade personen under sina fötter.

Bilden som Paulus målar upp är att om djävulen är så dum att han kommer i vägen för en grupp kristna, krossas han under deras fötter. I Romarbrevet som behandlar så många viktiga doktriner nämns djävulen bara en gång i förbifarten och det är i den här versen. Hans plats är det lilla utrymmet som finns mellan fotsulan och marken under den kristne!

Guds titel här är inte ”Härskarornas Gud” utan ”Fridens Gud”. Det är inte volymen i bönen, utan djupet i gudsrelationen som avgör om vi segrar över ondskan. Förutsättningen ges i versen innan – lydnad och helgelse. En troende som har kommit in i Guds frid, som marscherar framåt i Guds takt, som varken gör för mycket eller för lite utan vandrar i förutberedda gärningar – den kristne kan leva ett segerrikt liv!]

Hälsningar från Paulus medarbetare

21 Min medarbetare Timoteus hälsar er.

Det gör också mina släktingar (judiska landsmän)

Lucius,

Jason

och Sosipater.

22 Jag, Tertius, som har skrivit ner detta brev, hälsar er i Herren.

23 Gaius,

som är min och hela församlingens värd [i Korint], hälsar er. [Paulus döpte Gaius i Korint, se 1 Kor 1:14.]

Erastus, stadens kassör,

hälsar er,

det gör även brodern Quartus. 24 *

Lovprisning

[De tre sista verserna i Romarbrevet är en enda mening i grekiskan.]

25 Nu till honom som har makt att styrka er

genom mitt evangelium och

förkunnelsen om Jesus den Smorde (Messias, Kristus):

Han har avslöjat det mysterium (den hemlighet)

som i oändliga tider varit dolt,

26 men som nu har uppenbarats och gjorts känt

genom profetiska Skrifter på den evige Gudens befallning

för att föra alla folk till trons lydnad.

27 Han är den ende vise Guden,

och hans är äran

genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus) i evighet.

Amen (det är sant och trovärdigt, låt det ske så).

* 16:24 16:24 De tidigaste manuskripten har inte med vers 24 ”Jesu den Smordes nåd vare med er alla. Amen.”

1 Korintierbrevet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

1 Korintierbrevet

Inledning

Introduktion: Detta brev har ibland kallats ”problembrevet”, eftersom det tar upp flera missförhållanden i församlingen i Korint, men även om det är sant innehåller det mycket mer än det. Här finns undervisning om de dödas uppståndelse i kapitel femton. Den vackraste beskrivningen av sann kärlek genom tiderna, inte bara i Bibeln utan i all litteratur, finns i det trettonde kapitlet!

Paulus grundade församlingen i Korint under sin andra missionsresa omkring 52 e.Kr. Han var kvar där i ett och ett halvt år, se Apg 18:1-11. I slutet på sin treåriga vistelse i Efesos skriver han detta brev till dem, se 1 Kor 16:8. Han har hört att det är fraktioner och splittring i församlingen. Detta är inte det första brev Paulus skrivit. Vi förstår att det funnits ett tidigare brev som gått förlorat, se 1 Kor 5:9-10. Korintierna har också skrivit till Paulus, se 1 Kor 7:1.

Korint var en stor handelsstad med omkring 50 000 invånare från många folkslag. Det var ett religiöst centrum med många tempel. Kärleksgudinnan Afrodite tillbads här och i hennes tempel tjänstgjorde enligt antika källor 1 000 prostituerade. Staden fick till och med ett grekiskt verb uppkallat efter sig, ordet ”korintisera” som betydde att praktisera sexuell omoral. Kulten av Dionysus, som romarna kallade Bacchus, var sannolikt mycket stor i Korint och kan förklara en hel del av de problem som fanns i just den här församlingen. Dionysus var en vingud och man drack sig berusad av vin. Det förekom dans, extas, tungotal, profetior, och alla sexuella relationer var tillåtna.

Struktur: Det är troligt att Paulus inte skriver rent sekventiellt; i stället använder han sig av en kiastisk konstruktion. Detta är en vanlig hebreisk skrivform, där ämnet upprepas i omvänd ordning och centralt finns huvudpoängen. Mönstret återfinns i flera nivåer, både i större stycken och även inom dessa. Det är tydligt i undervisningen om andliga gåvor som behandlas i kapitel 12 och 14, och centralt mellan dessa kommer ett kapitel om hur gåvorna ska användas i kärlek. I sådan uppdelning har brevet fem delar som gemensamt ger tre huvudteman:

1. Korset och uppståndelsen, kapitel 1-4 och 15.

2. Män och kvinnor i familjen och gudstjänsten, kapitel 4-7 och 11-14.

3. Hur man lever som kristen i en fallen värld, kapitel 8-11.

Väljer man däremot att se en sekventiell struktur där Paulus svarar på frågor, kan brevet delas upp i tre delar:

1. Svar på Kloes rapport, kapitel 1-4.

2. Svar angående rykten om omoral, kapitel 5-6.

3. Svar på frågor från tidigare brev, kapitel 7-16.

Skrivet: Omkring år 55 e.Kr.

Till: Korint.

Från: Efesos, se 1 Kor 16:8-9.

Författare: Paulus, se 1 Kor 1:1.

Budbärare: Troligen Timoteus. Han skulle snart besöka Korint, se 1 Kor 4:17; 16:10-12.

1

INTRODUKTION (1:1-9)

Hälsning

1 Från Paulus [vars namn betyder ”liten”], genom Guds vilja apostel (sändebud, ambassadör) åt Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

och brodern Sosthenes.

[Namnet Sosthenes betyder ”befriare för sitt folk”. Han fanns tillsammans med Paulus i Efesos när brevet skrevs och måste varit känd i församlingen i Korint. Kanske var han Paulus sekreterare som skrev ner det Paulus dikterade, fram till sista hälsningsfrasen som Paulus skrev själv, se 1 Kor 16:21. Han kan vara synagogföreståndaren med samma namn, som misshandlades inför landshövdingen Gallio när Paulus var i Korint första gången, se Apg 18:17.]

2 Till Guds församling (gr. ekklesia) som finns i Korint.

[Det enda som separerar församlingarna i Nya testamentet är geografisk placering. De troende på en ort, även om de träffades i olika hem, benämns alltid som en enhet.]

Ni som helgats (renats; blivit avskilda och separerade) [från ogudaktighet och insatta i helig tjänst] i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus [genom att vara förenade med honom], som är kallade att vara heliga [Guds folk] tillsammans med alla dem som åkallar (anropar; kallar på, vädjar till) [ärar] vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) namn på varje plats – [både] deras och vår.

[Versen avslutas ordagrant ”deras och vår”, och kan antingen syfta på plats eller Herre. Oavsett vilket är tanken att korintierna inte är ensamma i tron på Jesus. Genom alla tider har människor försökt lägga beslag på namnet Jesus, se vers 12-13. Redan från början är Paulus tydlig med att Jesus inte är delad.]

3 Nåd (oförtjänt favör – gr. charis) till er,

och frid (harmoni, lycka, välgång – shalom)

från Gud, vår Fader

och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Den vanliga judiska hälsningen var ”frid till er”, hebreiska shalom. Grekernas motsvarighet var ”var hälsad”, grekiska charis. Genom att kombinera dessa båda fraser identifierar sig Paulus både med greker och judar.]

Tacksägelse

[Paulus börjar med tacksägelse för korintierna. Den första versen och den sista, vers 9, bildar en ram som sammanfattar Paulus hela resonemang – Gud är den som håller samman dåtid, nutid och framtid. Paulus är diplomatisk, han kan inte tacka för deras ”tro”, se Rom 1:8, eller deras ”gemensamma engagemang i evangeliet”, se Fil 1:5, eller deras ”tro och kärlek”, se Kol 1:4, eller deras ”tro, kärlek och hopp”, se 1 Thess 1:3. I stället tackar han för Guds nåd och oförtjänta favör över dem!]

4 Jag tackar alltid min Gud för er skull, för Guds nåd (kraft, oförtjänta favör) som ni har fått i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

5 I allt är ni rikligt utrustade (fyllda, rika) i honom,

i allt tal och i all kunskap (insikt),

6 eftersom vittnesbördet om den Smorde (Messias, Kristus) har fått stärka (befästa, styrka) er,

7 så att ni inte saknar (lider nöd när det gäller) någon [andlig] gåva (fri nådegåva).

[Dessa andliga gåvor beskrivs närmare i kapitel 12 och 14.]

Medan ni väntar på att Jesus den Smorde (Messias, Kristus) ska uppenbaras [komma tillbaka en andra gång], 8 ska han stärka (befästa, styrka) er fram till slutet, så att vi är utan skuld på vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) dag.

9 Gud är trofast (pålitlig, trovärdig, sann till sina löften och går att lita på), genom honom kallades ni till gemenskap med hans Son, Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vår Herre.

KORSET OCH DEN KRISTNA ENHETEN (1:10-4:16)

Problem – splittring i församlingen

10 Jag uppmanar er syskon (vädjar i kärlek till er mina bröder och systrar) i vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) namn att vara fullständigt eniga i allt ni säger. Låt det inte finnas några splittringar bland er, låt er i stället helas från dessa grupperingar (som när ett trasigt nät lagas) så att ni åter står enade i samma sinne (tänkesätt) [lära, doktriner] och har samma mål (beslut, är helt överens om den praktiska tillämpningen av tron).

[Fram till och med denna vers har Paulus refererat till ”den Smorde” tio gånger, en gång i varje mening! Det blir uppenbart och tydligt att Paulus pekar på att Jesus är det centrala i den kristna enheten. I stället för att använda sin auktoritet som apostel vädjar Paulus i kärlek som en broder till sina syskon i Korint att vara eniga. Ordet för helas är samma ord som används i Matt 4:21 för att laga ett trasigt nät.]

11 Jag har hört [tråkiga nyheter] från några av Kloes hushåll (folk) som säger att det är stridigheter (grupperingar, ordstrider) bland er, mina syskon.

[Vi vet inte så mycket om Kloe, men hon måste ha varit en inflytelserik kristen kvinna som Paulus hade förtroende för, och känd i församlingen i Korint eftersom hon nämns vid namn. Hon kan ha bott där eller i Efesos där Paulus befinner sig när han skriver detta brev, se 1 Kor 16:8. Några av hennes familj eller anställda, kanske affärsmän, har kommit de 40 milen över Egeiska havet och berättat för Paulus om situationen i församlingen i Korint. Det är inte fel att prata om problem i församlingen när motivet inte är att sprida rykten utan snarare att lösa konflikterna. Att Kloe namnges visar på en viktig princip om öppenhet. Om vi inte är villiga att stå för vår åsikt och bli citerade ska vi inte föra vidare uppgifter i en konflikt.]

12 Vad jag menar är att ni var och en på sitt håll säger:

”Jag tillhör (följer, håller mig till) Paulus” [som startade församlingen, se Apg 18:1-11], eller

”Jag tillhör Apollos” [en gruppering influerad av grekisk alexandrinsk filosofi, se Apg 18:24], eller

”Jag tillhör Kefas [Petrus judiska namn]” [kanske en judaistisk gruppering, se Gal 2:11-14], eller

”Jag tillhör den Smorde (Messias, Kristus)”. [Denna fras antyder att de andra inte tillhörde Jesus och kan ha varit en religiös klick som ansåg sig själva vara ”sanna troende”, förmer än andra och de enda verkligt troende.]

[Utifrån Paulus kommentar i 1 Kor 4:6 är det möjligt att han inte nämner de verkliga grupperingarna som Kloe berättat om. I stället tar han sig själv Paulus, Apollos och Petrus som exempel. Paulus hade inte hört de olika parternas berättelse och i en redan infekterad situation skulle det lätt bli ännu värre om Paulus tog ställning för en viss sida.]

13 Är den Smorde (Messias, Kristus) delad (uppdelad i olika delar)? [Nej!]

Var Paulus korsfäst för er skull? [Nej!]

Blev ni döpta i Paulus namn? [Nej!]

14 Jag tackar Gud för att jag inte döpt någon av er, förutom Crispus och Gaius, 15 annars skulle någon kunna säga att jag döpte dem i mitt namn. 16 Ja, jag döpte också Stefanas och hans hushåll, någon mer kommer jag inte ihåg att jag döpt.

[I kapitel 13 finns den välkända kärlekens lov. Värd minst lika stor uppmärksamhet är följande hyllning till korset. Korsets lov består av tre huvuddelar. Den första och sista delen handlar om hur världens vishet inte kan beskriva korset, se 1 Kor 1:17-20 och 1 Kor 1:26-2:2. Den centrala delen beskriver kraften och Guds vishet i korset, se vers 21-25. Förkunnelsen om Jesu kors återfinns i början, mitten och slutet, och ramar in och förstärker temat om korset, se 1 Kor 1:17, 23; 2:2.]

Korsets lov

Världens vishet kan inte beskriva korset

17 För den Smorde (Messias, Kristus) har inte sänt mig [som huvudsakliga kallelse] för att döpa, utan för att förkunna evangeliet (det glada budskapet). Inte med mänsklig visdom i ord (god retorik, vältalighet), om det vore så skulle den Smordes (Kristi) kors vara utan verkan (utan värde, uttömt på innehåll).

[Även om Paulus primära uppgift och kallelse inte var att döpa så finns dopet med som ett viktigt steg i tron. Hade det inte varit så skulle Paulus inte ens döpt de tre personer han nämner. Troligen överlät han uppgiften att döpa till de lokala församlingarna, på samma sätt som Jesus överlät den uppgiften till sina lärjungar, se Joh 4:2. Dopet är en viktig del i frälsningen, men inte liktydigt med frälsningen, se även Matt 28:19; Apg 2:41; 8:36. Det är sorgligt att det uppstått splittringar på grund av olika dopsyn, när Paulus tar upp just denna fråga här i ett sammanhang som handlar om enhet, och är tydlig med att det är evangeliet som frälser, inte dopet.

Denna vers fungerar också som en övergång till en sektion som handlar om mänsklig vishet i förhållande till korset. Korintierna, som var greker, älskade mänsklig filosofi och deras filosofer var nationalhjältar. Det fanns förmodligen grupperingar inom församlingen som försökte intellektualisera evangeliet.]

18 För talet om korset är en dårskap (absurt)

för dem som går förlorade [just nu är på väg mot evig död],

men för oss som blir frälsta [på väg mot evigt liv]

är det en Guds kraft.

[Det är talet om korset som är en dårskap, inte att de kristna ska bete sig dåraktigt! Vi ska i stället i respekt och vänlighet berätta om tron, se 1 Pet 3:15-16.]

19 Det står ju skrivet [i profeten Jesaja]:

”Jag ska förgöra

de visas vishet [visa att filosofernas mänskliga tänkande är till ingen nytta],

och de intelligentas intelligens

ska jag utplåna (visa att den inte leder någonstans).”

[Citat från Jes 29:14. Som Paulus ofta gör till församlingar med både judar och hedningar använder han ett exempel från Israel. Jesajas ord fördömde att de följde mänskliga råd och ingick förbund med Egypten för att försvara sig mot Assyrien, se 2 Kung 18:17-19:37.]

20 Var är de [grekiska] visa (filosoferna, tänkarna)?

Var är de [judiska] skriftlärda?

Var är den här världens debattörer?

[De finns inte, för Gud har utplånat dem, se vers 19.]

Har inte Gud visat vilken dårskap den här världens visdom är? [Jes 55:8-9]

Jesus korsfäst – Guds vishet

21 Den här världen med all sin visdom (filosofiskt tänkande)

har misslyckats att känna igen Gud i hans vishet.

Därför valde Gud att rädda (frälsa, upprätta, bevara, hela, försörja, befria) dem som tror,

genom ”dårskapen” som predikas [att man blir frälst genom att ”bara” tro].

22 Judarna begär tecken (mirakler)

och grekerna söker efter visdom (en filosofisk mänsklig kunskap),

23 men vi predikar den Smorde (Messias, Kristus) korsfäst,

[Detta är kiasmens centrum – Jesus, Guds Smorde, korsfäst. Ordet kors finns också med i vers 17 och 1 Kor 2:2 som ramar in detta stycke.]

en stötesten (skandal, något genant) för judarna

och en dårskap (filosofiskt helt fel, absurt) för hedningarna.

24 Men för dem som är kallade, vare sig jude eller grek,

är den Smorde (Messias, Kristus) Guds kraft och Guds visdom.

25 Guds ”dårskap” [att han frälser syndiga människor]

är visare än mänsklig vishet,

och Guds ”svaghet” [hans osjälviska, utgivande kärlek]

är starkare än mänsklig styrka.

Världens vishet kan inte beskriva korset

[Paulus går nu vidare från evangeliet där talet om korset är en dårskap, och riktar sig till människorna som Gud kallar. Stycket har samma tema som vers 17-20, och har fått samma rubrik för att tydliggöra det kiastiska mönstret.]

26 Syskon (bröder och systrar i tron),

det är bara att se tillbaka på när ni själva blev kallade.

I världslig mening (efter köttet) var

inte många av er visa,

inte många var inflytelserika (mäktiga),

inte många från förnäm släkt.

[Guds kallelse är inte baserad på mänsklig vishet och yttre omständigheter.]

27 Men det som är dåraktigt för världen valde (medvetet utvalde) Gud

för att de [som tror sig vara] visa skulle komma på skam,

och det världen anser vara svagt

utvalde Gud för att de [som tror sig vara] mäktiga skulle komma på skam.

28 Gud utvalde det som världen ser ner på [de utan förnäm släkt, status]

och det som var föraktat (utan värde),

även det som ingenting var,

för att göra till intet (förbigå) det som är någonting [som världen anser viktigt].

29 Detta för att ingen människa (inget kött) skulle kunna berömma sig (skryta) inför Gud.

30 På grund av (men genom, från) honom är ni i (lever ni förenade med) den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, som har blivit vår vishet från Gud. Han har blivit vår [visheten i Jesus blir synlig genom vår]:

rättfärdighet [har gjort att vi utan skuld kan möta en helig Gud],

helgelse (har renat och avskilt oss för tjänst) och

återbetalning (befrielse) [betalat priset för att köpa oss fria från evig dom för synd].

31 Därför, som det står skrivet [i profeten Jeremia]:

”Den som vill berömma sig,

måste berömma sig i Herren.”

[Paulus summerar Jer 9:23-24, som varnar för att skryta om sin egen visdom och förmåga. Allt beröm måste ske i ljuset av vad Gud har gjort. Samma citat ges också i 2 Kor 10:17.]

2

[Paulus tar också sig själv som ett exempel på hur Guds vishet är högre än mänsklig vishet.]

1 För min del, när jag kom till er syskon (bröder och systrar i tron),

var mitt budskap som jag förkunnade om Gud inte dominerat av fantastiskt tal (retorik) eller visdom.

2 För jag bestämde mig för att inte känna till något [medvetet visa min kunskap] bland er

förutom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), och honom som korsfäst.

Guds vishet uppenbaras genom Anden (2:3-16)

Guds vishet både dold och uppenbarad

3 För egen del, när jag mötte er uppträdde jag i svaghet och fruktan (jag var nervös och tyckte inte om att tala inför människor) och 4 varken mitt tal (framförande) eller mitt budskap (min predikan) byggde på övertalning (förförande argument) av ”visdom”, utan i överbevisning (en manifestation) i Ande och i kraft. 5 Detta för att er tro inte skulle bygga på mänsklig visdom utan på Guds kraft.

6 Nu finns det [en högre] vishet som vi har för vana att tala om när vi är bland vuxna (fullvuxna, de som är andligt mogna), men det är inte den här tidsålderns (generationens, världens) eller världsledarnas (furstarnas, kungarnas) visdom, som är i en process att avsättas (dömda att gå under).

7 Nej, i stället talar (förmedlar) vi Guds vishet, dold i ett mysterium (en gåta) [dold för mänsklig vishet], som Gud före tidens början

planerade till vår ära, 8 som ingen av den här tidsålderns härskare har känt (haft en personlig upplevelse av), för om de hade gjort det skulle de aldrig ha korsfäst ärans (härlighetens) Herre.

9 Utan som Skriften säger:

”Det inget öga har sett,

det inget öra hört,

vad inget hjärta drömt om (vad någon kunnat tänka),

allt det har Gud berett (utjämnat vägen, betalt för)

åt dem som ständigt älskar honom.”

[Paulus citerar fritt från Jes 64:4 och Jes 65:17.]

10 Gud har uppenbarat detta för oss genom sin Ande.

Anden uppenbarar Guds vishet

Anden [den helige Ande] utforskar (undersöker ständigt, studerar noggrant gång på gång) allting, ja, även Guds djuphet (djupa insikt). 11 För vem bland människor vet (förstår, känner till) vad som finns i människan [djupen – hos andra eller ens sig själv, se vers 10], utom människans egen ande inom henne (ordagrant: honom)? På samma sätt vet ingen vad som finns i Gud, utom Guds Ande.

12 Men vi har inte tagit emot världens ande, utan Guds Ande, så att vi kan veta om (förstå, uppskatta) gåvorna (av fri favör och de välsignelser) som Gud har gett oss.

13 Vi sätter ord till dessa sanningar, men inte med ord som mänsklig visdom lär ut (dikterar), utan som Anden lär ut, genom att kombinera (sammanställa) andliga sanningar med andliga ord [till den som har den helige Ande].

14 En oandlig människa [som inte har blivit berörd av Gud] tar inte emot det som kommer från Guds Ande. Det är dårskap för henne, och hon kan inte förstå det eftersom det måste bedömas på ett andligt sätt.

15 Den andliga människan däremot kan bedöma allt (undersöka, avgöra vad som är rätt), men själv kan hon inte bedömas (bli dömd) av någon [oandlig människa]. [Den andliga människan kan bara bli dömd av Gud, se 1 Kor 4:3-5, inte av oandliga människor eller världsliga kristna, se 1 Kor 3:1-3.]

16 För vem har lärt känna Herrens sinne (planer, tankar)?

Vem kan undervisa honom?

[Jes 40:13, se även Rom 11:34.]

Men vi har den Smordes (Kristi) sinne.

3

Kristen enhet (3:1-4:16)

[Paulus ser tillbaka till när han omkring tre år tidigare var med och fick leda korintierna till tro på Jesus.]

1 Syskon (bröder och systrar i tron), själv kunde jag inte tala till er som till andliga människor, utan bara som till oandliga människor (starkt påverkade av sin köttsliga mänskliga natur), som spädbarn i den Smorde (Messias, Kristus). 2 Jag gav er mjölk att dricka [som en mor skulle föda ett litet barn], eftersom ni inte var mogna (stora nog) att ta till er fast föda [djupare andliga sanningar]. Men ni är [tre år senare] fortfarande inte redo!

3 Orsaken är att ni fortfarande är köttsliga [och låter er styras av känslor och omständigheter]. För så länge det finns avund [den bakomliggande inre orsaken] och strid [som är frukten av avundsjukan] bland er, är ni då inte köttsliga och lever som alla andra [utan Andens liv]? 4 Om en säger: ”Jag håller mig till Paulus” och en annan: ”Jag håller mig till Apollos”, är ni då inte som folk i allmänhet?

[Avund och själviskhet leder till oordning och alla möjliga onda handlingar, se Jak 3:16. En av köttets gärningar är stridigheter, se Gal 5:20.]

Missuppfattning om vad kristet ledarskap innebär

[Korintierna visade sin omognad genom att de upphöjde mänskliga ledare till skyarna. Paulus bemöter detta genom att visa på att sant kristet ledarskap är ett tjänande ledarskap.]

5 Vad är Apollos?

Vad är då Paulus?

Vi är bara tjänare som har fört er till tro [inte ledare för olika grupperingar]. Herren har gett oss olika uppgifter.

6 [Församlingen kan liknas vid en planta:]

Jag planterade, Apollos vattnade, men Gud stod för växten. 7 Varken den som planterar eller den som vattnar betyder något, utan bara Gud som ger växten. 8 Den som planterar och den som vattnar är likvärdiga (är lika viktiga), och var och en ska få sin lön efter sitt arbete. 9 Vi är Guds medarbetare, och ni är Guds åker, Guds byggnad.

10 [Församlingen kan liknas vid en byggnad:]

Genom den nåd (den speciella gåvan just för min uppgift) som Gud gav mig, lade jag grunden som en skicklig arkitekt (erfaren byggmästare), och en annan bygger nu vidare på den. [Apollos och andra lärare byggde vidare på den grund som Paulus hade lagt i Korint.] Låt var och en vara noga med hur han bygger på den, 11 för ingen annan grund kan någon lägga än den som [redan] är lagd, och den är Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Det finns bara en grund – Jesus, den Smorde, men det finns olika sätt att bygga vidare på den kunskapen. Här riktar han en varning främst till pastorer och lärare att vara vaksamma över vad det är man undervisar.]

12 Om någon nu bygger på grunden med [bestående material som] guld, silver och dyrbara (ädla) stenar, [eller temporära som] trä, hö och strå, 13 så ska vars och ens arbete synliggöras (öppet visa sig vad det är gjort av). För den dagen kommer att visa det, eftersom den uppenbaras i eld, och elden ska pröva kvaliteten (testa vad som är äkta och har verkligt värde) hos det som varje människa har gjort. [Det är inte mängden arbete utan kvaliteten som bedöms.] 14 Om det arbete (verk) som någon har byggt består [provet], så ska han få sin lön, 15 men om det brinner upp, så lider han förlust [förlorar han sin belöning]. Själv ska han bli räddad, men som genom eld [som en som undflyr en eldsvåda men det han byggt förstörs].

16 [Ni är inte vilken byggnad som helst.] Vet ni inte (har ni inte insett) att ni [hela församlingen i Korint] är Guds tempel och att Guds Ande bor i er? 17 Om någon fördärvar (förgör, skadar) Guds tempel [med falska läror] ska Gud fördärva honom. Guds tempel är heligt, och det templet är ni.

[Paulus understryker att de troende tillsammans utgör Guds tempel. Här används gr. naos som beskriver helgedomen med de inre rummen (inte gr. hieron som används om de yttre förgårdarna). Petrus använder samma bild där alla är ”levande stenar” i ett andligt husbygge, se 1 Pet 2:5. Lite senare använder Paulus samma bild med templet igen för den enskilde troende, se 1 Kor 6:19. Gud ser allvarligt på ledare som inte bygger upp utan fördärvar hans heliga boning.]

18 Bedra inte er själva [var på er vakt så ni inte bedras av den här världens visdom]. Om någon av er tycker sig vara vis i den här världen, måste han först bli en dåre för att bli vis. 19 Den här världens visdom är nämligen dårskap inför Gud. Det står skrivet:

Han fångar de visa i deras slughet [Job 5:13]

20 och vidare:

Herren känner de [mänskligt] visas tankar,

han vet att de är tomma. [Ps 94:11]

21 Därför ska ingen skryta över människor [era mänskliga ledare], för [det är faktiskt som era filosofer säger att] ”allt är ert”:

22 Paulus, Apollos och Kefas [Petrus],

världen (universum),

liv och död,

nutid och framtid,

allt är ert.

[Paulus använder en väl avvägd ironi genom att låna uttrycket ”allt är ert” från de samtida populärfilosofierna. Stoiker och kyniker hävdade nämligen att även om de inte ägde någonting, tillhörde hela världen dem, eftersom de var vän med gudarna som ägde världen. Paulus avslöjar korintiernas brist på egentlig vishet för att om hela världen tillhörde dem fanns det ingen anledning att tala om att de tillhörde olika lärare.]

23 Ni tillhör den Smorde (Messias, Kristus), och den Smorde tillhör Gud.

4

En ledare måste vara trofast

1 Låt människor se på oss [jag Paulus, Apollos och andra ledare, se 1 Kor 3:5, 22; 4:6] tjänare till den Smorde (Messias, Kristus), som förvaltare av Guds mysterier (bärare av hans dolda planer och syften). 2 Det som krävs av en förvaltare här [på detta område] är att han är pålitlig (den egenskap man letar efter hos dem som ska ha auktoritet och ansvar är trohet). [Korintierna verkade bara värdesätta vältalighet och mänsklig filosofisk kunskap.]

[En tjänare och förvaltare, i detta fall en Guds tjänare, kommer ständigt att bedömas och kritiseras. Paulus pekar nu på hur kritik kan komma från tre håll. Andra människor, sig själv och Gud.]

3 För mig [personligen] spelar det ingen roll om ni eller en mänsklig domstol ställer mig inför rätta [på denna punkt hur jag har förvaltat det uppdrag jag fått av Gud]. Jag [sätter mig inte på Guds plats och] dömer inte ens mig själv. 4 Jag har inget dåligt samvete, men det betyder inte att jag är frikänd. Den som dömer (undersöker) mig är Herren. 5 Döm därför inte i förtid (hastigt), innan Herren kommer [tillbaka], för då ska han föra fram i ljuset det som nu är i mörker och uppenbara hjärtans motiv; sedan får var och en sin ära (sitt beröm) från Gud.

[Det Paulus varnar för är att förhastat döma människor, vilket lätt leder till hämndaktioner. Det är bara Gud som känner hjärtan och kan ge en fullständigt rättvis dom, se Rom 14:10. Däremot, som vi ser redan i nästa kapitel, måste vi bedöma vad som är gott och ont, se 1 Kor 5:11-13; Matt 7:1-5. Paulus uppmanar oss att bedöma och rannsaka oss själva, se 1 Kor 11:28, 31. Se även Matt 18:15-17.]

6 Nu syskon (bröder och systrar i tron), har jag tagit mig och Apollos som exempel för er skull [men principen gäller alla lärare], för att ni ska lära er vad uttrycket ”inte utöver det som är skrivet” betyder. Detta för att ni inte ska skryta över någon på annans bekostnad.

[Paulus och Apollos har nämnts två gånger tidigare, se 1 Kor 1:12; 3:5. Uttalandet här, att Paulus har tagit dessa namn som exempel, gäller helt säkert 1 Kor 3:5, men troligen även också 1 Kor 1:12. Paulus och Apollos verkade inte ha haft några inbördes konflikter, se 1 Kor 3:4-6.]

7 Vem ger dig en särställning (vad gör dig så speciell)?

[Vem är du att välja olika ledare och grupperingar, se 1 Kor 1:12.]

Vad har du som du inte har fått?

Och om du har fått det, varför skryter du då som om du inte hade fått det?

[Hela argumentet i vers 8-13 är uppbyggt på kontraster. Korintierna verkade ha en överbetoning på framtiden där den kommande tiden redan var här – en s.k. överrealiserad eskatologi. De kan också ha tagit till sig en samtida stoisk livsfilosofi där en vis människa skulle vara befriad från vardagens bekymmer. Resonemanget med ”kungar” är intressant och verkar ha funnits inom dessa kretsar. Några år senare skriver Epiktetos (50-135 e.Kr.): ”När någon ser på mig, vem känner då inte att hon ser sin kung eller mästare?”]

8 Ni är redan mätta, ni är redan rika, ni har blivit kungar och det utan oss. Jag skulle önska att ni verkligen hade blivit kungar, så att vi kunde regera tillsammans med er! 9 Det verkar som om Gud har ställt oss apostlar sist, som dödsdömda. Vi har blivit ett skådespel för världen, för både änglar och människor.

10 Vi är dårar för den Smorde (Messias, Kristus),

ni är kloka i den Smorde.

Vi är svaga,

ni är starka.

Ni är aktade,

vi är föraktade.

11 Ännu i denna stund är vi hungriga och törstiga, vi är nakna, misshandlade och hemlösa.

12 Vi sliter och arbetar med våra händer.

[Paulus arbetade för sitt eget uppehälle för att inte vara en börda för församlingen, se 1 Thess 2:9.]

När vi blir hånade

välsignar vi,

när vi blir förföljda

härdar vi ut,

13 när folk talar illa om oss

talar vi väl om dem.

Vi har blivit som världens skräp, som mänsklighetens avskrap (avskum), och så är det än i dag.

En faders förmaning

14 Jag skriver inte det här för att få er att skämmas, utan för att vägleda (förmana, milt varna) er som mina älskade barn. 15 För även om ni skulle ha en myriad [det högsta talvärdet i grekiskan som är 10 000, men används också bildligt talat för att beskriva en oräknelig mängd] uppfostrare i den Smorde (Messias, Kristus), så har ni ändå inte många fäder. Det var jag som i den Smorde Jesus födde er till liv genom evangeliet. 16 Därför ber (uppmuntrar, uppmanar) jag er: ha mig som förebild (bli ”imitatörer” av mig – gr. mimetes).

MÄN OCH KVINNOR – I FAMILJERELATIONER (4:17-7:40)

Grov sexuell synd mitt i församlingen (4:17-5:6)

Introduktion

[Följande vers kan syfta tillbaka på splittringarna i församlingen, eller framåt på den öppna sexuella synd som Paulus snart tar itu med i kapitel 5. Eftersom ordet ”därför” används i vers 16 och syftar tillbaka, är det troligt att detta ”därför” syftar framåt. Besöket Paulus talar om återkommer även i 1 Kor 5:3. Det stämmer även överens med den kiastiska strukturen.]

17 Just därför (av den här anledningen) har jag sänt er Timoteus, mitt älskade och trofasta barn i Herren. Han ska påminna er om mina vägar i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, det jag lär ut i alla församlingar överallt.

[Paulus träffade Timoteus under sin första missionsresa. På den andra resan följde Timoteus med som medhjälpare, se Apg 16:1. Han var känd i församlingen i Korint, se Apg 18:5.]

Problemet

18 Några har blivit självsäkra, för de tror att jag inte ska komma till er. 19 Men jag kommer snart till er, om Herren vill, och då får jag veta hur det är, inte med orden utan med kraften hos dem som är uppblåsta. 20 För Guds rike består inte i ord utan i kraft. 21 Vad vill ni? Ska jag komma till er med riset,

eller med kärlek [som är osjälvisk och utgivande] och en mild (känslomässigt välbalanserad) ande?

5

1 Alla berättar (det är allmänt känt) att det finns sexuell omoral bland er, sådan sexuell omoral som man inte ens hittar bland hedningarna: att en man lever ihop med sin fars hustru.

[Formuleringen indikerar att sonen inte lever med sin egen mor utan sin styvmor, en relation som var förbjuden enligt 3 Mos 18:7. Denna typ av relation inom förbjudna led var inte socialt accepterad i samhället och kunde åtalas enligt romersk lag. Formuleringen ”alla berättar” indikerar Paulus stora förvåning att församlingen verkar vara stolt över att man är så tolerant och öppen.

Vi vet inte exakt hur situationen såg ut, men ett troligt scenario är att i en familj i församlingen har modern dött. Fadern har gift om sig med en yngre hustru. En vuxen son, som var jämnårig med sin fars nya hustru, utvecklar en relation med henne. Några i församlingen hävdar att kärleken är störst och att de inte längre lever under lagen utan i nåden. Vi är toleranta – friheten i Jesus gäller allt!

Förutom splittringarna i församlingen hade Paulus fått muntlig information om andra problem i församlingen. Att Paulus tar upp problemet med splittring först är viktigt – en oenig församling har inte auktoritet och kraft att ta itu med några andra problem.]

2 Trots detta är ni uppblåsta!

Borde ni inte i stället sörja (gråta)?

Uppmaning – ta avstånd från honom

[I vers 3, 4 och 5 återkommer kropp följt av ande som ett genomgående litterärt mönster.]

Ni skulle ha tagit bort den som gjort det från er gemenskap.

3 Jag som är

frånvarande till kroppen

men närvarande i anden

har redan dömt (fällt domen över) den som handlat så, som om jag var där.

4 I vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) namn.

När ni är samlade [Jesu kropp]

och min ande är hos er,

med vår Herre Jesu makt,

5 ska den mannen överlämnas åt Satan till

köttets fördärv

för att anden ska bli frälst

på Herrens dag.

6 Ert skrytande [om era lärare och hur allt är väl i församlingen] är helt opassande.

[Paulus uppmanar församlingen att ta ansvar. De ska inte vänta på att han ska komma och lösa problemet åt dem, men han ger råd hur han skulle agerat om han varit på plats. Mannen som levde med sin fars hustru agerade helt uppenbart både mot Guds bud och romersk lag och församlingen blundade för det. Paulus säger inte att de ska stena honom, vilket skulle varit den judiska lösningen. Han uppmanar dem inte heller att processa fallet i domstol, vilket skulle varit den romerska lösningen. I stället säger han att de som församling gemensamt ska ta avstånd från honom och överlämna honom till Satan, chocken att se vem hans verklige herre är, kanske kan leda till omvändelse. Denna historia får ett lyckligt slut, i 2 Kor 2:5-8 har mannen omvänt sig och är tillbaka i gemenskapen. Församlingen måste ibland sätta en gräns, men förmaningen måste ske i kärlek, se 2 Thess 3:14-15, och målet är alltid upprättelse, se Gal 6:1-3.]

Varför är det viktigt att ni tar itu med detta?

1) Lite jäst syrar hela degen

Vet ni inte att bara lite jäst [en bild på synd och falska läror, se 2 Mos 12:15; Matt 16:11-12; Mark 8:15] syrar hela degen? 7 Rensa bort den gamla jästen så ni kan bli en ny deg – ni är faktiskt osyrade, för vårt påskalamm, den Smorde (Messias, Kristus), har blivit slaktat för oss. 8 Så låt oss därför fira högtid, inte med gammal surdeg [när vi levde på världens sätt], inte heller med ondskans och elakhetens surdeg (ondska och utlevd ondska). Fira i stället med renhetens (ärans) och sanningens (ärlighetens) osyrade deg.

2) Det är skillnad mellan världen och församlingen

9 I mitt [tidigare] brev till er skrev jag att ni inte ska umgås (vanemässigt och ha nära kontakt) med sexuellt omoraliska människor.

10 Jag menade inte alla

sexuellt omoraliska här i världen,

eller alla giriga (som strävar efter mer och mer ägodelar, men även makt och inflytande) och

utsugare (bedragare, svindlare) [Ordet översätts ”rovlystna” i Matt 7:15.]

eller alla avgudadyrkare.

I så fall hade ni behövt lämna världen!

[Paulus hade skrivit minst ett brev tidigare före detta brev, som vi kallar Första Korintierbrevet. I det förra brevet, som inte finns bevarat, hade man tolkat uppmaningen att inte ha nära samröre med människor som lever i uppenbar synd på fel sätt. Man hade inte tillämpat det internt i församlingen utan tänkte att det bara gällde andra människor ute i världen. Paulus visar på absurditeten i ett sådant synsätt. Paulus förespråkar inte klosterliv; en kristen ska leva i världen men inte av den. Jesus ber inte att lärjungarna ska tas ur världen, utan bevaras från den onde, se Joh 17:15-19.]

11 Men nu skriver jag till er att ni inte ska umgås med den som kallar sig broder [som kallar sig en kristen] och är [har som livsstil att vara]

sexuellt omoralisk,

girig,

avgudadyrkare,

förtalare,

drinkare eller

utsugare.

Med en sådan ska ni inte ens äta.

[Denna lista har likheter med dödssynderna i 5 Mos 13-24, som också avslutas med att man inte ska ha något att göra med den som hänger sig åt sådant.]

3) Sekulära domstolar ska inte lösa församlingens problem

12 Är det min sak att döma de utomstående? [Nej!]

Är det inte de som är innanför [i församlingen] ni ska döma? [Jo!]

13 De utomstående ska Gud döma. Driv bort från er den som är ond! [5 Mos 17:7]

6

[Det är troligt att någon i församlingen hade gått till domstolen rörande detta fall där sonen var tillsammans med sin fars hustru. Kanske den förödmjukade fadern, någon av hustruns släktingar eller en grupp i församlingen.]

1 Hur kan någon av er som är i tvist med en annan [broder eller syster] gå till domstol inför de orättfärdiga och inte inför de heliga?

2 Vet ni inte att de heliga ska döma världen?

Om nu världen ska dömas av er,

duger ni då inte till att döma i [jämförelsevis] små saker?

3 Vet ni inte att vi ska döma änglar?

Ska ni då inte kunna döma i det som tillhör det här livet?

4 Men när ni har vardagliga tvister sätter ni folk till domare som församlingen inte har förtroende för.

[Paulus tänker nog tillbaka på hur han själv blev förd till rättegång i Korint när han var där första gången, se Apg 18:12-17. Gallio avslog fallet och synagogan i Korint blev offentligt förödmjukad.]

5 Det här säger jag för att ni ska skämmas. Finns det ingen förståndig bland er, ingen som kan vara skiljedomare mellan bröder? 6 I stället går broder till domstol med broder, och detta inför otroende. 7 Redan det att ni processar med varandra är ett nederlag för er.

Varför tar ni inte hellre en oförrätt?

Varför tar ni inte hellre en förlust?

8 I stället gör ni själva orätt och roffar åt er, och det drabbar syskon (bröder och systrar i tron).

Gudsrikets lagar (6:9-17)

Tio synder

9 Vet ni inte att orättfärdiga inte ska få ärva Guds rike? Sluta att bedra er själva!

[Fem sexuella synder:]

Varken sexuellt omoraliska (otuktiga – gr. porneia),

eller avgudadyrkare [som utövade sexuella akter i avgudatemplen],

eller äktenskapsbrytare,

eller catamiter (den passiva partnern i en manlig homosexuell relation)

[Ordet malakoi används också om mjukt tyg i Matt 11:8 och Luk 7:25, ordet kan användas för att beskriva en feminin man, homosexuell prostituerad],

eller män som ligger med män

[Det grekiska ordet arsenokoites beskriver den aktiva partnern i en manlig homosexuell relation. Ordet består av två ord, arsen som betyder man och koitai som betyder ”bädd”. Dessa två ord används i 3 Mos 18:22 och det är troligt att Paulus konstruerar detta nya grekiska ord för att ge en tydlig referens till just denna vers. Alla dessa fem sexuella synder omnämns centralt i 3 Mos 18-20.]

10 [Fem andra synder:]

eller tjuvar,

eller giriga,

eller drinkare,

eller förtalare,

eller utsugare

ska ärva Guds rike.

[Talet tio används ofta i Bibeln för människans ansvar inför Gud, tio Guds ord, tiondegivande, osv. Alla dessa tio synder relaterar till de problem Paulus tar upp i detta brev. Den första delen med sexuella synder är uppenbar utifrån sammanhanget. Den andra delen börjar och slutar med stöld och rån, exakt det som Paulus talat om i vers 7-8 där man ”roffar” åt sig genom att processa mot varandra. I mitten nämner han giriga, drinkare och förtalare. Dessa tre ord sammanfattar problemen vid nattvarden i gudstjänsten som snart tas upp, se 1 Kor 11:17-34. När Paulus beskriver dessa människor använder han substantiven, inte verben, vilket indikerar att det inte rör sig om enstaka synder utan en aktiv livsstil i dessa synder.]

11 Sådana har några av er varit.

Men ni har tvättats rena,

men ni har blivit helgade,

men ni har förklarats rättfärdiga

i Herren Jesu den Smordes (Kristi) namn

och i Anden

av vår Gud.

[Dessa sex rader hör ihop. Ni har blivit tvättade rena i dopet i Jesus, se Rom 6:3. Den helige Ande är den som helgar och Gud är den som rättfärdiggör, se Rom 8:33.]

[Paulus använder sig nu av ett retoriskt grepp som kallas diatrib. En tänkt dialogpartner citeras för att sedan motsägas. Eftersom grekiskan saknar citattecken kan man inte vara helt säker på när det är ett citat eller inte. Det är inte otroligt om dessa citat ursprungligen kom från Paulus själv när han argumenterade mot judisk lagiskhet. Tagna ur sammanhanget hade några använt dem för att stödja ohämmad frihet. Samma fyra rader återfinns nästan ordagrant i 1 Kor 10:23.]

12 [Ni säger:] ”Allt är tillåtet för mig”,

men allt bygger inte upp (gör nytta, jämfört med andra saker).

[Ni säger:] ”Allt är tillåtet”,

men jag tänker inte låta någonting få kontroll över (förslava) mig.

Kroppen är inte till för ohämmad sexualitet

[Korintierna argumenterade för att mat och sexualitet var jämförbara. Jag känner mig hungrig – och äter. Jag känner sexuell lust – och ger mig hän med prostituerade. Grekernas andlighet, och då särskilt gnosticismen, präglades av ett tänkesätt där det fysiska och andliga var åtskilda. Det spelade inte någon roll vad man gjorde med kroppen, anden var högre.]

13 [Ni säger:] ”Maten är till för magen

och magen för maten”,

men [då vill jag säga att] Gud ska göra slut på dem båda.

Kroppen är inte till för omoral utan för Herren,

och Herren för kroppen.

14 Gud har uppväckt Herren,

och genom sin makt ska han uppväcka även oss.

[Logiken i Paulus resonemang om sexualiteten har att göra med kroppen, som en dag kommer att uppstå. Därför spelar det roll hur vi handskas med vår kropp.]

15 Vet ni inte att era kroppar är delar i den Smordes (Kristi) kropp? [Hör tematiskt ihop med vers 19.]

Ska jag då ta delar av kroppen som tillhör den Smorde (Messias, Kristus)

och göra dem till ett med en prostituerads kropp?

[Hör tematisk ihop med vers 18 där ordet ”kropp” också används två gånger.]

Absolut inte!

16 Vet ni inte att den som förenar sig med en prostituerad

blir en enda kropp med henne? Det heter:

De två ska bli ett kött. [1 Mos 2:24]

[Sexualiteten involverar hela personligheten och är inte separerad från kärlek utan hör ihop.]

17 Men den som är förenad med Herren

är en ande med honom.

[Hör tematisk ihop med vers 16, se orden ”förenad” och ”är en”.]

18 Fly sexuell omoral!

All annan synd som en människa begår är utanför kroppen,

men den sexuellt omoraliske syndar mot sin egen kropp.

19 Vet ni inte att er kropp är ett tempel för den helige Ande som bor i er och som ni har fått av Gud?

Ni tillhör inte er själva,

20 ni är köpta till ett högt pris.

Ära då Gud med er kropp!

[Kroppen är ett tempel för den helige Ande. Det finns en intressant koppling till tabernaklet. Utifrån sett så såg man bara skinn (från djur), men inuti fanns förbundsarken. Vi kan även läsa om att de samlade tre färger av garn: blått, purpur och scharlakansrött (2 Mos 38:23). På liknande sätt är våra blodådror i kroppen ser blåa ut när de är syrefattiga, mörkt röda när de är fulla av syre och violetta däremellan.]

7

Sexuella relationer i harmoni med evangeliet

[Paulus svarar nu på sju frågor om familjeliv och sexualitet som korintierna skrivit till honom om. Vad man inte nämnde i brevet var oenigheten, mannen som levde med sin faders hustru och hur vissa män inte tyckte det var så farligt att utnyttja prostituerade. Det verkade som om församlingen i Korint försökte dölja dessa genanta problem och i stället skrev några frågor av mer generell karaktär. Paulus fick reda på den verkliga situationen, och tar därför upp dessa allvarliga problem i kapitel 5-6, innan han besvarar deras skrivna frågor.]

1) Inte manlig dominans

[Paulus har tidigare tagit upp problemet de liberala grupperingarna som förespråkade fri sex, se 1 Kor 6:13-20. Nu vänder han sig till asketerna som ansåg att all sexualitet var syndig och skulle undvikas, även inom äktenskapet.]

1 När det gäller det ni skrev: ”Det är visserligen bra för en man att inte röra en kvinna.”

2 Men på grund av [risken och frestelserna för] sexuella synder (otukt i plural – gr. porneia) [som var utbrett och allmänt accepterat i Korint]

ska varje man ha [umgänge med] sin hustru

och varje hustru [umgänge med] sin man.

3 Mannen ska ge sin hustru vad han är skyldig henne,

och på samma sätt hustrun sin man.

4 Hustrun bestämmer inte över sin kropp,

det gör mannen.

På samma sätt bestämmer inte mannen över sin kropp,

det gör hustrun.

5 Håll er inte ifrån varandra, utom möjligen för en tid med bådas samtycke för att kunna ägna er åt bönen.

Kom sedan tillsammans igen, så att Satan inte frestar er, eftersom ni inte kan leva avhållsamt.

2) Änkor och änkemän

[Frasen ”detta säger jag” syftar framåt på samma sätt som i 1 Kor 4:17. Till skillnad från fallet med incest och frågan om det är förenligt med kristen tro att gå till prostituerade som hade ett tydligt svar, finns det inget entydigt svar om änkor och änkemän bör gifta om sig. I vers 7 är det tydligt att en av de andliga gåvorna är att kunna leva ogift. Den rådande situationen i omvärlden spelade också roll, se 1 Kor 7:26.]

6 Men detta säger jag som ett råd, inte som en befallning:

7 Helst skulle jag vilja att alla människor var som jag.

Men var och en har sin gåva från Gud,

den ene på ett sätt, den andre på ett annat.

[Vi vet inte så mycket om Paulus äktenskapliga historia. Vi vet att han läste under rabbinen Gamaliel, men inte om han själv blev en rabbin, se Apg 22:3. Om så är fallet måste han ha varit gift tidigare, eftersom giftermål var ett krav för att bli en rabbin vid den här tiden. Rabbinsk tradition ger en minimiålder för giftermål på 18 år för pojkar (Mishnah Abot 5:21). Om man inte är gift vid 20 års ålder förbannas man av Gud (T.B. Sanh. 76b). Det vi vet med säkerhet är att han inte är gift när han skriver detta brev. Kanske var Paulus änkeman, det kan antydas i följande vers.]

8 Till de ogifta och till änkorna säger jag:

det är bäst för dem om de förblir som jag.

9 Men kan de inte leva avhållsamt ska de gifta sig,

för det är bättre att gifta sig än att brinna av begär.

3) Troende och icke-troende – äktenskap och skilsmässa

[Nu tar Paulus upp lite mer komplicerade frågor som rör skilsmässa, se även Rom 7:1-3]

10 De gifta [där båda två är troende] ger jag en befallning som inte är min utan Herrens:

”En hustru får inte skilja sig från sin man.” [Matt 5:31-32; 19:4-9]

11 Men om hon skiljer sig ska hon förbli ogift eller försonas med sin man. En man får inte [heller] överge sin hustru.

12 Till de andra säger jag, inte Herren:

Om en broder har en hustru som inte är troende och hon är villig att leva med honom,

får han inte överge henne.

13 Om en hustru har en man som inte är troende och han är villig att leva med henne,

får hon inte överge honom.

14 Mannen som inte tror är nämligen helgad genom sin hustru,

och hustrun som inte tror är helgad genom sin troende man.

Annars skulle era barn vara orena, men nu är de heliga.

[I judisk tradition, vad gäller heligt och orent, antogs det oheliga vanhelga det heliga. Jesus vänder på detta. I Mark 5:21-43 orenar varken kvinnan med blödningar eller Jairus döda dotter Jesus. Han rör vid det som anses orent utan att själv bli orenad, i stället helas och renas det han rör vid.]

15 Men om den som inte tror vill skiljas, så låt honom skiljas. I sådana fall är [den troende] brodern eller systern inte moraliskt bunden [vid äktenskapet] som en slav. Gud har kallat er att leva i frid.

16 För hur vet du, hustru,

om du kommer att frälsa din man?

Eller hur vet du, man,

om du kommer att frälsa din hustru?

4) Jude och grek, slav och fri

[Huvudbudskapet i denna del är att vara kvar i den lott Herren gett en person, frasen återkommer i vers 17, 20 och 24. Terminologin är hämtad från 4 Mos 26:52-56 som handlar om hur Gud tilldelar israeliterna olika jordlotter i löfteslandet. Varför tar Paulus upp jude/grek och slav/fri mitt i ett sammanhang som talar om familjerelationer? Svaret kan finnas i Gal 3:28 där dessa två ämnen tas upp i samband med att i Jesus är det inte längre man och kvinna.]

17 Men var och en ska leva i den ställning (lott) som Herren har tilldelat honom, så som Gud har kallat honom. Det föreskriver jag i alla församlingar.

18 Var någon [judisk man] redan omskuren när han blev kallad [av Gud]?

Då ska han inte ändra på det. [Ta bort sin judiska identitet genom kirurgiskt ingrepp, ordagrant ”skaffa sig förhud”.]

Var någon [icke-judisk man] oomskuren när han blev kallad [av Gud]?

Då ska han inte låta omskära sig.

19 Detta ingrepp som kallas omskärelse har ingen betydelse,

och detta fysiska ingrepp där man åter blir oomskuren har heller ingen betydelse,

vad som betyder något är att man håller Guds bud.

[Den grekiska kulturen hade nakenhet som ideal. I Jerusalem byggs ca 175 f.Kr. den första romerska idrottsanläggningen. Det grekiska ordet är gymnasium, av grekiskans gymnos (naken), eftersom man tränade och tävlade nakna. Våra ord ”gym” och ”gymnastik” kommer från detta ord. Både Första Mackabeerboken 1:17 och i Josefus verk Judiska fornminnen (bok 12, 5:1), talas det om hur grekiska judiska män skämdes för sin judiska identitet och gjorde kirurgiska ingrepp för att ”skaffa förhud” och bli oomskurna.]

20 Var och en ska bli kvar i den ställning

han hade när han blev kallad.

21 Var du slav när du blev kallad [av Gud]?

Bekymra dig inte över det,

men om du kan bli fri (få din frihet), så tag den chansen.

[Sista delen är ordagrant ”men även om du kan bli fri, använd den”. Det går att översättas så att betydelsen blir ”även om du kan bli fri, så förbli hellre slav.” I ljuset av 1 Tim 1:10 där slavhandlare jämförs med mördare, och innehållet i nästa vers, är det troligast att betydelsen är att Paulus inte är emot att en slav blir frigiven, se även brevet till Filemon.]

22 Den som var slav när han blev kallad av Herren är Herrens frigivne, och den som var fri när han blev kallad är slav till den Smorde (Messias, Kristus).

23 Ni är köpta till ett högt pris [Jesus betalade med sitt liv på korset],

så bli inte slavar under människor.

24 Syskon (bröder och systrar i tron), var och en ska inför Gud förbli som han var när han blev kallad.

5) Råd till ogifta

25 När det gäller de kvinnor som lever ogifta (jungfrur) har jag ingen befallning från Herren. Men jag ger ett råd som en som genom Herrens barmhärtighet är trovärdig. 26 Jag menar att i det svåra läge som nu råder är det bäst för människor att förbli som de är.

27 Är du bunden vid en hustru,

sök då inte bli fri.

Är du inte bunden,

så sök inte någon hustru.

28 Men om du gifter dig syndar du inte,

och om en ogift kvinna (jungfru) gifter sig syndar hon inte.

De som gör så kommer dock att få lida här i livet,

och jag vill gärna skona er.

29 Men det säger jag, syskon (bröder och systrar i tron): Tiden är kort, från och med nu:

Låt även de som har hustrur

leva som om de inte hade det,

30 och de som gråter [vid en begravning]

som om de inte grät,

de som är glada [vid en födsel]

som om de inte var det,

de som köper något [egendomar]

som om de inte fick behålla det,

31 och de som brukar den här världen [säljer och köper varor]

som om de inte brukade den.

Den här världens ordning går nämligen mot sin undergång.

Äktenskap innebär ansvar

32 Jag vill att ni ska vara fria från bekymmer.

Den ogifte tänker på det som hör till Herren,

hur han ska glädja Herren.

33 Den gifte tänker på det som hör till världen,

hur han ska glädja sin hustru, 34 och så blir han splittrad.

Den ogifta kvinnan och jungfrun tänker på det som hör till Herren,

att vara helig till både kropp och själ.

Den gifta kvinnan tänker på det som hör till världen,

hur hon ska glädja sin man.

35 Detta säger jag för att bygga upp er (för er vinst och ert eget bästa), inte för att begränsa er (lägga band på er), så ni utan distraktion kan leva rätt och troget hålla fast vid Herren.

Det är inte fel att gifta sig

[Paulus avslutar nu sina riktlinjer med att vara tydlig med att äktenskapet är något gott och att det inte är fel att gifta sig. Dock under rådande omständigheter i världen kommer det att bli extra bekymmer att bilda familj, varför Paulus i detta läge avråder. Han är fullt förvissad om att Herren förmår fylla de ogiftas grundläggande längtan och behov. Vers 36 är svåröversatt och kan antingen syfta på en far som är på väg att gifta bort sin giftasvuxna dotter, eller en ung man som trolovats med en ung flicka. Oavsett, så är slutsatsen densamma – det är inte syndigt att gifta sig.]

36 Men om någon tycker sig göra fel mot sin flicka som är giftasvuxen och vill gifta sig, då ska han göra som hon vill, han syndar inte, låt dem gifta sig. 37 Den däremot som står fast i sitt sinne och inte är under tvång utan har frihet att följa sin egen vilja och har bestämt sig för att låta sin flicka förbli ogift, han gör något som är bra.

38 Alltså:

den som gifter bort sin flicka

gör något bra,

den som inte gifter bort henne

gör något som är ännu bättre.

Det är inte fel att gifta om sig vid dödsfall

39 En hustru är bunden så länge hennes man lever. Om mannen dör, är hon fri att gifta om sig med vem hon vill, bara det sker i Herren.

[Uttrycket ”i Herren” innebär att hon gifter sig med en troende man, se 2 Kor 6:14. Senare i 1 Tim 5:9-13 uppmanar han yngre änkor att gifta om sig.]

40 Men lyckligare (saligare) är hon om hon förblir som hon är. Det är min mening, och jag tror att även jag har Guds Ande.

8

ATT LEVA SOM KRISTEN I EN FALLEN VÄRLD (kap 8-11)

Kött offrat till avgudar – frihet och ansvar

[Här i vers 1 och 4 citerar Paulus det som korintierna har sagt för att rättfärdiga sitt beteende. Paulus håller med till viss del, men visar hur de använt sin frihet fel.]

1 När det gäller kött från avgudaoffer vet vi att ”vi alla har kunskap”, men kunskapen blåser upp, medan kärleken bygger upp. 2 Om någon tycker sig ha kunskap om något, så har han ännu inte den kunskap han borde ha, 3 men om någon älskar Gud är han känd av honom.

4 När det nu gäller frågan om man får äta kött som är offrat åt avgudar (avbilder) [2 Mos 20:4], så vet vi att ”det inte finns någon avgud i världen” och att det ”bara finns en Gud”. 5 För även om det skulle finnas så kallade ”gudar” i himlen eller på jorden – och det finns många ”gudar” och många ”herrar”,

6 så har vi bara en Gud – Fadern –

från vilken allting är

och till vilken vi själva är,

och en Herre – Jesus den Smorde (Messias, Kristus) –

genom vilken allting är

och genom vilken vi själva är.

[Det finns ingen Zeus i himlen, ingen Atena på jorden och ingen Poseidon i havet. Här gör Paulus också något anmärkningsvärt genom att inkludera Jesus i den judiska trosbekännelsen Shema. Frasen ”vi har bara en Gud” motsvarar ”Herren, vår Gud” i bönen och ”en Herre – Jesus den Smorde” av ”Herren är en”, se 5 Mos 6:4.]

7 Den kunskapen finns dock inte hos alla. Några är fortfarande så vana vid avgudarna (avbilderna) att de äter köttet just som avgudaoffer, och då blir deras svaga samvete fläckat.

8 Men det är inte maten som för oss närmare Gud.

Äter vi inte så förlorar vi inget,

och äter vi så vinner vi inget.

9 Men se till att den frihet ni fått inte blir till fall för de svaga.

10 För om någon får se hur du som har kunskap ligger till bords i ett avgudatempel, blir då inte den som har ett svagt samvete uppmuntrad till att äta av köttet från avgudaoffren?

11 Genom din kunskap

går då den svage förlorad,

din broder och syster som den Smorde (Messias, Kristus) har dött för.

12 När ni på så sätt syndar mot syskonen (bröderna och systrarna i tron)

och sårar deras svaga samveten,

då syndar ni mot den Smorde (Messias, Kristus).

13 Därför, om maten blir till fall för min broder tänker jag aldrig mer äta kött, så att jag inte blir orsak till min broders fall.

9

Paulus personliga frihet och ansvar

[I föregående stycke är Paulus slutsats att vi är fria att äta kött offrat till avgudar, men vi har också ett ansvar inför andra troende som kan bli sårade. Det gör att vi ibland måste avstå från att göra vissa saker. Nu visar han hur han själv har applicerat dessa två principer i sitt eget liv.]

1 Är jag inte fri?

Är jag inte apostel (sändebud, ambassadör)?

Har jag inte sett vår Herre Jesus?

Är inte ni mitt verk i Herren?

2 Om jag inte är apostel för andra,

så är jag det i alla fall för er.

Ni är sigillet på mitt

apostlaämbete i Herren.

3 Mitt försvar inför dem som anklagar mig är detta:

4 Har inte vi rätt till mat och dryck?

5 Har inte vi rätt att föra med oss en troende hustru,

som de andra apostlarna och Herrens bröder och Kefas [Petrus]?

6 Eller är det bara jag och Barnabas som inte har rätt att vara fria från arbete?

7 Vem gör soldattjänst på egen bekostnad?

Vem planterar en vingård utan att äta av dess frukt?

Vem vallar en hjord utan att dricka av dess mjölk?

[Dessa tre exempel hör ihop med de två exemplen från jordbruket i vers 10b.]

8 Säger jag det här som en rent mänsklig åsikt?

Säger inte undervisningen (gr. nomos) [Torah] samma sak? 9 Det står skrivet i Mose undervisning:

Du ska inte binda för munnen (sätta munkorg) på oxen

när den tröskar. [5 Mos 25:4; 1 Tim 5:18]

Är det bara oxarna Gud bryr sig om?

10 Säger han det inte snarare (speciellt) för vår skull?

Jo, för vår skull blev det skrivet att den som plöjer

och den som tröskar ska göra det i hopp om att få sin del.

11 När vi har sått andliga ting hos er,

är det då för mycket begärt om vi skördar materiella ting från er?

12 Om andra har rätt att få del av det som är ert,

har inte vi det ännu mer?

Paulus väljer att inte använda sin frihet

[Paulus skriver tre gånger ”att han inte använder sin rätt” vilket ramar in detta stycke, se vers 12, 15 och 18.]

Men vi har inte utnyttjat den rättigheten [att vara avlönad], utan finner oss i allt för att inte skapa hinder för den Smordes (Kristi) evangelium.

13 Vet ni inte att de som tjänstgör i templet

äter av det som kommer från templet,

och att de som tjänar vid altaret

får sin del från altaret?

14 På samma sätt har Herren befallt att de som predikar evangeliet ska leva av evangeliet.

15 Men jag har inte utnyttjat några av dessa förmåner, och jag skriver inte det här för att börja göra det heller.

För jag skulle hellre dö ...

[Meningen avslutas inte, detta är en s.k. ”aposiopesis”, som visar på Paulus djupa känslomässiga engagemang.]

Ingen ska få ta ifrån mig min berömmelse.

16 Att jag predikar evangeliet är inget jag ska ha beröm för,

det är ett måste för mig.

Ve mig om jag inte predikar evangeliet!

17 Om jag gör detta villigt [predikar evangeliet och avstår frivilligt från mina rättigheter, se vers 12, 15, 18]

har jag min lön (belöning),

men gör jag det för att jag måste

är det ett förvaltarskap som anförtrotts mig.

[Detta är styckets centrum och huvudpoäng. Paulus är trogen sitt uppdrag, se 1 Kor 4:2. Det är ett förvaltarskap, se Luk 17:10.]

18 Vad är då min lön?

Jo, att som förkunnare få lägga fram evangeliet utan ersättning,

att inte utnyttja den rättighet [till lön] som evangeliet ger mig.

1) Fullständig anpassning – bli allt för alla (9:19-27)

[Paulus kommer nu till den centrala delen i ämnet som rör hur man lever som kristen i en fallen värld. Den fråga varje kristen måste ställa sig är hur mycket vi måste identifiera och anpassa oss till den rådande kulturen för att göra evangeliet tillgängligt. När det gäller frågan om det är rätt att äta kött offrat till avgudar, som var en aktuell fråga där i princip allt kött i staden hade offrats i avgudatempel, så är svaret både ja och nej. Det beror på hur mycket du vet, och om det finns någon annan svagare troende som kan komma på fall om du utnyttjar din frihet att äta sådant kött. Paulus tre förhållningssätt:

1. Fullständig anpassning – allt för alla, se 1 Kor 9:19-27.

2. Delvis anpassning, se 1 Kor 10:1-13.

3. Ingen anpassning, se 1 Kor 10:14-22.]

19 Även om jag är fri (oberoende) från alla [eftersom jag är oavlönad],

har jag [av egen fri vilja] gjort mig till en tjänare (slav, livegen) till alla,

för att vinna desto fler [för Jesus].

20 För judarna har jag blivit som en jude (satt mig själv i deras situation),

för att vinna judar.

För dem som står under lagen (undervisningen, lärosystemet – gr. nonoms) har jag blivit som en under lagen,

fastän jag själv inte står under lagen,

för att vinna dem under lagen.

21 För dem som är utan lag [hedningarna] har jag blivit som den som är utan lag,

fast jag själv inte är utan Guds lag utan lever inom den Smordes (Kristi) lag,

för att vinna dem som är utan lag.

22 För de som är svaga [känsliga, i tron] har jag blivit som en svag [undviker sådant som kan väcka anstöt och få dem att tappa tron som t.ex. att äta kött offrat till avgudar, se kap 8],

för att vinna de svaga.

För alla har jag blivit allt,

för att jag i varje fall ska frälsa (rädda) några.

Liknelser från sportens värld

[Paulus konkretiserar nu det han just skrivit (angående detta med att vara relevant för den kultur som man försöker nå), genom att likna det kristna livet vid två grenar från de isthmiska spelen, tävlingar som var välkända för korintierna. Spelen arrangerades varannan vår strax utanför Korint i staden Isthmia. Endast de olympiska spelen i den närbelägna staden Olympia, 12 mil västerut, var större. Tävlingarna hölls för att hedra de grekiska gudarna. Utgrävningar har visat att stadion i Isthmia låg alldeles intill templet för den grekiska havsguden Poseidon, vilket bekräftar den religiösa kopplingen till spelen.

Deltagarna tävlade nakna i grenar såsom löpning, boxning, brottning och pankration (som var en allkamp där alla medel var tillåtna). Man tävlade inte för pengar, utan för ära och en segerkrans. Den äldsta och mest prestigefyllda grenen var löpning. Distansen man sprang var en stadion. Måttet var inte helt standardiserat och varierade mellan 177 och 192 meter. Det motsvarar dagens moderna 200-meterslopp. Det fanns även längre lopp på två och fyra stadion och stafettlopp med fackla.]

23 Men allt detta gör jag på grund av evangeliet (det goda budskapet med de glada nyheterna), så att jag tillsammans med er kan bli delaktig (vara en partner) i det. 24 Vet ni inte att de som springer (löper – gr. trecho) på löparbanan [den ca 185 meter långa sprinterbanan på stadion i Isthmia] – alla springer de verkligen [allesammans kämpar de ju för att först komma över mållinjen], men bara en får ta emot segerpriset?

Spring så att ni vinner (verkligen kan lägga beslag på) det [och göra det till ert].

25 Men var och en [varje atlet, löpare, boxare och gladiator]

som tävlar (kämpar) [i de grekiska spelen]

utövar självkontroll (praktiserar återhållsamhet; underlägger sig hård träning) i allt.

Dessa [gör ju allt detta] för att vinna (ta emot) en segerkrans

som snart vissnar (en förgänglig lagerkrans),

men vi för [att vinna] en

som aldrig vissnar (en oförgänglig) [2 Tim 4:7-8].

[Den träning som man måste genomgå för att få tävla i dessa spel var tio månader lång. Man tränade hårt och avstod från ohälsosam mat, alkohol och fysisk intimitet. Segraren kröntes med en olivkvistkrans.]

26 Jag [själv] springer (löper) därför inte planlöst (osäkert; på ett tveksamt sätt; på måfå – utan ett tydligt mål i sikte) [Fil 3:14],

jag boxas inte likt en som slår i tomma luften. [Det är en verklig kamp och en verklig motståndare.]

27 I stället är jag [likt en boxare som ger ett förödande slag i ansiktet] hård mot min kropp och tvingar den till lydnad (underkastelse; bemästrar den genom att föra bort/göra den till slav), för att jag, efter att ha predikat för andra, inte själv [på något sätt] skulle bli diskvalificerad (komma till korta).

10

2) Judiska traditioner – delvis identifiering (10:1-13)

[I det tidigare stycket har Paulus uppmanat de troende ”att bli allt för alla”, se 1 Kor 9:22. Det är inga problem att anpassa sig till andra kulturer vad gäller musikstil, kläder, mat, sociala mönster osv. Det blir mer komplicerat när det gäller sakrament, som är handlingar som har religiös innebörd. I detta stycke tar han upp de judiska sakramenten som fått sin fullbordan i Jesus.]

1 Syskon (bröder och systrar i tron), jag vill inte att ni ska vara felinformerade (okunniga, sakna kunskap) om vad som hände våra fäder [och vad som kan hända oss]:

Alla var under molnet [Guds närvaro som gick före dem och beskyddade dem],

alla gick genom havet,

2 alla blev döpta till Mose i molnet

och i havet.

3 Alla åt samma andliga mat,

4 alla drack samma andliga dryck,

för de drack från en andlig klippa som följde dem,

och den klippan var den Smorde (Messias, Kristus).

[Paulus säger ”våra fäder” till både judar och greker. Det judiska folket som korsade Röda havet var både de hednakristnas och de messiastroende judarnas förfäder. Både dopet och nattvarden har sina tydliga rötter och förebilder i uttåget ur Egypten. De var i molnet och gick genom vattnet. Det var deras dop. De åt bröd från himlen och drack livets vatten som flödade från klippan.]

5 Trots det hade Gud inte behag till de flesta (ingen glädje i majoriteten) av dem [eftersom de älskade det onda mer än Gud]. De föll och låg kringspridda i öknen.

6 Detta är nu varnande exempel för oss, för att inte vi ska vara sådana som passionerat älskar (har begär till) det onda, som de gjorde.

7 Bli inte heller avgudadyrkare som några av dem, som det står skrivet:

Folket satte sig för att äta och dricka

och reste sig för att roa sig (dansa). [2 Mos 32:6]

8 Vi ska inte heller begå sexuell synd som några av dem gjorde

och 23 000 föll (dog) under en dag. [4 Mos 25]

9 Vi ska inte fresta den Smorde (Messias, Kristus) som några av dem gjorde,

de dödades av ormar. [4 Mos 21:1-9]

10 Klaga (muttra) inte som somliga av dem gjorde,

det ledde till att de förgjordes av ”Fördärvaren” [dödsängeln]. [4 Mos 16:41-49]

11 Allt det som hände dem utgör exempel

och skrevs ner för att varna oss som har tidsåldrarnas slut inpå oss.

12 Därför ska den som tror sig stå säkert, se till att han inte faller. [I vers 1-11 har Paulus tagit flera exempel från Gamla testamentet på hur människor vikit av från vägen – det är därför vi ska vara vaksamma.]

13 Ingen frestelse (prövning, påfrestning) har drabbat (gripit, fångat) er utom de vanliga mänskliga. Och Gud är trofast – han ska inte tillåta att ni frestas (prövas) över er förmåga (mer än ni mäktar med/orkar/klarar av), utan [samtidigt] med frestelsen (tillsammans med prövningen) kommer han också att bereda utvägen [den som ges åt er] för att kunna (så att ni orkar) härda ut.

[Grekiskans peirasmos betyder både prövning och frestelse. Den nyansskillnad vi har i det svenska språket, finns inte i grekiskan, se även Matt 6:13; Jak 1:2. Under prövningar kan man frestas att lämna Gud. Även köttet, den mänskliga syndiga naturen, har en fallenhet att locka människan bort från Gud, något Satan utnyttjar. Gud prövar, men frestar inte, se 1 Mos 22:1; Job 1:12; Matt 4:1; Jak 1:13; 4:7. Det grekiska ordet för utväg är ekbasis. Det förekommer bara här och i Heb 13:7, där det översätts med ”resultat”. Ordet används i sekulär grekiska för en flods utlopp i havet. Samtidigt med frestelsen/prövningen finns alltid en specifik utväg för ett gott slutresultat, se Rom 8:28.]

3) Hedniska traditioner – ingen anpassning och identifikation (10:14-22)

[Nu kommer Paulus till det tredje och sista stycket som har att göra med hur mycket en kristen ska anpassa sig till sin kultur. Han började med att ”för alla har jag blivit allt” se 1 Kor 9:22. Sedan reflekterade han över de judiska sakramenten som har en fortsättning i dopet och nattvarden. Detta stycke handlar om hedniska traditioner som har religiös innebörd. Enskilt hemma hos någon behöver det inte nödvändigtvis vara något problem att äta kött offrat till avgudar, men tillsammans med andra troende är det annorlunda. Ha inget med det att göra. Här gäller inte ”allt för alla”, utan ”inget för alla”!]

14 Därför, mina älskade, fly avgudadyrkan! 15 Jag talar till förståndiga människor. Bedöm själva vad jag säger.

16 Välsignelsens bägare [med vin under Herrens måltid] som vi välsignar,

innebär inte [att dricka] den

gemenskap (delaktighet) med den Smordes (Kristi) blod?

Brödet som vi bryter,

innebär inte [att äta] det

gemenskap (delaktighet) med den Smordes (Kristi) kropp?

17 Eftersom det bara är ett bröd [som bryts i måltiden],

är vi, även om vi är många, en kropp,

för alla får vi vår del av detta enda bröd.

[När var och en tar en del av detta enda bröd, som representerar Jesu kropp, så ingår de troende i en andlig gemenskap, förenade i Jesus och därför också med varandra.]

18 Se på det jordiska (köttsliga) Israel.

Har inte de som äter av offren gemenskap med altaret?

19 Så vad menar jag?

Att avgudaoffer betyder något eller att en avgud betyder något?

20 Nej, men vad hedningarna offrar,

det offrar de åt onda andar och inte åt Gud.

Jag vill inte att ni ska ha gemenskap med de onda andarna.

21 Ni kan inte dricka både Herrens bägare

och onda andars bägare.

Ni kan inte ha del både i Herrens bord

och i onda andars bord.

22 Eller vill vi utmana Herren?

Är vi starkare än han?

Frihet och ansvar – avslutande ord

23 [En nutida läsare har ibland svårt att ta till sig de kiastiska mönstren i detta brev. Vi är vana att läsa uppifrån och ner med slutsatsen sist. Läser man däremot ”utifrån och in” så är det lättare att följa Paulus tanke. Rubriker och inskjutningar försöker underlätta att se texten på detta sätt:

Vers 23-24: Generella principer – tänk på andra.

Vers 32-33: Generella principer – väck inte anstöt.

Vers 25-26: Ät det som säljs på marknaden för det tillhör Gud.

Vers 31: Ät för att ära Gud.

Vers 27: Ät det som bjuds om ni är på besök hos någon som inte tror.

Vers 29b-30: Ät – ni är fria, tacka och ät.

Vers 28-29a: Om någon däremot säger ”det är offerkött”, ät då inte i respekt för den personens samvete.]

Generella principer – tänk på andra

Allt är tillåtet,

men allt är inte nyttigt.

Allt är tillåtet,

men allt bygger inte upp.

24 Ingen ska söka sitt eget bästa,

utan den andres.

Ät det som bjuds, men tar någon illa vid sig – ät inte

25 Ät allt som säljs på torget utan att ställa frågor för samvetets skull,

26 för jorden är Herrens med allt vad den rymmer.

27 Om någon av dem som inte tror bjuder hem er och ni vill gå,

ät då allt som sätts fram åt er utan att ställa frågor för samvetets skull.

28 Men om någon skulle säga till er: ”Det här är offerkött”,

ät inte då av hänsyn till den som sa det och för samvetets skull.

29 Jag menar då inte ditt eget samvete utan den andres.

Varför ska min frihet dömas av en annans samvete?

30 Om jag äter med tacksamhet,

varför blir jag då kritiserad för något som jag tackar Gud för?

31 Om (vare sig) ni äter eller dricker – eller vad ni än gör –

gör [hela tiden] allt [plural] till Guds ära (pris, lov och härlighet).

Generella principer – väck inte anstöt

32 Väck inte anstöt vare sig hos judar eller greker eller i Guds församling. 33 Själv försöker jag i allt foga mig efter alla och söker inte mitt eget bästa utan de mångas, för att de ska bli frälsta.

11

1 Följ mitt exempel

liksom jag följer den Smordes (Kristi) exempel.

MÄN OCH KVINNOR I FÖRSAMLINGEN (11:2-14:40)

Profeter och lämplig klädsel

2 [Paulus har nyss i ett par kapitel tagit upp hur mycket en kristen ska anpassa sig i en fallen värld. En av poängerna är att vi ibland måste ge upp vår frihet för att inte få en svagare broder på fall. I följande fyra kapitel handlar det om män och kvinnor i gudstjänsten och den praktiska ordningen.

Det första Paulus tar upp är klädstil, och poängen är att både män och kvinnor ska klä sig på ett sätt som inte är utmanande eller stötande utifrån sin kultur. Klädstilen ska inte ta bort fokus från bönen eller profetian. Det verkar som om en del kvinnor hade tagit sin nyvunna frihet i Jesus för långt och inte följde den gängse normen att täcka sina huvuden. Paulus kunde ha löst problemet genom att helt och hållet förbjuda kvinnor att be och profetera i samlingarna; i stället ger han ett enkelt råd: män ska ha sina huvuden otäckta, medan kvinnor ska ha sina huvuden täckta.

Problemet är att det inte är helt klart vad det innebar att täcka huvudet då, och hur det ska tolkas i dag. Genom tiderna har dessa verser missbrukats. Det hjälper dock förståelsen att se att Paulus troligtvis använder sig av ett kiastiskt mönster, där halva resonemanget finns före centrum och den andra halvan efter. Texten är inskjuten i olika steg för att illustrera detta.]

Jag berömmer er för att ni tänker på mig i allt och håller fast vid de traditioner (lärdomar, förordningar, den undervisning) som jag har fört vidare till er.

3 Nu vill jag att ni ska veta:

att varje mans huvud (ursprung) är den Smorde (Messias, Kristus),

att kvinnans huvud (ursprung) är mannen

och att den Smordes (Kristi) huvud (ursprung) är Gud.

4 Om en man ber eller profeterar med något på huvudet

vanärar han sitt huvud.

5 och om en kvinna ber eller profeterar utan något på huvudet,

så vanärar hon sitt huvud.

Det är samma sak som att ha håret avrakat.

6 För om en kvinna inte har något på huvudet

kan hon lika gärna klippa av sig håret.

Men om det är en skam för en kvinna att klippa eller raka av sig håret,

så bör hon ha något på huvudet.

[Vers 6 hör ihop med vers 13-15.]

7 [Paulus går nu till skapelsen, se 1 Mos 1:27. Vers 7-8 hör ihop med vers 12.]

En man bör inte ha något på huvudet,

eftersom han är Guds avbild och ära,

och kvinnan är mannens ära.

8 För mannen kommer inte från kvinnan,

utan kvinnan från mannen.

9 Mannen skapades inte för (på grund av) kvinnan,

utan kvinnan för (på grund av) mannen.

[Syftar tillbaka på skapelsen där mannen var ensam och behövde en hjälpare, se 1 Mos 2:18. Det hebreiska ordet för hjälpare är ezer. Ordet används ofta för Gud när han räddar Israel (5 Mos 33:7, 26, 29; Ps 20:3; 115:9; Hos 13:9). Det beskriver inte en tjänare utan en kraftfull gestalt som räddar någon i nöd.]

10 Därför bör kvinnan ha en makt på huvudet

för änglarnas skull.

11 Mer specifikt (det som är viktigt i den här diskussionen är att),

i Herren är kvinnan inte oberoende av mannen,

inte heller är mannen oberoende av kvinnan.

[Vers 9 och 11 hör ihop. I vers 9 kopplar Paulus tillbaka till skapelsen att kvinnor, som Eva, skapades för att män, som Adam, behövde hjälp. Nu i vers 11 kommer sammanfattningen att i Herren är män och kvinnor beroende av varandra.]

12 För liksom kvinnan har kommit från mannen,

så blir också mannen till för (på grund av) kvinnan.

Och allt kommer från Gud.

13 Döm själva: passar det sig att en kvinna ber till Gud utan att ha något på huvudet?

14 Lär inte själva naturen er

att det är en skam för en man att ha långt hår,

15 men en ära för en kvinna, eftersom hon har fått håret som slöja.

16 Men om någon har lust att strida [är benägen att vara grälsjuk avseende detta så] har vi ingen sådan sed (sedvänja, vana, praxis; ömsesidigt anpassad tradition – sunetheia), inte heller Guds församlingar.

[Ordet för sed används förutom här och i 1 Kor 8:7 även om sedvänjan att frige en fånge kring påsk (Joh 18:39). Vilken sedvänja syftar Paulus på? Grekiskan verkar främst syfta på seden att inte strida eller gräla om sådana saker som ansågs vara naturliga och redan var rådande praxis även i andra församlingar. Att Paulus använder ordet för sed (inte lära eller lag) och inte kyrkan (singular) utan kyrkor i plural (1 Kor 7:17; 14:33) pekar på att detta är en fråga som mer rör tradition och kulturell sed, än en lärofråga.]

Ordning i gudstjänsten – Herrens måltid

Allvarliga problem

[På första församlingens tid firade man ”agape”, en gemensam kärleksmåltid där man umgicks och åt. Måltiden avslutades antagligen med att fira Herrens nattvard. Man samlades hos dem som hade större hus. Några av dem var Kloe, Stefanas och Gaius, se 1 Kor 1:10; 16:15; Rom 16:23. Romerska hus vid den här tiden hade ofta två rum: En förgård eller större samlingssal, atrium, som kunde rymma 30-40 personer. Det fanns också ett finare rum, triclinium, med omkring 10 platser. Paulus binder ihop detta stycke med frasen att han ”inte kan berömma dem”, se vers 17 och 22. I mitten, vers 20, betonar han igen denna huvudpoäng att detta ”inte” är Herrens måltid.]

17 När jag nu ger dessa föreskrifter berömmer jag er inte,

för era sammankomster är mer till skada än till nytta.

18 Först och främst hör jag att det förekommer splittring bland er när ni möts i församlingen,

och till viss del tror jag att det är så.

[Detta är inte samma splittring som nämns i 1 Kor 1:10-16 mellan olika ledare utan snarare en socioekonomisk uppdelning mellan välbärgade och fattiga.]

19 Det måste finnas valmöjligheter (en fri vilja; olika grupperingar – gr. hairesis) bland er,

för att tydligt och öppet visa vilka av er som är äkta (genuina) [och inte medverkar till splittring].

[Ordet hairesis har kommit att beskriva villoläror och sekter med betoning på en annan lära. Ordets grundbetydelse är ”att ta” och ”att välja”, och i den grekiska översättningen av GT används ordet för offer som är ”frivilliga”, se 3 Mos 22:18. Betoningen i denna vers är att det måste finnas en fri vilja och valmöjlighet för äkta kärlek och sann gemenskap. Gud prövar ibland sitt folk genom falska profeter, se 5 Mos 13:1-3.]

20 När ni samlas

är det inte Herrens måltid som ni firar.

21 För när det är dags att äta skyndar sig var och en att äta sin mat [utan att vänta på de fattiga som kom senare],

några är hungriga, andra har druckit sig berusade.

22 Har ni inte era hem där ni kan äta och dricka?

Eller försöker ni vanhelga Guds församling genom att få dem som inte har något [inga egna hem och inte tagit med mat] att skämmas?

[De rika kom tidigt, åt all mat och blev berusade. De fattiga, som arbetade, kom senare och fick ingen mat.]

Vad ska jag säga till er, ska jag berömma er?

Nej, för det här får ni inget beröm.

Nattvarden är en tradition från Herren

[Paulus försäkrar att traditionen att fira Herrens måltid är från Herren själv. Paulus kan ha fått dessa ord direkt från Jesus i en syn, eller fört traditionen vidare från de lärjungar som var ögonvittnen. För Paulus är de troende Jesu kropp, se 1 Kor 6:15; 8:12; 12:12.]

23 Jag [Paulus] har själv tagit emot från Herren

det som jag också har fört vidare till er:

Den natten, då Herren Jesus blev förrådd,

tog han ett bröd, 24 och när han hade tackat Gud [genom en bön eller sång i tacksägelse],

bröt (fördelade) han brödet och sa:

”Detta är min kropp för er (som blir bruten för er skull).

Gör detta till minne av mig.”

25 På samma sätt tog han bägaren efter måltiden och sa:

”Denna bägare är det nya (oförstörda, bättre) förbundet i (genom) mitt blod.

Var gång ni dricker av den, gör det för att minnas mig.”

26 Så ofta ni äter detta bröd

och dricker denna bägare

förkunnar ni Herrens död till dess han kommer.

[Nattvarden har fyra olika perspektiv. Det är en tillbakablick på vad Jesus gjort på korset, se vers 24-25. Samtidigt blickar den också framåt till den dag Jesus kommer tillbaka, se vers 26. Det finns även en aspekt av att se sig runtomkring och urskilja sina bröder och systrar i tron, se vers 29. I den processen ser vi också inåt och utvärderar oss själva, se vers 28.]

Pröva er själva

27 Den som äter brödet eller dricker Herrens bägare på ett ovärdigt sätt [vilket ni gör i Korint]

syndar därför mot Herrens kropp och blod.

28 Var och en ska pröva (utvärdera) sig själv

och så äta av brödet och dricka av bägaren.

29 Den som äter och dricker utan att urskilja Herrens kropp,

han äter och dricker en dom över sig.

[I nästa kapitel skriver Paulus att de är Jesu kropp, se 1 Kor 12:27. Att inte ”urskilja Herrens kropp” handlar alltså om själviskhet och att inte se sina bröder och systrar. I det kiastiska mönstret hör vers 28-29 ihop med vers 31-32. Problemet var att vissa åt och drack innan alla kommit. Den gruppen var mätta och berusade när de som arbetat under dagen kom till gudstjänsten, se vers 21-22. I vers 33-34 ges lösningen: vänta på varandra och roffa inte åt er så att någon blir utan mat.]

30 Därför finns det många svaga (sköra, orkeslösa) och sjuka (utan styrka på grund av sjukdom) bland er,

och ganska många har somnat in [i dödens vila].

[I en församling där inte Guds kärlek råder mellan de troende försvinner Guds beskydd. Bönen om under och tecken i Apg 4:30 besvaras först i Apg 5:12, efter det att Ananias och Safiras hyckleri hade avslöjats, se Apg 5:1-11.]

31 Om vi gick till rätta med oss själva

skulle vi slippa att bli dömda.

32 Men när vi döms fostras vi av Herren,

för att inte bli fördömda tillsammans med världen.

33 Alltså, mina syskon (bröder och systrar i tron): när ni samlas för att äta,

så vänta på varandra.

34 Om någon är hungrig ska han äta hemma,

så att er sammankomst inte blir till en dom för er.

Allt det andra ska jag ge föreskrifter om när jag kommer.

[Till sist nämner Paulus att han kommer att ta upp några specifika saker med dem som inte rör andra församlingar som läser detta brev. Korintierna hade skrivit angående många saker, men Paulus låter inte deras frågor styra brevets uppbyggnad. Paulus väljer ämnen som berör ”hela församlingen”, se 1 Kor 1:2.]

12

Andliga gåvor – olika delar i Jesu kropp (kap 12)

Introduktion

1 Vad gäller det andliga (manifestationer, andliga gåvor), så vill jag inte att ni ska vara felinformerade (okunniga, sakna kunskap). 2 Ni vet ju att medan ni var hedningar fördes ni ständigt bort (som fångar) till stumma avgudar. Ni var ledda (influerade) så fort det fanns ett tillfälle [för köttet eller djävulen att agera].

[Det urgamla uttrycket ”det känns rätt” är inte ett tillförlitligt sätt att avgöra om något är sant och rätt.]

3 Därför vill jag klargöra för er så att ni förstår, att ingen som vanemässigt talar genom (influerad och i kraft av) Guds Ande säger: ”Förbannad är Jesus”, och att ingen kan [verkligen] säga ”Jesus är [min] Herre” annat än genom (influerad och i kraft av) den helige Ande.

4 Det finns olika gåvor(fritt givna gåvor, olika till sin karaktär, fördelade på olika personer),

men Anden är densamme.

5 Det finns olika tjänster(sätt att betjäna, olika till sin karaktär, fördelade på olika personer),

men Herren är densamme.

6 Det finns olika typer av kraftgärningar(sätt att arbeta, utföra ett uppdrag, olika till sin karaktär, fördelade på olika personer),

men Gud är densamme som verkar (inspirerar, ger kraften) i dem alla.

Många gåvor

7 Till varje person har Anden uppenbarats (visat sig, getts som ett bevis) för att göra nytta (kontinuerligt förena, samla, vara användbar för andra).

8 Till en ges genom Anden [kraften att tala]ord av vishet[ett vägledande ord i en speciell situation].

Till en annan ges [kraften att ge]ord av kunskap[insikt om något som Gud på ett övernaturligt sätt uppenbarar] genom samma Ande.

[Skillnaden mellan vishet och kunskap är att vishet handlar om hur kunskap ska appliceras i en viss situation. Ord av vishet handlar ofta om hur konflikter ska lösas och skapa enhet vilket betonas i föregående verser, se vers 4-6. Ett exempel på ord av vishet är när Salomo fick fram vem som var barnets verkliga mor i en vårdnadstvist, se 1 Kung 3:16-28. Flera exempel finns i Apostlagärningarna där ord av vishet hjälper till att strukturera upp matutdelningen och senare hur Jakobs ord löser en stor konflikt, se Apg 6:2-4; 15:19-22.

Exempel på ord av kunskap är när Jesus ber Petrus att gå ner till sjön där han vet att en fisk kommer att ha ett silvermynt i sin mun som de ska använda till tempelskatten, se Matt 17:24-27. Andra exempel är när Jesus talar till Natanael och till kvinnan vid brunnen, se Joh 1:47-48; 4:16.]

9 Till en annan tro[för under och tecken] genom samma Ande.

Till en annan gåvor att hela(bota sjuka, återskapa) genom samma Ande.

[Det grekiska ordet är i plural. Kan syfta på många helanden men också på att det finns olika gåvor och sätt att hela olika sjukdomar, se Matt 10:1.]

10 Till en annan att utföra kraftgärningar(mirakler, tecken, under).

Till en annan profetisk klarsyn[gåvan att förstå och förmedla Guds vilja och syfte].

Till en annan att skilja(ha förmåga att urskilja, särskilja)mellan andar.

Till en annan olika sorters språk(tungotal),

Till en annan uttydning av (förmågan att förklara) [sådana] språk (tungotal).

11 Alla dessa [gåvor, kraftgärningar] är inspirerade av (får sin kraft genom) en och samma Ande, som fördelar dem till varje person som han vill.

[Paulus har beskrivit nio andliga gåvor. I vers 28-31 tas dessa upp igen, vilket är typiskt i ett kiastiskt skrivsätt. Totalt i Nya testamentet nämns över tjugo olika andliga gåvor; de övriga tre referenserna är Rom 12:6-8; Ef 4:11; 1 Pet 4:10-11.]

Jesu kropp

12 För på samma sätt som kroppen är en (är en enhet)

har den ändå många delar (lemmar).

Trots att det är många olika delar,

formar de tillsammans en kropp,

så är det också med den Smorde (Messias, Kristus).

13 Med en och samma Ande har vi alla döpts in i samma kropp,

vare sig vi är judar eller greker, slavar eller fria.

Vi har alla fått dricka (fått törsten släckt, blivit fyllda) av samma Ande.

14 För kroppen består inte av en enda del (lem)

utan av många.

En jämförelse med vår fysiska kropp

[I mitten mellan stycket som handlar om Jesu kropp, vers 12-14 och 25-27, finns en liknelse med den fysiska kroppen. Faran av ytligt jämförande och känslor av underlägsenhet/överlägsenhet tas upp. Händer och fötter är kroppsdelar som utför fysiskt arbete. Ögon, öron och näsa är sinnesorgan som bearbetar intryck. I vers 15-17 handlar det om känslan av underlägsenhet. Foten är avundsjuk på handen och örat känner sig inte lika viktig som ögat. Konkurrensen verkar finnas mellan liknande kategorier av gåvor. Foten jämför sig inte med örat eller ögat, utan med handen. I vers 21 sker konversationen mellan de mer administrativa gåvorna (öga och huvud) som inte ska se ner på de mer praktiska funktionerna (händer och fötter).]

15 Om foten skulle säga:

”Eftersom jag inte är handen, så tillhör jag inte kroppen”,

skulle den inte ändå tillhöra kroppen?

16 Om örat skulle säga:

”Eftersom jag inte är ögat, så tillhör jag inte kroppen”,

skulle den inte ändå tillhöra kroppen?

17 Om hela kroppen var ett öga,

hur skulle den då kunna höra,

eller om den bara var ett öra,

hur skulle den då kunna känna lukt?

18 Men nu har Gud placerat varje kroppsdel i kroppen, varenda en av dem precis där han ville ha dem (där de passar och fungerar bäst, där han tänkt ut att de ska vara). 19 Om kroppen bestod av en enda del (lem), då skulle det inte vara en kropp. 20 Men nu är det så att det är många delar, men en enda kropp.

21 Ögat kan inte säga till handen:

”Jag behöver inte dig”,

och inte heller huvudet till fötterna:

”Jag behöver inte er.”

22 Nej, tvärtom, de delar av kroppen som verkar svagast (skörast)

är desto mer nödvändiga,

23 och de delar av kroppen som vi inte tycker är värdefulla (ärofyllda),

just dem klär vi med värdighet,

och de mindre attraktiva delarna

omger vi med så mycket större omtanke (elegans),

24 medan de andra delarna inte behöver något sådant.

Gud har sammanfogat kroppens alla delar (förenat, kombinerat dem i rätt proportioner), och gett större ära till de delar som saknar ära [de som inte har uppenbar yttre betydelse].

Jesu kropp

25 Detta för att det inte skulle uppstå splittring (uppdelning, söndring – gr. schisma) i kroppen, utan delarna (lemmarna) skulle ha samma omsorg om varandra (vara genuint angelägna om vars och ens bästa).

26 Om en kroppsdel (lem) lider,

lider alla delarna (lemmarna) med [den].

Om en kroppsdel blir ärad (upphöjd),

gläder sig alla delarna (lemmarna) med [den].

27 Nu är ni [tillsammans] den Smordes (Messias, Kristi) kropp, och var för sig [utifrån en särskild utportionerad och begränsad del – gr. ek merous] lemmar [i den].

[Det grekiska uttrycket ek merous återkommer ett flertal gånger i 1 Kor 13:9-12, då i betydelsen ”begränsad” eller ”till/utifrån en begränsad del”. Varje troende är en unik medlem i Kristi kropp, med en individuell plats och funktion.]

Många gåvor

28 Gud har utvalt människor (lagt ner gåvor) i församlingen (kyrkan, folket som samlas):

Först apostlar (budbärare, ambassadörer) [som grundar en församling],

som nummer två profeter (inspirerade förkunnare),

på tredje plats lärare,

sedan [de som utför] kraftgärningar (mirakler)

[har styrka över onda andemakter, sjukdomar],

sedan [de som har] gåvan att hela (bota sjukdomar, återskapa),

[de som är speciellt fokuserade på att]

hjälpa till (kärleksfulla handlingar, hjälpsamhet, bära andras bördor) [grekiska ordet ”lyfta upp, bära”],

styra (gåvan att vara skicklig i administration, leda) [grekiska ordet för sjökapten],

tala olika tungor (språk).

[På ett övernaturligt sätt kunna tala språk man normalt inte talar, t.ex. det som skedde på pingstdagen, se Apg 2:5-13.]

29 Alla är inte apostlar, eller hur?

Alla är inte profeter, eller hur?

Alla är inte lärare, eller hur?

Alla utför inte kraftgärningar (mirakler), eller hur?

30 Alla har inte extraordinär gåva att hela, eller hur?

Alla talar inte andra språk, eller hur?

Alla kan inte uttyda, eller hur?

31 Var ivriga att få tag på (sök, längta och sträva ständigt efter) de mest användbara (de bästa, högsta) gåvorna.

Nu vill jag ändå göra er uppmärksamma på (visa er) en ojämförbart mycket högre väg.

[En ”högre väg” kan beskriva en väg genom ett bergspass, där det krävs ansträngning för att ta sig över, och binds fint ihop med 1 Kor 14:1 som uppmanar att ”springa efter kärleken”. Den högre vägen är osjälvisk, utgivande kärlek.]

13

Kärlek och de andliga gåvorna

1 Om jag talar människors språk, och [ja även] änglars,

men inte också har kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

så har jag blivit som ekande brons eller en skrällande cymbal.

[Lika öronbedövande låter mitt kärlekslösa tal i Guds och människors öron. Korint var känd för sitt bronshantverk. I verkstäderna längs med gatorna slog hantverkarna på metallen när de formade kärl och hantverk. Paulus hade bott 18 månader i Korint, se Apg 18:11, och kände väl till detta bullrande oljud.]

2 Om jag har profetians gåva,

förstår alla Guds dolda planer (mysterier),

har all kunskap,

och om jag har all tro så jag kunde flytta berg,

men saknar kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

så är jag ingenting [värd].

3 Om jag skänker alla mina ägodelar till välgörenhet (för att ge mat åt de fattiga),

och även offrar min kropp för att brännas [som i förlängningen ärar mitt eget namn],

men saknar kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

skulle jag inte vinna någonting.

Kärlekens lov

[Få textavsnitt i Bibeln har ryckts så ur sitt sammanhang som följande fyra verser som ger Bibelns definition av kärlek. Stycket utgör kärnan i redogörelsen av de andliga gåvornas funktion i gudstjänsten och beskriver vad Guds osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek (gr. agape) är och utför. Totalt finns femton verb som beskriver kärleken, men eftersom vers 6 berör ”två sidor av samma mynt” och de två verben bygger på samma rot chario (andra verbet är sun chairo – glädja sig tillsammans) blir det totalt fjorton (7+7) ämnen som tas upp. Centralt i kiasmen finns sju negationer som lyfter fram vad kärlek inte är eller gör – men Paulus både börjar och avslutar med att beskriva kärlekens utmärkande kännetecken. Ordet kärlek förekommer tre gånger. De två första ramar in beskrivningen tålmodig och mild. Kärnbibeln översätter nära den grekiska ordföljden, för att visa på det kiastiska mönstret.]

4 Kärleken [den osjälviska, utgivande och rättfärdiga] är

tålmodig (”den sträcker sig långt”; är långlivad, fördragsam, överseende) och

mild (vänlig; visar hjälpsamhet; agerar i godhet) – [sådan är]

kärleken.

Inte avundsjuk (missunnsam; har inte en iver att tävla, jämföra; kokar inte av ilska) –

[sådan är] kärleken.

Den skryter inte (upphöjer inte sig själv; smickrar inte) [förskönar och överdriver inte].

Den är inte uppblåst (visar sig inte stolt; uppträder inte arrogant).

5 Den agerar inte opassande (osmakligt, utmanande, oförskämt).

Den söker inte sitt eget (är inte självisk).

[Insisterar inte på sin väg och sina rättigheter – kiasmens centrum.]

Den brusar inte upp (blir inte irriterad och ilsken; är inte lättstött och överkänslig).

Den kommer inte ihåg (gr. logizomai) det onda (för inte loggbok över den oförrätt och orättvisa den fått utstå).

6 Den gläder sig inte över orättfärdigheten [andra människors synd och misslyckanden],

utan gläder sig med sanningen [är en glad anhängare av det som är rätt och riktigt].

7 Allt fördrar den [allting täcker den, skyler och finner sig kärleksfullt i].

Allt tror den [i allting är den förtröstansfull].

Allt hoppas den [allting väntar den på förväntansfullt – oavsett omständigheter].

Allt uthärdar den (under allting stannar den uthålligt kvar).

[Alla dessa fyra sista verb är aktiva, vilket talar om en livsstil. De tidigare negationerna har här sin motsats. Betydelsen blir ”inget av detta” (vers 4b-6a) och nu ”allt av detta”!

Det grekiska verbet stego (att fördra) kommer från ordet för tak eller båtdäck. Betydelsen är att täcka och skydda på insidan, men också att hålla ut i detta. Just innebörden ”att hålla ut” finns också i det sista ordet, hypomeno (att uthärda; ordagrant: att förbli under). Detta gör att även vers 7 formar en slags kiasm. I vers 6 beskrevs hur kärleken gläder sig i sanningen, men utan att för den skull skvallra och skadeglatt exponera andras svagheter. Sanning utan nåd kan bli hård och obarmhärtig. Kärleken skyddar inte synden, men betäcker omsorgsfullt syndaren, se Ords 16:6.]

Kärleken och de andliga gåvorna

8 Kärleken [den rättfärdiga, osjälviska och utgivande]

upphör (sviker, misslyckas; faller) aldrig [den blir inte uttömd eller ger upp – den har alltid mer att ge].

Däremot ska profetiorna

försvinna (förgå; fullt ut avskaffas) [profetians gåva ska helt och hållet tas ur funktion],

tungomålen [gåvan att tala i tungor] ta slut (tystna)

och kunskapen försvinna (förgå; fullt ut avskaffas).

9 För vi förstår (vet, känner) [bara] till en del

och vi profeterar [bara] till en del.

[Vår kunskap och vår profetiska gåva är begränsad, ofullständig, bristfällig och fragmentarisk.]

10 Men när det fullkomliga [det som är fullvuxet, moget och helt perfekt] kommer,

ska det som är till en del försvinna (förgå; fullt ut avskaffas).

[Profetiorna, tungomålen och kunskapen tappar sitt värde och behövs inte då de byts ut mot hela sanningen.]

11 När jag var barn (liten, omogen),

talade jag som ett [litet] barn [oförmögen att forma tydliga ord],

tänkte (kände, tyckte) som ett [litet] barn [med en förståelse enbart baserad på sinnesintryck]

och resonerade som ett [litet] barn [med ett barns logik].

Sedan jag blev man [blivit vuxen]

har jag [helt] lagt bort det barnsliga [avskaffat allt det omogna].

[Det grekiska adjektivet nepios beskriver någon som är omogen, barnslig och utan förstånd. Det används här även som ett substantiv om ett barn mellan 1 och 10 år.]

12 För [här och] nu ser vi [bara] i en dunkel spegel (gåtfull spegelbild) [av putsad metall, dvs. indirekt – det vi ser är bara som en suddig reflektion av den sanna verkligheten, se 2 Kor 5:7],

men sedan [när det fulländade kommer] ska vi se ansikte mot ansikte [4 Mos 12:8].

Nu förstår jag [här och nu känner jag bara] till en del [min personliga kunskap är begränsad och ofullständig],

men då ska jag förstå (känna, veta) fullt ut [få fullständig personlig kunskap],

precis som jag själv är fullständigt känd [av Gud som vet/känner till allt om mig].

13 Men nu består (så förblir nu):

tro, hopp, kärlek

– dessa tre –

men störst (mest framstående) bland dem (ordagrant: av dessa) är kärleken.

[Kärleken är Guds rättfärdiga, osjälviska och utgivande ”agape-kärlek”. Tillsammans med tron (som kännetecknas av en trofast tillit och förtröstan) och hoppet (som kommer med en glädjerik och trosviss förväntan om evig frälsning) förblir kärleken hos Gud för all framtid.]

14

Andliga gåvor – bygger upp Jesu kropp (14:1-25)

Profetians gåva är viktigare än tungotalet

[Paulus återkommer nu till undervisningen om de andliga gåvorna som påbörjades i kapitel 12.]

1 Sträva (ordagrant ”spring efter”, följ) efter kärleken,

men var också ivriga att få de andliga gåvorna,

framför allt profetians gåva.

2 Den som talar tungomål [ett bönespråk som inte förstås om det inte finns någon som kan uttyda] talar inte till människor utan till Gud, eftersom ingen förstår honom. Han talar [gudomliga] mysterier (hemligheter) i sin ande.

3 Men den som profeterar [talar inspirerat av Gud, med eller utan referens till framtida händelser] talar till människor och ger uppbyggelse, uppmuntran och tröst.

4 Den som talar tungomål

bygger upp sig själv,

men den som profeterar (talar inspirerat av Gud)

bygger upp församlingen.

5 Jag vill gärna att ni alla talar tungomål, men ännu hellre [önskar jag] att ni [alla] profeterar. Den som profeterar [talar inspirerat av Gud genom att predika och undervisa] är större (mer betydelsefull) än den som talar tungomål, om den [som talar tungotal] inte uttyder sitt tal, så att församlingen blir uppbyggd.

Gåvorna är till för att bygga upp församlingen

6 Syskon (bröder och systrar i tron), tänk er att jag kommer till er och talar [obegripliga] tungomål, vad hjälper det er (vad blir det för nytta och vinst) om jag inte ger er någon:

uppenbarelse

eller kunskap

eller profetia

eller undervisning (doktrin)?

[Denna lista hör ihop parvis. Uppenbarelse hör ihop med profetia och kunskap med undervisning. Uppenbarelse kommer genom profeten och kunskap genom läraren. Vers 3 fokuserar på ”uppbyggelse, uppmuntran och tröst” medan här i vers 6 kommer nästa steg, ”uppenbarelse och kunskap”, som leder till en djupare tro.]

7 [Nu följer fyra liknelser: flöjt, harpa, trumpet och okända språk. Korint var en internationell stad med många nationaliteter och språk. En kristen som talar i tungor jämförs med en främling som talar ett okänt språk. Paulus poäng är att okända språk inte enar utan splittrar.]

Om livlösa instrument, som till exempel flöjt eller harpa,

inte ger klara (distinkta) toner ifrån sig,

hur ska man då kunna förstå vad som spelas?

8 Om en militärtrumpet [med olika signaler för anfall eller reträtt]

skulle ge en otydlig signal,

vem gör sig då redo till strid?

9 Så är det också med er.

Om ni inte talar begripliga ord med era tungor,

hur ska man då kunna förstå vad ni säger?

Då talar ni ut i tomma luften.

10 Hur många språk det än finns i världen,

så är inget utan mening.

11 Men om jag inte vet vad ljuden betyder

blir jag en främling för den som talar,

och den som talar blir en främling för mig.

12 Så är det också med er,

eftersom ni är ivriga att få Andens gåvor,

sök då sådana som bygger upp församlingen

så att ni har dem i överflöd.

Tungomålstal – det måste vara begripligt för utomstående

13 Därför ska den som talar tungomål

be om att kunna uttyda det.

14 För om jag ber med tungomål så ber min ande,

men mitt förstånd bär ingen frukt.

15 Vad innebär då detta?

Jag vill be i anden,

men jag vill också be med förståndet.

Jag vill lovsjunga i anden,

men jag vill också lovsjunga med förståndet.

[Efter en introduktion kommer en kiasm där vers 16-17 hör ihop med vers 24-25. Temat är att det som sägs i en gudstjänst måste vara begripligt.]

16 Om du tackar Gud i anden,

hur ska då den oinvigde kunna säga sitt ”Amen” (det är sant) till din tacksägelse,

när han inte förstår vad du säger?

17 Du gör rätt i att tacka Gud,

men den andre blir inte uppbyggd [om de inte förstår vad du säger].

[Amen är ett hebreiskt ord som betyder ”fast”, ”trovärdig”, ”sann”. Det bekräftar vad som nyss har sagts. Församlingen var engagerad och svarade instämmande efter en bön eller lovprisning. Detta bruk var vanligt både i synagogan och i den tidiga kristna församlingen.]

18 Jag tackar Gud för att jag talar tungomål mer än någon av er.

19 Men i församlingen vill jag hellre tala

fem ord med mitt förstånd för att undervisa andra

än tiotusen [myriader av ord] med tungomål.

20 Syskon (bröder och systrar i tron), var inte [som omogna] barn till förståndet (i era tankar).

Vad gäller ondskan, så ska ni vara som spädbarn

medan ni är vuxna [mogna] till förståndet.

21 Det står skrivet i undervisningen (gr. nomos) [här syftar nomos på hela GT]:

”Genom främmande språk

och främmande läppar

ska jag tala till detta folk,

och inte ens då ska de lyssna till mig,

säger Herren.” [Jes 28:11-12]

22 Alltså är tungomålen ett tecken

inte för de troende utan för de otroende [som är på väg att börja tro],

medan profetian [som förklarar Guds ord och vilja] är ett tecken

inte för de otroende utan för de troende.

23 Om nu hela församlingen samlas och alla talar [okända] tungomål

och det kommer in några som inte förstår eller inte tror,

säger de då inte att ni är galna?

24 Men om alla profeterar [i ordning, två eller tre i taget, se vers 29]

och det kommer in en som inte tror eller inte förstår,

då blir han överbevisad [om sin synd och otro] av alla [profetiska ord som ger klarhet över Guds ord]

och dömd (utvärderad) av alla [Bibelns ord].

25 Hans hjärtas hemligheter (inre liv) uppenbaras,

och han faller ner på sitt ansikte

och tillber Gud och erkänner: ”Gud finns verkligen i (bland) er!”

Ordning i gudstjänsten (14:26-36)

Sång, predikan och bön – frihet i ordnade former

[Detta är det andra stora stycket som handlar om ordningen i gudstjänsten. I den första sektionen, 1 Kor 11:17-34, tog Paulus upp problem kring nattvardsfirandet där några var hungriga och andra var berusade. I detta stycke tar han upp det som sägs i gudstjänsten som verkade vara kaotisk. Predikan och bön måste ske under ordnade former.]

26 Hur ska det då vara, syskon (bröder och systrar i tron)?

Jo, när ni samlas har var och en något att ge:

en psalm,

en undervisning [av lärare],

en [profetisk] uppenbarelse,

ett tungotal och en uttydning.

Låt allt bli till uppbyggelse.

[Dessa fem element visar på en delaktighet i gudstjänsten. Det verkar dock som om samlingarna har blivit onödigt långa och kontraproduktiva. Både män och kvinnor bad och profeterade, se tidigare stycket 1 Kor 11:4-5. Nu uppmanas både män och kvinnor att inte tala i munnen på varandra, vänta på sin tur och ibland vara tysta.]

27 Om någon [man eller kvinna i församlingen] talar tungomål

får två eller högst tre tala, en i sänder, och någon ska uttyda.

28 Finns det ingen som uttyder

ska tungomålstalaren vara tyst i församlingen

och i stället tala för sig själv och för Gud.

29 Två eller tre profeter [män eller kvinnor, se 1 Kor 11:4-5] ska tala,

och de andra ska [reflektera och] pröva det som sägs.

[Det ska ges tid att reflektera över och pröva det som sagts. Det är naturligt att de som har gåvan att ”skilja mellan andar” använder sin gåva här för att urskilja det som sagts, se 1 Kor 12:10.]

30 Men om någon annan som sitter där får en uppenbarelse

ska den förste vara tyst.

31 Ni kan alla profetera, en i sänder,

så att alla blir undervisade och alla blir uppmuntrade (styrkta, hjälpta).

32 Och profeternas andar underordnar sig profeterna.

[Målet är ökad kunskap och uppbyggelse. Den sista delen, ”profeternas andar är underordnade”, innebär att den som talar själv kan kontrollera sitt tal. De kan inte säga ”Gud fick mig att göra det” som en ursäkt för att tala okontrollerat i munnen på varandra.]

[Dessa direktiv, riktade till dem som talar i tungor och dem som profeterar, är till för att skapa struktur.]

33 För Gud är inte oordningens (förvirringens) Gud utan fridens. På samma sätt är det i alla andra heligas församlingar.

[Det är en fin kombination av struktur och frihet. Ibland har den sista delen av denna vers kombinerats med nästa vers, men på samma sätt som i 1 Kor 11:16 är det en lämplig avslutning på argumentet om Guds ordning och frid som var ett kännetecken i alla församlingar, och borde vara det även i Korint.]

Inget småprat under gudstjänsten

[Ur sitt sammanhang verkar följande verser motsäga att kvinnor kan be och profetera, som Paulus nyss skrev i 1 Kor 11:5. I församlingen i Korint fanns bl.a. det gifta paret Priscilla och Aquila som Paulus bott hos i åtta månader, se Apg 18:2. Frun, Priscilla, är med och undervisar Apollos, se Apg 18:26. Tillrättavisar han nu henne och säger att ingen kvinna får tala i gudstjänsten? Var det fel av Maria från Magdala att på Jesu uppdrag berätta för lärjungarna att han var uppstånden, se Joh 20:17? Ser man sammanhanget så tar Paulus här upp tre olika grupper som störde ordningen i gudstjänsten:

1. Profeter (både män och kvinnor) uppmanas att inte prata i munnen på varandra utan vara tysta, se vers 30.

2. Tungomålstalare, både män och kvinnor, uppmanas att vara tysta om det inte finns någon som kan uttyda, se vers 28.

3. En grupp gifta kvinnor, som troligen ställde frågor och störde, uppmanas att inte göra det. Eftersom de ska fråga sina män hemma var orsaken inte ointresse, snarare tvärtom. Kanske förstod man inte grekiskan och frågade om ordens betydelse. Korint var en multikulturell stad där många olika språk talades.

Alla dessa tre grupper ska vara tysta och inte störa gudstjänsten.]

34 Kvinnorna ska vara tysta i era församlingar.

De får inte tala [småprata och störa under gudstjänsten]

utan ska underordna sig [mötesledaren],

som också lagen (lärosystemet – gr. nomos) säger.

35 Vill de veta något ska de fråga sina män därhemma,

för det är en skam för en kvinna att tala i församlingen.

36 Var det kanske från er som Guds ord gick ut,

eller var det bara till er det kom?

[Det är oklart vilken lag/undervisning Paulus syftar på i vers 34. Normalt brukar detta grekiska ord nomos syfta på Torah (de fem Moseböckerna) eller hela GT (se 1 Kor 14:21). Det finns dock ingen lag som säger att kvinnan ska vara tyst. Tvärtom, i Ps 68:12 står det: ”Herren låter sitt ord förkunnas, stor är skaran av kvinnor som kommer med glädjebudet.” Även Joel 2:28 är tydlig med att både kvinnor och män ska profetera.

En alternativ förklaring är att vers 34-35 är ett citat från en judisk-kristen grupp i församlingen som ville tysta kvinnorna. Paulus har svarat på flera brevfrågor tidigare, se 1 Kor 7:1, 25; 8:1. Paulus två motfrågor: ”Var det kanske från er som Guds ord gick ut, eller var det bara till er det kom?” blir då riktade till män som förvränger Guds ord och försöker hindra kvinnor från att tala. Jesus refererar också på liknande sätt till fariséernas tillägg och utläggningar av Mose undervisning, se Matt 5:17-48.

Paulus instruktioner var tydliga och förstods av hans samtid. Tyvärr vet vi ganska lite om hur de första kristna firade gudstjänst och klädstilen som diskuteras i 1 Kor 11:2-16. Det blir därför svårt för oss att helt förstå dessa ord. Att då ensidigt använda dessa verser som ståndpunkt för eller emot kvinnors tjänst i församlingen är vanskligt. Det som dock är helt klart är att Paulus inte säger emot sig själv och tystar de kvinnliga profeterna och bedjarna i kapitel 11!]

Generella principer för gudstjänsten – en sammanfattning

[På samma sätt som föregående stora stycke, om hur man ska leva som kristen i en fallen värld, kap 8-10, hade en avslutning (1 Kor 10:32-33) kommer en avslutning och sammanfattning på detta stycke, kap 11-14, om gudstjänsten.]

37 Om någon tror sig vara profet [som utvecklades i kap 11]

eller andlig [som diskuterades i kap 12],

ska han inse att det jag skriver till er

är Herrens bud. [Allt måste ske i kärlek, kap 13.]

38 Om någon inte erkänner detta,

är han själv inte erkänd.

[Centralt finns en referens till budet ”att älska varandra”, som Jesus gav sina lärjungar, se Joh 15:12.]

39 Alltså, mina syskon (bröder och systrar i tron),

var ivriga att profetera [som ordningen för gavs i vers 1-12]

och hindra inte tungomålstalandet [som riktlinjer för gavs i vers 13-25].

40 Men låt allt ske värdigt

och med ordning [som utvecklades i vers 26-35].

15

UPPSTÅNDELSEN (kap 15)

Budskapet

1 Syskon (bröder och systrar i tron), nu vill jag påminna er om det evangelium (det glada budskapet om frälsningen) som jag predikade för er. Ni tog emot evangeliet och står på den grunden. 2 Genom den [tron] blir ni frälsta (trygga, upprättade, bevarade, helade, försörjda, befriade, fria från synd och har evigt liv med Gud efter döden), om ni nu fortfarande håller fast vid det jag predikade för er, annars har er tro varit bortkastad. 3 Jag gav er (förmedlade, hjälpte er att förstå) det viktigaste först [trons grunder], det jag själv personligen hade fått ta emot:

Att den Smorde (Messias, Kristus) dog för våra synder,

precis som Skrifterna förutsade. [Jesaja skrev om detta 700 år innan Jesus föddes, se Jes 53:3-6.]

4 Att han blev begraven.

[Detta skriver också Jesaja om, se Jes 53:9.]

Att han på den tredje dagen skulle uppstå och lever nu,

precis som Skrifterna förutsade. [David skrev om detta 1 000 år innan Jesus föddes, se Ps 16:10.]

[Vers 3-4 formar en tidig trosbekännelse: Jesus dog för våra synder – blev begraven, uppstod och lever idag!]

5 Han uppenbarade sig (blev synlig) för:

Kefas [Petrus, se Luk 24:34],

sedan för de tolv [vid flera tillfällen, se Joh 20:19-20; Joh 20:26; Joh 21].

6 Efter det visade han sig för över 500 syskon (bröder och systrar i tron)

vid ett tillfälle, varav de flesta fortfarande lever, men några har somnat in (dött).

7 Senare uppenbarade han sig för Jakob [antagligen Jesu halvbror],

sedan alla apostlarna,

8 sist av alla uppenbarade han sig för mig [Paulus],

som en för tidigt född.

[Jesus visade sig i ett ljussken när Paulus, då känd som Saulus, var på väg till Damaskus för att fängsla kristna, se Apg 9:3. En för tidigt född överlevde sällan födseln, dvs. var dömd till en säker död, en bild på Paulus oväntade frälsning och kallelse som apostel. När Paulus skriver detta brev har han haft en argumentation med Petrus, se Gal 2:11-14. Här ger han Petrus första platsen och sig själv den sista. Paulus inledde med att skriva om splittringarna där ”en höll sig till Paulus och en annan till Petrus”, se 1 Kor 1:12-13. Här vänder han nu på ordningen och visar hur Petrus och Paulus står tillsammans som vittnen till den uppståndne Jesus.

Det finns även en litterär parallellism med ett antiklimax. Båda sektionerna börjar med en person. Petrus inleder den första, följt av de tolv och sedan 500 personer (vers 5-6). Den andra sektionen börjar med Jakob, följt av apostlarna och sedan väntar man sig ett högt antal på samma sätt som i den första sektionen. I stället för 500 personer där de flesta fortfarande är vid livet, kommer som ett antiklimax Paulus namn, som ett för tidigt fött barn.]

9 Jag är den minste (ringaste) av apostlarna (sändebuden, ambassadörerna), ovärdig att kallas apostel eftersom jag har förföljt (jagat, trakasserat) Guds församling (de utkallade).

10 Men genom Guds nåd (oförtjänta favör, gåva, kraft och välsignelse) är jag den jag är, och hans nåd mot mig visade sig inte ha varit förgäves (fruktlös, utan verkan). Jag har arbetat hårdare än de andra [apostlarna], dock inte jag själv, utan Guds nåd (Guds verksamma kraft) som varit med mig. 11 Oavsett om det var jag eller de andra apostlarna [oavsett vem som arbetade mest intensivt, och vem ni fick höra evangeliet ifrån], så är det detta vi predikar [att Jesus dog, blev begraven och nu är uppstånden, se vers 3-4], och detta ni har kommit till tro på.

Uppståndelsens lov – Jesus är uppstånden

[I den här sista delen i Paulus brev finns en lovsång till uppståndelsen som en parallell till korsets lov, se 1 Kor 1:17-2:2. Korset och uppståndelsen är två sidor på samma mynt. Huvudtemat i hyllningen till uppståndelsen (gr. egeiro) ramar in stycket, se vers 12 och 20, och i kiasmens centrum, se vers 15. Totalt används ordet sju gånger i vers 12-20.]

12 Om nu den Smorde (Messias, Kristus) predikas som uppstånden (gr. egeiro) från de döda,

hur kommer det sig då att några av er säger att det inte finns någon uppståndelse (uppstigande, nytt liv) av de döda?

13 Om det inte finns någon uppståndelse av döda,

då har inte heller den Smorde uppstått.

14 Om den Smorde inte har uppstått,

då är vår förkunnelse (predikan) meningslös

och er tro meningslös.

15 Då skulle vi vara (bli avslöjade som) Guds falska vittnen,

eftersom vi har vittnat om att Gud uppväckte (gr. egeiro) den Smorde (Messias, Kristus),

som han i det fallet inte gjort

om det är sant att de döda inte kan uppstå.

16 Om de döda inte uppstår,

då har inte den Smorde uppstått.

17 Om inte den Smorde har uppstått

då är er tro utan mening,

och ni är kvar i era synder [kontrollerade av dem och under Guds dom].

18 Då har också de som dött i den Smorde (Messias, Kristus) gått förlorade.

19 Om vi som lever i den Smorde (Kristus) bara har vårt hopp i detta [jordiska] liv,

och det är allt, då är vi av alla människor de mest ömkansvärda (sorgliga, miserabla, patetiska).

20 Men nu är den Smorde (Messias, Kristus) uppstånden (gr. egeiro) från de döda [till evigt liv],

och han blev den förste (en försmak, förstlingen, förstlingsfrukten) av dem som har dött (somnat in i döden).

[Utan uppståndelsen är tron meningslös och vi är kvar i våra synder. Om det inte vore för uppståndelsen skulle Jesus varit som vilken rabbin som helst som försökte förnya Israel, men misslyckades. I så fall skulle Petrus, Jakob, Andreas och Johannes återvänt till sina båtar och levt ett vanligt liv. Uppståndelsen visar att synd och död inte fick det sista ordet.]

Adam och Jesus

21 För eftersom det var genom en människa som döden kom [in till världen],

så kom också uppståndelsen från de döda genom en människa.

22 Liksom alla dör genom Adam,

på samma sätt ska alla genom den Smorde (Messias, Kristus) få liv (göras levande).

[Alla människor är släkt med Adam och har del i syndafallet. Alla kommer också att uppstå till evigt liv eller evig dom. När Paulus kvinnosyn diskuteras kan det vara värt att notera att Paulus skyller syndafallet på Adam, tvärt emot den vedertagna judiska traditionen att skylla på Eva. Några av de utombibliska skrifter som påverkade judendomen på Paulus tid var Ben Syraks skrifter från 190-talet f.Kr. där det står ”Från en kvinna leder synden sitt ursprung, och för hennes skull måste vi alla dö”, se Syr 25:24.]

23 Men i tur och ordning [Korint var en koloni som ursprungligen var bebodd av pensionerade romerska soldater, Paulus använder sig av den militära termen för rang]:

den Smorde (Messias, Kristus) är den förste (förstlingsfrukten). [Jesus var den förste som uppstod för att aldrig mer dö igen och fick en ny kropp. Han har den högsta rangen. Detta skedde år 30 e.Kr. på bikkurim, se Mark 16:1.]

Sedan när han kommer [tillbaka],

de som tillhör den Smorde (Messias, Kristus). [Alla kristna genom tiderna som dött, får liv och uppstår och får nya kroppar när Jesus kommer tillbaka.]

24 Därefter kommer slutet. [Den sista uppståndelsen är då alla människor uppstår och kommer att ställas inför den vita tronen och var och en får höra sin dom, se Matt 25:46.]

Då överlämnar han kungariket till Gud, sin Fader,

efter att ha avsatt allt annat styre (ärkehärskare, ledare från urgamla tider, militär term för general, den högsta ledaren) [antagligen demoner av hög rang],

och varje auktoritet (militär term för delegerad auktoritet)

och makt (kraft).

25 För han [Jesus] måste vara Kung och regera [i tusenårsriket]

tills han lagt alla sina fiender under sina fötter.

26 Den sista fienden att utplåna (eliminera, avväpna)

är döden,

27 för [det står i Ps 8:7:]

”Han [Fadern] har lagt allt under hans [Jesu] fötter.”

När det står att ”allt” har blivit lagt under honom,

är naturligtvis den som har lagt allt under den Smorde (Messias, Kristus) undantagen.

28 När allt har lagts under honom,

ska Sonen själv underordna sig den [Fadern]

som har lagt allt under honom,

för att Gud ska bli allt i alla.

Uppståndelsen

Tre argument

[Paulus ger nu tre argument för att de döda kommer att uppstå:]

29 

Argument 1

Vad ska annars de som döper sig för de döda göra?

Om de döda inte alls uppstår,

varför döper de sig då för dem?

[Denna vers är omdebatterad och det finns många tolkningar. En av avarterna är att man kan döpa sig ”ställföreträdande” för redan döda personer, vilket i dag praktiseras av mormoner. Det finns dock ingen annan vers som styrker att man kan döpa sig för någon annan, snarare tvärtom, alla andra verser i Bibeln visar att dopet handlar om ett eget beslut att följa Jesus – man kommer till tro och låter sig döpas. Den mest naturliga tolkningen är att versen syftar på anhöriga till avlidna troende som kommer till tro. Ett exempel kan vara en döende mor som säger till sin son som ännu inte är en kristen: ”vi kommer att ses igen.” När sonen senare kommer till tro och låter sig döpas finns det hopp om att han ska få se sin älskade mor igen. Oavsett vad som syftas på här, nämns detta i förbigående av Paulus i hans argumentation för de dödas verkliga uppståndelse.]

Argument 2

30 Varför utsätter vi oss för faror varje stund?

31 Syskon (bröder och systrar),

så sant som ni är min stolthet i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus vår Herre

– jag dör varje dag.

[Styckets centrum.]

Argument 3

32 Om jag trott som folk i allmänhet när jag kämpade mot vilddjuren i Efesos,

vad hade det tjänat till?

[Det är troligt att Paulus liknar inflytelserika onda människor i Efesos med vilddjur. Herakleitos, en grekisk filosof från Efesos, hade kallat sina landsmän ”vilddjur” fyra hundra år tidigare. Epimenides kallade även kreterna samma sak, se Tit 1:12. Paulus befinner sig i Efesos och där är hans liv i fara, se 2 Kor 1:8. Även om tumultet som silversmeden Dimitris startar ännu inte har ägt rum, se Apg 19:29-30, eftersom Paulus tvingas lämna staden direkt efteråt, så börjar han få ”många motståndare”, se 1 Kor 16:9.]

Om de döda inte uppstår,

låt oss äta och dricka, för i morgon dör vi.

[Utan uppståndelse kan man lika gärna ge upp, se Jes 22:13; Pred 8:15. Jesus använder liknande resonemang i liknelsen om den rike dåren, se Luk 12:19.]

33 Bli inte förledd:

”Dåligt sällskap fördärvar god moral.”

[Kan vara ett citat från den grekiske författaren Menander som levde på 300-talet f.Kr. Det kan också ha varit ett populärt samtida ordspråk.]

34 Vakna upp från er berusning (besinna er)! Lev rättfärdigt och sluta synda! Några av er är helt okunniga om Gud. Det säger jag till er skam.

Adam och Jesus

[Några bland de troende i Korint trodde inte på att de döda skulle uppstå, se 1 Kor 15:2.]

35 Men nu undrar någon:

Hur uppstår de döda?

Vilken sorts kropp har de när de kommer?

36 Du dåre (du som helt saknar förstånd och inte resonerar logiskt)!

[Paulus kallar det dåraktigt att inte tro på något bara för att man inte förstår exakt hur det fungerar, och tar några exempel från vardagen. Lika självklart som att ett frö som planteras dör och växer upp till något nytt, lika självklart är det att en kropp som begravts kan få en ny kropp vid uppståndelsen.]

Några exempel

Det du sår får inte liv [skjuter inte upp ur marken och börjar växa]

om det inte först dör.

37 Det frö du sår har inte den kropp [sammansättning och yttre utseende] som den senare kommer att få,

det är bara ett naket korn – ett sädeskorn eller något annat frö.

38 Gud ger det precis den kropp han har planerat,

och varje frö får sin egen kropp.

39 Allt kött är inte av samma slag,

människorna har sina,

boskapen sina,

fåglarna sina

och fiskarna sina.

[Kropparna ser olika ut, människorna har hud, boskapen päls, fåglar fjädrar och fiskar fjäll.]

40 Det finns också himmelska kroppar [solen, månen och stjärnorna]

och jordiska kroppar [människor, djur och växter].

De himmelska kropparna har sin glans (ära, skönhet, härlighet)

och de jordiska har en annan sorts glans.

41 Solen har sin glans,

månen har en annan glans,

och stjärnorna ännu en glans,

ja, varje stjärna har sin egen glans (de överträffar varandra i skönhet, härlighet).

Det är inte konstigare med uppståndelsen

42 Så är det också med de dödas uppståndelse.

Det som blir sått förgängligt [den förgängliga kroppen som begravs blir ”sådd” i jorden]

uppstår oförgängligt (odödlig, fri från förgängelsen).

43 Det som blir sått föraktat,

uppstår i härlighet.

Det som blir sått svagt,

uppstår fullt av kraft.

44 Det som blir sått som en kropp med fysiskt liv,

uppstår som en kropp med ande.

Om det finns en kropp med fysiskt liv,

då finns det också en med ande.

45 Det står skrivet [1 Mos 2:7]:

”Den första människan, Adam,

blev en varelse med liv.”

Den siste Adam

blev en ande som ger liv.

46 Men det andliga livet kom inte först,

utan det fysiska, sedan kom det andliga.

47 Den första människan kom från jorden och var jordisk (gjord av stoft),

den andra människan kom från himlen.

48 De som är jordiska (av stoft), är lika honom som först var jordisk (gjord av stoft) [de har ett jordiskt sinne].

De som är från himlen, är lika honom [den siste Adam] som är från himlen [de har ett andligt perspektiv på tillvaron].

49 På samma sätt som vi har burit den jordiska människans avbild,

ska vi också bära den himmelska människans avbild [bära Jesu avbild – han som kom från himlen].

50 Men det säger jag, syskon (bröder och systrar i tron):

kött och blod kan inte ärva Guds rike,

och det förgängliga kan inte ärva det oförgängliga.

[I kapitel 13 finns den välkända kärlekens lov (1 Kor 13:4-7). Värd minst lika stor uppmärksamhet är korsets och uppståndelsens lov, se 1 Kor 1:17-2:2; 15:51-58. Som de övriga lovprisningarna består den av tre delar. Dessa tre handlar alla om segern över döden.]

Uppståndelsens lov (15:51-58)

Vi ska förvandlas

[På samma sätt som korsets lov beskriver hur korset är en Guds vishet och ett mysterium, har även uppståndelsen sina hemligheter, se 1 Kor 2:1. Ordet som används är grekiska mysterion som beskriver något som varit dolt men som nu är uppenbarat. Paulus mål är att visa och förklara dessa hemligheter, se 1 Kor 4:1. Den första delen ramas in av ordet ”förvandlas”, och förvandlingen kommer att ske snabbt.]

51 Se, jag säger er en hemlighet (ett mysterium):

Vi ska inte alla insomna,

men vi ska alla förvandlas,

52 i ett nu,

på ett ögonblick,

vid den sista basunens ljud.

För basunen ska ljuda,

och de döda ska uppstå odödliga,

och vi ska förvandlas.

[Vilka är ”vi” i vers 51 och ”oss” i vers 57? Troligt är att Paulus inte bara ser sin generation utan alla troende genom historien.]

Döden är besegrad

[Det andra stycket, vers 53-54b, kretsar kring orden förgängliga/oförgänglighet och dödliga/odödlighet.]

53 För detta förgängliga [vår kropp som bryts ner]

måste iklä sig oförgänglighet [gudomlig natur],

och det dödliga

måste iklä sig odödlighet (frihet från död).

54 När det som är förgängligt

har iklätt sig det oförgängliga,

och detta som var dödligt

har iklätt sig odödlighet,

då ska det bli som det står skrivet:

”Döden är uppslukad i seger!” [Jes 25:8]

55 ”Död, var är din seger?

Död [dödsrike], var är din udd (din giftgadd)?”

[Hos 13:14; en del manuskript har Hades istället för död, hebreiska texten har Sheol.]

56 Dödens udd [dess gift] är ju synden,

och syndens kraft kommer av (makt är) lagen [eftersom Mose undervisning pekar på och fördömer synden, se Rom 7:7-12.]

57 Men Gud vare tack [för hans nåd] som ger oss segern genom vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus)!

[Det grekiska ordet charis som här översätts med tack har en grundbetydelse av nåd och favör. Ordet för seger (erövring, triumf – gr. nikos) ramar in det sista stycket, vers 54c och 57.]

AVSLUTNING (15:58-16:24)

Uppmaning

58 Var alltså stillasittande (säkert positionerade; stadiga, fasta; ”bänkade” – gr. hedraios) och orubbliga (oflyttbara, obevekliga) [i tron på uppståndelsen av de döda], mina älskade syskon (bröder och systrar i tron), alltid överflödande [2 Kor 9:8] i Herrens verk (gärning) [arbeta/agera alltid hängivet för honom], medvetna om att er möda inte är förgäves i Herren.

[Adjektivet hedraios kommer från hedra som är det grekiska ordet för stol, bänk, säte, tron, plats, bas och boning och från hezomai som betyder ”jag sitter”. I versens inledning uppmanar Paulus till att inta en fast position – omöjlig att rubba.]

16

Insamling till församlingen i Jerusalem

1 När det gäller insamlingen till de heliga ska ni göra så som jag har föreskrivit församlingarna i Galatien.

[Paulus hade nyligen besökt församlingarna i Galatien och Frygien på väg till Efesos, där han nu befann sig, se Apg 18:23; 19:1. Att komma ihåg troende som var fattiga var en viktig del av Paulus arbete, se Gal 2:10.]

2 På första veckodagen [som är söndag i den judiska veckan] ska var och en av er hemma lägga undan och samla vad han lyckas få ihop, så att insamlingarna inte görs först vid min ankomst. 3 När jag kommer ska jag skicka dem ni finner lämpliga, försedda med brev, till Jerusalem för att överlämna er gåva. 4 Om det finns anledning för mig att resa, kommer de att resa tillsammans med mig.

[Här finns några viktiga principer i givandet. Alla är involverade, Paulus riktar sig inte bara till de rika utan till alla. Det finns en regelbundenhet, man samlar in varje vecka då man möts till gudstjänst. Det är inte bara en person som ska ansvara för pengarna. Paulus dikterar inte hur allt ska gå till, församlingen själv har frihet att utse lämpliga personer. I nästa brev skriver Paulus i kapitel åtta och nio om givandet, som ska ske av hjärtat, utan tvång och i glädje, se 2 Kor 9:7.]

Stöd till Paulus resor

5 Jag tänker komma till er när jag har rest genom Makedonien, för jag tar vägen över Makedonien. 6 Men hos er stannar jag en tid om det går, kanske hela vintern, så att ni får utrusta mig för fortsatt färd, vart det nu blir. 7 Jag vill inte besöka er nu på genomresa, för jag hoppas kunna stanna hos er en tid om Herren tillåter. 8 I Efesos stannar jag till pingst, 9 för en dörr står öppen för mig till ett stort och omfattande arbete, och motståndarna är många.

Insamling till Timoteus resa

10 När Timoteus kommer [till er i Korint], se då till att han kan vara hos er utan oro, för han arbetar med Herrens verk precis som jag. 11 Därför får ingen se ner på honom. Hjälp honom i väg i frid så att han kan komma till mig. Jag och bröderna väntar på honom. 12 När det gäller vår broder Apollos har jag ivrigt uppmanat honom att resa till er tillsammans med bröderna. Men han ville inte alls åka nu, utan reser när han får tillfälle. 13 Vaka (håll er vakna), stå fasta i tron, uppträd (agera) som [fullvuxna modiga] män – var starka! 14 Låt allt hos er ske i [osjälvisk och utgivande] kärlek.

Rekommendation

15 Mina syskon: Ni vet ju att Stefanas familj är förstlingsfrukt i [provinsen] Achaia [nuvarande södra Grekland där staden Korint låg] och att de har ställt sig till de heligas tjänst. 16 Rätta er därför efter sådana människor och alla andra som arbetar tillsammans och kämpar (arbetar hårt) med dem.

[Stefanas familj, som Paulus också omnämner i början av brevet, se 1 Kor 1:16, var bland de första som kom till tro i Korint. Paulus var den som hade döpt dem. Stefanas tillhörde troligen de mer välbärgade i församlingen med eget hushåll, slavar och tjänstefolk. Han lyfts fram som ett exempel på en som i stället för att utnyttja sin sociala ställning för egna syften, använt sin position för att hjälpa andra.]

17 Jag är glad att Stefanas, Fortunatus och Achaikus [två män med slavnamn, troligen från Stefanas hushåll] har kommit, eftersom de har fyllt tomrummet efter er, 18 och upplivat både min och er ande. Sådana som dem ska ni uppskatta.

Hälsningar

19 Församlingarna i Asien [bland annat från städerna Smyrna, Pergamon, Thyatira, Sardes, Filadelfia, Hierapolis, Laodikeia, Kolossai och Miletos] hälsar till er.

Aquila och [hans fru] Prisca och församlingen i deras hus [här i Efesos] hälsar hjärtligt till er i Herren. [Ett gift par som arbetade tillsammans med Paulus som tältmakare. De hade flytt från Rom till Korint i samband med Claudius utvisning av judar. Därifrån hade de följt med Paulus till Efesos. I Apostlagärningarna kallas hon Priscilla, medan Paulus alltid använder hennes formella namn Prisca.]

20 Alla syskonen (bröderna och systrarna i tron) [alla kristna här i Efesos] hälsar till er.

Hälsa varandra med en helig kyss. [Ett uttryck för kärlek, förlåtelse och enhet, gr. philema. Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet.]

21 Denna hälsning skriver jag, Paulus, med egen hand.

[Det var vanligt att brev dikterades. En skrivare med bra handstil skrev ned det som talades eller renskrev från ett utkast. Paulus tar som vanligt över pennan för att avsluta brevet, se Gal 6:11; 2 Thess 3:17.]

22 Om någon inte värdesätter (älskar – gr. phileo) Herren ska han vara under förbannelse.

[Paulus vill vara helt tydlig med att det är viljan att vara vän med Jesus som är det viktiga. Petrus misslyckades att stå upp för Jesus men blev upprättad, David föll i grov synd men reste sig på nytt. Paulus vill understryka allvaret i sitt budskap och ställa läsarna inför ett medvetet val.]

Maranatha!

[Flera hebreiska/arameiska ord och begrepp verkar ha använts av den grekisktalande kyrkan. De vanligaste är: amen, abba, mammon, hosianna och maranatha. Ordet maranatha är ett sammansatt ord som kan delas upp i orden maran-atha eller marana-tha. I första fallet blir betydelsen ”Vår Herre har kommit”. I andra fallet blir betydelsen ”Vår Herre kommer” och används som en bön, ”Vår Herre, kom”. På senare tid är det den sista betydelsen som har dominerat. Den enda gången ordet används i samtida litteratur är Didache 10:6 där maran-atha återfinns i samband med Herrens måltid och översätts ”Vår Herre har kommit”.]

23 Herren Jesu nåd (favör) [kraft] vare med er.

24 Min kärlek [som är osjälvisk och utgivande] är med er alla i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

[Brevet inramas av Guds nåd, se 1 Kor 1:4. Paulus är tydlig med sin agape-kärlek till församlingen i Korint.]

2 Korintierbrevet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

2 Korintierbrevet

Inledning

Introduktion: Detta är ett av de mer personliga breven som Paulus skriver. I brevet blir hans kärlek och herdehjärta tydliga för en församling som hamnat på avvägar. Paulus hade grundat församlingen omkring 52 e.Kr. under sin andra missionsresa. Han verkade där i ett och ett halvt år, se Apg 18:11. Paulus skrev minst tre, kanske upp till fem brev till församlingen, där bara två är bevarade. Under denna period besöker han församlingen två eller tre gånger. Den vanligaste sekventiella sammanställningen av händelserna är:

1. Paulus kommer till Korint under sin andra missionsresa, församlingen grundas och han stannar där 18 månader, se Apg 18:1-18.

2. Under Paulus tredje missionsresa, i början på den treåriga vistelsen i Efesos, skriver han ett första brev till Korint som inte finns bevarat, se 1 Kor 5:9-10.

3. Korintierna svarar på detta brev, se 1 Kor 7:1, och Paulus skriver ett andra brev från Efesos – som kallas 1 Korintierbrevet.

4. Paulus gör en kort resa över havet som blir ett andra ”plågsamt besök”, se 2 Kor 2:1.

5. Väl tillbaka i Efesos skriver Paulus ett tredje ”tårarnas brev”, som inte längre finns kvar, se 2 Kor 2:4.

6. Ett fjärde brev – som vi kallar 2 Korintierbrevet – skrivs från Makedonien.

7. Ett tredje besök.

Korint var en stor handelsstad med omkring 50 000 invånare från många folkslag. Det var ett religiöst centrum med många tempel. Kärleksgudinnan Afrodite tillbads här och i hennes tempel tjänstgjorde enligt antika källor 1 000 prostituerade. Staden fick till och med ett grekiskt verb uppkallat efter sig, ordet ”korintisera” som betydde att praktisera sexuell omoral. Kulten av vinguden Dionysus, som romarna kallade Bacchus, var sannolikt mycket stor i Korint. Anhängarna drack sig berusade av vin och det förekom dans, extas och visioner. Alla sexuella relationer var tillåtna. Influenser från denna kult kan ha smugit sig in i församlingen.

Struktur:

1. Paulus förklarar sin tjänst, kapitel 1-7.

2. Insamling till Jerusalem, kapitel 8-9.

3. Paulus försvarar sin tjänst, kapitel 10-13.

Skrivet: ca 56 e.Kr., ett år efter 1 Korintierbrevet.

Till: Korint.

Från: Makedonien, antingen från staden Filippi eller Thessalonike medan Paulus är på väg till Korint från Efesos. Vissa tidiga manuskript nämner Filippi.

Författare: Paulus, se 2 Kor 1:1.

Budbärare: kanske Titus, se 2 Kor 8:17.

1

INTRODUKTION (1:1-11)

Hälsning

1 Från Paulus, genom Guds vilja apostel (sändebud, ambassadör) åt den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, och [från] brodern Timoteus.

[Timoteus hade besökt Korint flera gånger, se Apg 18:5; 1 Kor 4:17; 16:10; 2 Kor 1:19. Han är troligtvis inte sekreterare på samma sätt som Tertius, se Rom 16:22. Han är nog inte heller medförfattare, snarare finns han med som ett vittne för att visa att Paulus inte är helt ensam i dessa påståenden, se 5 Mos 19:15; 2 Kor 13:1.]

Till Guds församling (gr. ekklesia) i Korint och alla de heliga i hela Achaia. [Korint var huvudort i den romerska provinsen Achaia i södra Grekland.]

[Det enda som separerar församlingarna i Nya testamentet är geografisk placering. De troende på en ort, även om de träffades i olika hem, benämns alltid som en enhet.]

2 Nåd vare med er och frid från Gud vår Far och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Tacksägelse för Guds omsorg

[Paulus inledande hälsning utgörs av en klassisk judisk välsignelse. Dock med den skillnaden att han identifierar Gud som Jesu Fader. Gud är inte längre bara Israels Fader. Genom Jesus har alla, både jude och grek, tillgång till Fadern, se Ef 2:18. Jesus är den största välsignelse som Gud har skänkt mänskligheten, se Kol 1:12. Paulus använder det grekiska ordet paraklesis (som kan översättas uppmuntran, maning, förmaning, hjälp, mod och tröst) 29 gånger i detta brev. Bara här i inledningen (vers 3-11) förekommer ordet hela tio gånger. Gud motiverar och ledsagar den som möter svårigheter på ett mycket personligt sätt.]

3 Välsignad är vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) Gud och Fader,

barmhärtighetens Fader [som har sympati och medlidande – det grekiska ordet oiktirmos står i plural] och all uppmuntrans Gud [källan till allt mod och all tröst],

4 han som [ständigt] uppmuntrar [kommer till vår sida och hjälper] oss i all vår nöd (vårt lidande och betryck),

för att vi ska kunna uppmuntra (hjälpa, trösta) dem som är i all slags nöd

genom den uppmuntran som vi själva blir uppmuntrade med av Gud.

5 För på samma sätt som den Smordes (Kristi) lidande i överflödande mått kommer över oss, så överflödar vi också av uppmuntran (hjälp, tröst) genom Jesus.

6 Om vi är hårt pressade (förföljs, får lida), så är det till er uppmuntran och befrielse (frälsning). Om vi får uppmuntran (hjälp, tröst), så är det till er uppmuntran. Den verkar (arbetar) i er, när ni uthålligt (ståndaktigt, tålmodigt) utstår samma lidande som vi utstår. 7 Vårt hopp för er står helt fast, för vi vet att på samma sätt som ni är delaktiga i våra lidanden, är ni också delaktiga i vår uppmuntran (hjälp, tröst).

8 Kära syskon (bröder och systrar i tron), jag vill inte att ni ska vara okunniga om den nöd vi fick utstå i [provinsen] Asien [nuvarande västra Turkiet där Efesos var huvudorten], hur vi var så nedtyngda (pressade), långt över vår kraft att vi till och med misströstade om livet (det fanns ingen utväg). 9 Ja, det kändes som om vi hade fått en dödsdom över oss. Detta för att vi inte skulle förtrösta på oss själva, utan på Gud som uppväcker de döda. 10 Han räddade oss (drog oss till sig själv) från en sådan fruktansvärd död, och han kommer att rädda oss igen. Vi har satt vårt hopp till honom, att han ska rädda oss även i fortsättningen, 11 under tiden som ni också hjälper oss (arbetar tillsammans med oss) genom er förbön. Resultatet blir många [glada] ansikten som tackar Gud för den nåd (favör, gåva) [kraft] vi får, eftersom många har bett för oss.

PAULUS FÖRKLARAR SIN TJÄNST (1:12-7:16)

Ärlighet och öppenhet

[Paulus använder sig av ordet ”stolthet” 29 gånger i detta brev, mer än i alla andra brev totalt. Ordet har ofta en negativ klang, men Paulus förståelse utgår ifrån Jer 9:23-24, som han delvis citerar i 2 Kor 10:17. Att skryta om sina egna mänskliga resultat är fel; däremot är en stolthet över vad Gud har gjort något gott.]

12 Detta är vår stolthet (vad vi skryter över) och vi kan med ett rent samvete säga (vårt samvetes vittnesbörd är): här i världen, och särskilt mot er [i Korint], har vi uppträtt heligt och rent inför Gud och inte varit ledda av världslig visdom utan av Guds nåd (kraft, favör). 13 Det vi skriver till er är inget annat än det ni läser och kan förstå. [Det är inga dolda hemligheter.] Jag hoppas att ni till slut ska förstå 14 det ni redan delvis har förstått om oss: att vi är er stolthet, liksom ni är vår, på Herren Jesu dag [domens dag, då Jesus kommer tillbaka för att döma världen].

Paulus försvarar sina ändrade resplaner

[Efter Paulus första besök i Korint uttrycker han sin längtan att komma tillbaka till dem, men tillägger ”om Herren vill”, se 1 Kor 4:18-19; Apg 18:21. Paulus besök dröjer och hans motståndare beskyller honom för att vara opålitlig. Paulus förklarar nu i första kapitlet i brevet att de förändrade resplanerna inte beror på tillfälligheter och plötsliga infall från hans sida, utan på hans kärlek och omtanke om dem. Han vill att de ska få tid på sig att reda upp de allvarliga missförhållanden som rådde där innan han personligen kommer till dem, se vers 23.]

15 Fullt övertygad om detta [att korintierna gladde sig över Paulus och inte ifrågasatte hans uppriktighet] tänkte jag komma till er först, för att ni sedan skulle få välsignelsen av ett andra besök. 16 Jag tänkte [det var min ursprungliga plan] att besöka er på väg till Makedonien, och sedan [på nytt på tillbakavägen] från Makedonien komma till er, för att hos er få hjälp med min resa till Judeen. [Antagligen hjälp med boende och bön inför resan och inte ekonomiskt stöd, se 2 Kor 11:7-10.]

17 När jag då tänkte [komma till er] och uttryckte mina planer, var det då bara ett lättsinnigt infall? Eller fattar jag mina beslut efter köttet (på ett världsligt sätt) så att jag [samtidigt] säger ”ja, ja” och ”nej, nej”? 18 Så sant som Gud är trofast och menar vad han säger, har inte vårt tal till er varit ”ja och nej”. [Vi har inte sagt ”ja, vi kommer”, men egentligen menat ”nej, vi kommer inte”.] 19 För Guds Son, Jesus den Smorde (Messias, Kristus), som blev predikad hos er av mig, Silvanus [samma man som i Apg 15:22 kallas Silas] och Timoteus, var inte både ja och nej, i honom finns bara ett ja.

20 Alla Guds löften, de har sitt ja [svar] i honom [Jesus]. När vi uttalar vårt ”amen” (ja, låt det ske), ger vi ära till Gud genom honom. 21 Det är Gud som ständigt stärker både er och oss i [vår relation med] den Smorde (Messias, Kristus) (gör den mer grundad och rotad), och som har smort oss [gett oss andliga gåvor]. 22 Han har också satt sitt sigill på oss och gett oss Anden som en handpenning i våra hjärtan. [Anden liknas vid en förskottsbetalning som garanterar att det fulla kapitalet ska betalas, som är den eviga härligheten.]

Anledningen till det uteblivna besöket

23 Jag tar Gud till vittne över min själ att det är för att skona er som jag inte har kommit än till Korint. 24 Inte så att vi skulle vara herrar över er tro, men vi är medarbetare till er glädje, eftersom ni står fasta i tron.

2

1 Jag hade nämligen bestämt mig för att inte komma och göra er sorgsna igen.

[Texten antyder att Paulus gjorde ett kort ”plågsamt” besök efter det första besöket som beskrivs i Apg 18:1-17. Han skriver även att han är beredd att komma ”en tredje gång” vilket antyder att det funnits ett andra besök, se 2 Kor 12:14.]

2 För om jag gör er sorgsna, vem kan då göra mig glad om inte just den jag gjort sorgsen? [Paulus hade en äkta genuin kärlek till församlingen.] 3 Jag skrev som jag gjorde [i tidigare brev, troligen ett ”tårarnas brev” som skrevs efter Första Korintierbrevet] för att inte behöva komma och få sorg av dem som skulle ge mig glädje, för jag litade på att min glädje är allas er glädje. 4 [Paulus gladde sig inte över att behöva gå tillrätta med församlingen i Korint.] Det var i djup nöd (med mycket smärta och sorg) med ångest i hjärtat och med många tårar som jag skrev till er. Jag ville inte göra er sorgsna, målet var att ni skulle förstå vilken överflödande kärlek [som är osjälvisk och utgivande] jag ständigt har för er.

[Paulus ger fyra motiv till sitt brev: Ge glädje, se 2 Kor 2:3. Visa sin kärlek, se 2 Kor 2:4; 3:2; 12:15; 1 Kor 16:24. Pröva deras trofasthet, se 2 Kor 2:9. Visa hur han bryr sig om dem, se 2 Kor 7:11-12.]

Förlåtelse för syndaren

5 Om en viss person [mannen som levde tillsammans med sin fars hustru, se 1 Kor 5:1] har orsakat sorg, så är det inte mig han har gett sorg utan i viss mån er alla, för att inte säga (tynga ner er) för mycket. [Denna synd påverkade inte bara honom själv utan hela församlingen, se 1 Kor 5:6.] 6 Det räcker med det straff (den varning) han har fått av de flesta.

[Det stora flertalet medlemmar i församlingen i Korint hade följt Paulus råd och tagit avstånd från mannen och hans handlingar, se 1 Kor 5:1-6. Målet är alltid upprättelse, se Gal 6:1-2. Paulus tydlighet och stränga korrigering i kärlek hade gett resultat. Mannen hade omvänt sig.]

7 Nu får ni i stället förlåta och trösta (uppmuntra, ge nytt mod till) honom så att han inte går under (drunknar) i sin djupa sorg. 8 Därför uppmanar jag er nu att ge honom bevis på [upprättelse och] er kärlek [som är förlåtande, osjälvisk och utgivande].

[I all förlåtelse krävs två steg för en fullständig upprättelse. Vår förebild, Jesus, förlät oss medan vi fortfarande var syndare, se Rom 5:8, men relationen med honom blir först upprättad när den förlåtelsen tas emot. På samma sätt måste vi förlåta den som syndat mot oss, se Matt 6:14-15. Förlåtelse är första steget som befriar från bitterhet och hat. Däremot kan inte relationen bli fullständigt upprättad innan det skett en omvändelse hos den andra parten. Tillrättavisning, förlåtelse och upprättelse hör ihop, se Matt 18:15-35.]

9 När jag skrev till er var det också för att se om ni skulle bestå provet och vara lydiga i allt [även i svåra frågor]. 10 Den som ni förlåter, förlåter också jag. [Paulus visar att förlåtelse är en viljehandling.] Det jag har förlåtit, om jag haft något att förlåta, det har jag gjort inför den Smordes (Kristi) ansikte för er skull, 11 för att vi inte ska bli överlistade (rånade) av Satan. Hans avsikter (planer, intentioner) känner vi till.

[Satans plan är splittring. Bitterhet och oförlåtelse är ett av de vanligaste sätten djävulen bedrar på och får ingång i människors liv, se Matt 6:14-15; 18:35; Mark 11:25-26; 1 Kor 11:29-30; Jak 3:16. Satans plan var att stjäla en broder från församlingen. Både en ovilja att omvända sig och en ovilja att upprätta den som ångrat sig gynnar djävulen.]

Resan mot Korint via Makedonien

[Paulus återgår till ämnet i vers 4 där han förklarar sina ändrade resplaner. Han har rest norrut till Troas för att vänta på Titus som var på väg tillbaka från Korint. På samma sätt som i Aten kunde Paulus inte bara sitta still, han börjar predika, se Apg 17:16-17. Troas är en kuststad vid Egeiska havet, i nuvarande nordvästra Turkiet. Staden hade fått sitt namn från Alexander den store och hette egentligen Alexandria, men för att inte förväxlas med de femton andra städerna med samma namn kom den att kallas Alexandria Troas, eller bara Troas. Anledningen till namnet var att den låg nära staden Troja som Homeros skrev om i Iliaden och Odysséen. Paulus hade varit här på sin andra missionsresa, se Apg 16:9-10.]

12 När jag kom till Troas på grund av evangeliet (det glada budskapet) om den Smorde (Messias, Kristus) hade en dörr öppnats för mig av Herren där. 13 Trots det fick jag ingen ro i min ande eftersom jag inte fann min broder Titus där. [Titus hade troligen med sig en insamlad gåva, Paulus kan vara orolig för att han råkat ut för rånare.] Så jag tog avsked av dem och for till Makedonien.

[Titus har varit i Korint och är på väg tillbaka landvägen över Makedonien. Paulus kan inte vänta på att få träffa honom och få en uppdatering på läget i församlingen. Paulus beger sig över till norra Grekland där Titus snart möter honom med en glädjande rapport, se 2 Kor 7:5-7.]

Guds segertåg

[Paulus använder sig nu av en militär liknelse där en segrande general kommer hem och marscherar runt i ett triumftåg i sin hemstad.]

14 Men vi tackar Gud,

som ständigt för oss fram i den Smordes (Kristi) triumferande segertåg

och sprider sin kunskaps doft genom oss överallt.

15 Vi är den Smordes (Kristi) väldoft inför Gud

bland dem som blir frälsta

och bland dem som går förlorade:

16 för några en doft av död till död,

för andra en doft av liv till liv.

Vem är kvalificerad (duglig, räcker till för att stå i den här tjänsten)? [Svaret ges i 2 Kor 3:5-6: det är inte i egen styrka utan genom Guds Ande!]

[Tankarna går till tidernas främste fältherre – makedoniern Alexander den store, som tre hundra år tidigare just från detta område hade skapat världshistoriens största imperium. Det grekiska ordet för triumfera, thriambeuo, beskriver det triumftåg där generalen går först, följd av präster som bär rökelsekar med välluktande rökelse. Den tillfångatagna fiendekungen går bakom i bojor, helt avklädd utan vapen. På samma sätt har evangeliet segrat över döden och offentligt visat att han inte längre har någon makt över Jesus! För dem som är frälsta är det en väldoft som leder till liv, medan för motståndarna är det en doft som leder till död.]

17 Vi är inte som många andra [falska apostlar, se 2 Kor 11:13], som säljer Guds ord för egen vinning.

[Ordet beskriver en försäljare som bjuder ut sina dagligvaror på marknaden. Ordet har en negativ klang och antyder både girighet och stora mellanskillnader. Sanningen står inte högt i kurs, överdrifter och lögner används obehindrat. Paulus motsäger inte att en predikant får betalt, det talar han för i 1 Kor 9:1-18. Problemet är om det finns orena motiv.]

Nej, i den Smorde (Kristus) predikar vi med rent sinne inför Gud det som kommer från Gud.

3

Korintierna är Paulus rekommendationsbrev!

1 Måste vi rekommendera oss själva igen (lägga fram våra meriter)?

Behöver vi, som vissa andra [falska apostlar, se 2 Kor 2:17], rekommendationsbrev till er eller från er?

[Det var inte ovanligt med rekommendationsbrev. Några exempel i NT är: Apollos, Apg 18:27; Timoteus, 1 Kor 16:10; Febe, Rom 16:1; Johannes Markus, Kol 4:10; Titus, 2 Kor 8:22. Paulus känner sorg över att relationen med vissa i Korint har sjunkit så lågt att han skulle behöva rekommendationsbrev från en tredje part. Han hade ju varit med och fört många av korintierna till tro!]

2 Nej, ni är vårt brev (budskap), skrivet i våra hjärtan, känt och läst av alla människor. 3 Det är uppenbart att ni är ett brev från den Smorde (ett Kristusbrev) skrivet genom vår tjänst, inte med bläck utan med den levande Gudens Ande, inte på tavlor av sten utan på tavlor av kött i era hjärtan.

Gud har utrustat oss till tjänst

4 En sådan tillit har vi till Gud genom den Smorde (Messias, Kristus), 5 inte så att vi på egen hand är kvalificerade (dugliga) att hävda att någonting kommer från oss själva. Vår förmåga (kvalifikation) kommer i stället från Gud, 6 som har kvalificerat (utrustat) oss att vara tjänare till ett helt nytt (bättre) förbund [frälsningen genom Jesus], inte tjänare för bokstaven [skriven i lagen], utan tjänare för Anden, för bokstaven [i lagen] dödar, men Anden ger liv.

Den gamla och den nya tjänsten

7 Om nu redan dödens tjänst (ämbete, lärosystem, ordning) – som byggde på inristade bokstäver på stentavlor – kom i sådan härlighet (glans, ära, prakt) att Israels söner (barn) inte kunde se på Mose ansikte på grund av dess kortvariga strålglans [gudsnärvaro] som försvann, 8 hur mycket större härlighet (atmosfär av mättad gudsnärvaro) ska då inte Andens tjänst (ämbete) ha!

9 För om redan den [gammaltestamentliga] tjänst som gav fördömelse hade härlighet, hur mycket mer härlighet överflödar då inte den [nytestamentliga] tjänst som ger rättfärdighet (ett frikännande, ett liv som resulterar i rättfärdiga handlingar)! 10 Ja, faktiskt, det som såg ut att ha härlighet [det ursprungliga ämbetet, som Mose ansikte utstrålade] har ingen härlighet alls i jämförelse med den överväldigande härligheten [det förnyade förbundets ljus som Jesu ansikte utstrålar]. 11 För om det [gamla] som nu är i en process att upphöra [genom att evangeliet predikas] hade härlighet, hur mycket större framträder då inte den härlighet som består (är permanent)?

12 När vi nu har ett sådant (i sanning har detta) hopp [har en trosviss förväntan av detta slag], är vi mycket frimodiga (använder vi oss av stor frimodighet) [talar vi helt fritt, handlar öppet och uppriktigt] 13 och gör inte som (just så som) Mose, som satte en slöja för sitt ansikte för att Israels söner (barn) inte skulle se (observera) slutet på det som [bleknade bort och helt] försvann [2 Mos 34:29-35]. 14 Men deras sinnen blev förhärdade (blev hårda) [de förlorade förmågan att förstå], för än i dag finns samma slöja kvar när man läser [när var och en vid föreläsningen på ett personligt sätt återknyter och lever sig in i] gamla förbundets texter, och den lyfts inte bort, eftersom den [först] försvinner i den Smorde (Messias, Kristus). 15 Ja, än i dag ligger istället en slöja över deras hjärta när nu Mose läses [då man läser ur de fem Moseböckerna – Torah], 16 men när [och om] man återvänder (skulle omvända sig) till Herren, tas slöjan [den heltäckande slöjan för ansiktet] bort.

17 Och Herren är Anden, och där Herrens Ande är [närvarande], där är frihet. 18 Och alla vi som har fått slöjan för ansiktet borttagen reflekterar [nu] Herrens härlighet (ser – skådar själv – Herrens härlighet som i en spegel), vi förvandlas (genomgår en metamorfos) [Rom 12:2] till en och samma bild (avbild, spegelbild) [i hans likhet] – från härlighet till härlighet – som just på detta sätt (som just så) kommer från Herren, [som är] Anden.

4

Inga hemligheter i vår tjänst

1 Därför, när vi genom Guds barmhärtighet har denna tjänst (detta ämbete – gr. diakonia), så ger vi inte upp (tappar vi inte modet, är vi inte försagda). 2 Vi har tagit avstånd från allt hemligt och skamligt, vi använder inga knep [samma ord används för Satans list i 2 Kor 11:3], vi förfalskar (förvränger) inte Guds ord. I stället lägger vi öppet fram sanningen och överlämnar oss inför Gud åt varje människas samvete. [Till skillnad från falska lärare med oärliga metoder, se 2 Kor 2:17; 3:1; 11:13-15.] 3 Även om vårt evangelium är dolt [som om det var täckt med en slöja som hindrar människor att förstå de glada nyheterna], är det dolt bara för dem som går förlorade [som har en slöja för sitt hjärta, se 2 Kor 3:14]. 4 Den här tidsålderns gud [djävulen] har förblindat sinnet (tankarna) hos dem som inte tror, så att de inte ser evangeliets (klara strålande) ljus om härligheten hos den Smorde (Messias, Kristus), Guds avbild.

5 Vi predikar inte oss själva, utan Jesus den Smorde. Han är Herre, och vi är era tjänare (livegna, som frivilligt sålt oss själva som slavar) för Jesu skull. 6 För [samma] Gud, som [i begynnelsen, i 1 Mos 1:3, se även Jes 9:2; Joh 8:12; Jak 1:1] sa: ”Ljus ska lysa fram ur mörkret”, har låtit ljuset skina i våra hjärtan, för att kunskapen om (en personlig erfarenhet av) Guds härlighet, som strålar från (kan ses i) Jesu den Smordes (Kristi) ansikte, ska lysa fram (sprida sitt sken).

Guds kraft blir synlig i jordiska kärl

7 Men denna skatt [ljuset som skiner i hjärtat – att personligen få känna Jesus] har vi i [bräckliga mänskliga] lerkärl, för att det ska vara tydligt att den överväldigande (enormt stora) kraften kommer från Gud och inte från oss själva.

[Den mänskliga kroppen, den yttre människan, liknas vid ömtåliga lerkärl, se 2 Kor 4:10, 16; 5:1. Kroppen åldras och bryts ner. Den troende utsätts för hård yttre press, som vers 8-9 beskriver, men Gud har valt att visa sin härlighet genom vanliga människor, vilket Gideons berättelse om lerkärlen med facklorna i är en bild för, se Dom 7:16-20, 22. I kontrast till enkla lerkärl står utsmyckade dyrbara kärl av metall, se 2 Tim 2:20.]

8 Vi är på alla sätt hårt pressade (det är problem på varje område),

men vi är inte krossade (vi har utrymme, det finns en utväg).

Vi är rådvilla (hittar ingen utväg, har inga resurser),

men vi är inte helt rådlösa (det finns hopp).

9 Vi är förföljda (jagade av fiender),

men inte övergivna (inte utlämnade till deras makt).

Vi är slagna till marken,

men inte dödade (utslagna, förlorade).

10 Vi bär alltid Herren Jesu död i vår kropp (vi är ständigt hotade till döden på samma sätt som Jesus var det). Detta för att också Jesu liv ska uppenbaras i vår kropp. 11 Ja, vi som lever utlämnas ständigt åt döden för Jesu skull, för att också Jesu liv ska uppenbaras i vår dödliga kropp (kött). 12 Så verkar döden i oss, men livet verkar i er. 13 Ändå har vi samma trons ande, som det står skrivet:

”Jag trodde,

därför talade jag.” [Ps 116:10]

Vi tror också, och därför talar vi [därför predikar vi evangeliet – det glada budskapet]. 14 Vi [talar eftersom vi] vet att han som uppväckt Herren Jesus ska uppväcka oss tillsammans med Jesus och låta oss träda fram tillsammans med er [troende i Korint]. 15 Allt [mitt lidande] sker för er skull, för att nåden (Guds kraft, favör) ska nå allt fler och få tacksägelsen att flöda över till Guds ära.

Ett evighetsperspektiv

16 Därför (genom detta) [se vers 7-15 om Paulus trosvisshet trots mycket svåra omständigheter] tappar vi inte modet (tröttnar vi inte; ger vi inte upp). Och även om vår yttre människa bryts ner (tynar bort), så förnyas vår inre människa dag för dag. 17 För vårt [nuvarande] tillfälliga (kortvariga), lätta lidande (betryck) bereder (producerar) åt oss – bortom all jämförelse – härlighetens eviga tyngd [som är långt mer överskridande].

[Paulus ger exempel på lidanden som fängelse och fysisk misshandel i 2 Kor 11:23-30. Detta var verkligen svåra lidanden. Att han här kallar lidandet lätt beror på hans inställning och förhållningssätt till det.]

18 Vi ser (fokuserar) inte [varken nu eller framöver] på det som syns [kan ses fysiskt], utan på det som inte syns. För det som syns är temporärt (förgängligt, kortvarigt; till en viss tid), men det som inte syns är evigt (de ting som inte syns är eviga).

5

1 För vi [alla troende] vet (med all säkerhet) att om vårt jordiska tält [som är en bild för att vår kropp är temporär] rivs ner så har vi en [permanent] byggnad från Gud, en evig boning i himlen som inte är gjord av människohand.

[Johannes använder en liknande bild för hur Jesus bodde, ordagrant ”tältade” här på jorden, se Joh 1:14. Frasen ”vi vet” syftar på det Paulus tidigare undervisat korintierna om i 1 Kor 15.]

2 Därför suckar vi i vårt tält och längtar att få iklä oss vår himmelska boning, 3 för när vi väl är klädda i den ska vi inte stå där nakna. 4 Ja, vi som bor i detta tält suckar tungt. Vi vill ju inte bli avklädda utan påklädda, så att det som är dödligt uppslukas av livet. 5 Och den som berett oss för just detta är Gud, som har gett oss Anden som en garant.

6 [Vers 6-8 formar en kiasm där det centrala ordet är ”vandrar”, och ramas in av borta/bort, kroppen och hemma.]

Därför är vi alltid vid gott mod (frimodiga) [även under prövningar].

Vi vet att så länge vi är hemma i kroppen, är vi borta från Herren.

7 För i (genom, av) tro

vandrar vi [lever vi vårt liv här på jorden],

inte i (genom, av) det vi ser (det yttre som syns och har tagit form).

8 Men vi är ändå vid gott mod (frimodiga)

och skulle hellre flytta bort från kroppen och vara hemma hos Herren.

9 Därför sätter vi en ära i att vara till behag för honom, vare sig vi är hemma eller borta. 10 Vi måste alla träda fram inför den Smordes (Kristi) domstol, för att var och en ska få igen vad han har gjort här i livet, gott eller ont.

Budskapet

11 Vi vet alltså vad det är att frukta (vörda, respektera) Herren, och därför försöker vi vinna människor. För Gud är det uppenbart hurdana vi är, och jag hoppas att det också är uppenbart för era samveten. 12 Vi vill inte rekommendera oss själva igen inför er, bara ge er tillfälle att vara stolta över oss. Då har ni något att svara dem som skryter med det yttre och inte med det som finns i hjärtat. 13 Har vi varit från våra sinnen, så var det för Gud. Är vi sansade och samlade, så är det för er. 14 [Paulus förklarar nu orsaken till varför han gett hela sitt liv till att tjäna Gud.] Det är den Smordes (Kristi) kärlek som motiverar oss (hans osjälviska, utgivande kärlek pressar på från alla sidor och lämnar oss inget annat val), eftersom vi har förstått att om en har dött i allas ställe, då har alla dött. [Den som tagit emot Jesus har dött bort från synden, sig själv och sina egna planer för att leva i Jesus, se Gal 2:20.] 15 Han har dött för alla för att de som lever inte ska leva för sin egen skull, utan för honom som dog för dem och uppstod [från de döda].

16 Därför bedömer jag inte längre någon på människors vis (efter köttet). Även om vi också har uppfattat den Smorde (Messias, Kristus) på det sättet [före frälsningen], så gör jag det inte nu längre. 17 Därför, om någon är i den Smorde (Messias, Kristus) – [är han/finns] en ny skapelse! Det gamla (de ting som var från början) [allt det som var förut] är förbi (borta; har passerat åt sidan). Se, något [helt] nytt har kommit (skett; nya ting har blivit till) [allt har blivit nytt]!

[Frasen ”en ny skapelse” saknar pronomen i grekiskan och skulle därför både kunna syfta på det större eskatologiska skiftet efter Jesu död och uppståndelse (Jes 49:8) och på det personliga skiftet som sker när någon omvänder sig. De grekiska adjektiven (i plural) archaia (gamla, ursprungliga) och kaina (nya; tidigare okända) kan användas om människor, saker, tider, tillstånd och omständigheter. När en människa är ”i den Smorde” innebär det att hon är född på nytt och iklädd Jesu rättfärdighet. Hennes ande har fått liv och gemenskap med Guds Ande, som för fram henne inför Fadern.]

18 Allt detta kommer [är en gåva] från Gud, som genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus) försonade (återupprättade) oss med sig själv [gjorde så att vi kunde få frid med Gud] och gav oss försoningens tjänst (ämbete – gr. diakonia). 19 Det var Gud [personligen] som i den Smorde försonade (återupprättade) världen med sig själv. Han ställde inte människorna till svars för deras överträdelser, och han anförtrodde oss budskapet om denna försoning. 20 Nu är vi ambassadörer för den Smorde (Messias, Kristus) [som representerar Jesu konungarike], som om det är Gud som inbjuder (uppmuntrar, manar) genom oss. Vi ber er på den Smordes (Kristi) vägnar: Försona er med Gud (ta vara på nåden att bli upprättad med Gud). 21 Den som inte [genom egen personlig erfarenhet] visste vad synd var, honom gjorde han till [gjorde Gud till ett med] synd för vår skull, så att vi i honom skulle bli [ett med] Guds rättfärdighet. [Jes 53:9-11; 1 Pet 2:22; Gal 3:13]

6

1 Som [Guds] medarbetare uppmanar (uppmuntrar) vi er också att inte kasta bort Guds nåd (låta Guds favör bli till ingen nytta). 2 För han säger ju:

”Jag har bönhört (lyssnat och svarat) dig i precis rätt tid,

och på befrielsens dag [då du var ansatt av ofredande fiender] hjälpte jag dig (rusade jag till din hjälp).” [Jes 49:8]

Nu är det rätt tid [då du blir välkomnad och accepterad av Gud], nu är det befrielsens dag.

Den kristna tjänsten

3 Vi vill inte på något sätt väcka anstöt hos (lägga ut hinder för) någon [göra så att någon snubblar och faller], för att tjänsten [de praktiska handlingarna som hjälper församlingen] inte ska smutskastas (bli nedfläckad). 4 I stället vill vi i allt [på alla områden] visa att vi är (visa oss ”stå tillsammans” som) Guds tjänare:

1. Tjänsten är uthållig under lidanden

I stor uthållighet (ståndaktighet),

i lidanden (nöd, betryck, problem),

i nöd (ytterst svåra tvingande omständigheter),

i ångest (trångmål, begränsningar, svårigheter – ”smala passager, små hoptryckta områden”),

5 i misshandel (under hugg och slag),

i fångenskap,

i upplopp (kravaller, tumult) [politisk instabilitet],

i utmattning (fysisk och mental trötthet av hårt fysiskt arbete),

i nattvak (vakor),

i fastor.

2. Tjänstens karaktärsdrag – hur den utförs

6 I renhet (oklanderlig dygd och integritet),

i kunskap (insikt baserad på personlig erfarenhet),

i tålamod (tålighet, långmodighet, fördragsamhet, överseende, skonsamhet),

i vänlighet (godhet) [genom att möta reella behov på Guds anpassade sätt]

i den helige Ande,

i uppriktig (okonstlad, genuin) kärlek [som är osjälvisk, utgivande och rättfärdig],

7 i sanningens ord (budskap) [en förkunnelse efter Guds ord],

i Guds kraft (förmåga) [med den kapacitet Gud har, se 1 Kor 2:4-5].

3. Tjänstens kontraster

Med rättfärdighetens högra och vänstra vapen

[svärdet för attack och skölden för försvar, se Ef 6:16-17; Heb 4:12; 1 Joh 5:4 – ett rättfärdigt liv är det bästa vapnet för både anfall och försvar],

8 genom [tider av] ära

och vanära,

genom [tider av] förtal (klander; dåligt rykte)

och anseende (lovord; gott rykte),

som vilseledande [kringvandrande bedragare – villolärare – som stryker omkring och utnyttjar andra]

och ändå sanna (sanningsenliga, autentiska),

9 som okända [ignorerade, utan några referenser],

och ändå erkända (välkända) [som visas tacksamhet, förståelse och uppskattning],

som döende [likt några som håller på att dö bort],

och ändå – se, vi lever,

som tuktade (disciplinerade),

och ändå inte till döds (avrättade),

10 som bedrövade,

men ändå alltid (ständigt, oavbrutet) glada [över nåden, se Gal 5:22; 1 Pet 4:13],

som fattiga,

men ändå gör vi många rika,

utan någonting,

och ändå äger vi allt.

11 Vi har talat öppet (ärligt, frispråkigt) till er [vi har berättat sanningen utan att dölja något för er], korintier. Våra hjärtan är vidöppna (har vidgats till än större bredd med sympati och förståelse för er situation). [Detta är enda gången i brevet som Paulus direkt adresserar korintierna. Det förstärker hans starka känslor för dem.] 12 Ni har en stor plats [i våra hjärtan], men i era hjärtan är det trångt. 13 Gör som vi – nu talar jag som till barn – och öppna också ni era hjärtan.

Gå inte i par med de otroende

14 Gå inte som omaka par i ok

med dem som inte tror.

[Paulus syftar troligen på 5 Mos 22:10 som talar om att inte plöja med oxe och åsna tillsammans. Det är en av flera praktiska exempel som illustrerar israeliternas avstånd till andra folk och deras onda vanor. Bilden beskriver något som inte drar jämnt, en kristen ska inte gå in i en nära relation och samarbete med en otroende. Äktenskapet är ett sådant område där denna princip gäller, se även 1 Kor 7:10-16. Ett annat är kompanjonskap i affärsvärlden. Nu följer fem frågor som alla har det självklara svaret ingen/inget.]

Vad har rättfärdighet

med orättfärdighet att göra,

eller vad har ljus

gemensamt med mörker?

15 Vilken enhet (harmoni, samstämmighet) har den Smorde (Messias, Kristus)

med Beliar [judiskt namn på Satan, ordagrant ”den värdelöse”],

eller vad kan den som tror

dela med den som inte tror?

16 Vilken gemenskap kan det vara mellan Guds tempel

och avgudarna (avbilderna) [2 Mos 20:4]?

Vi är den levande Gudens tempel, för Gud har sagt:

”Jag ska bo hos dem och vandra bland dem

och vara deras Gud,

och de ska vara mitt folk.” [3 Mos 26:12; Jer 32:38; Hes 37:27]

17 Därför säger Herren:

”Gå ut från dem och skilj er från dem,

och rör inte vid något orent.

Då ska jag ta emot er.” [Jes 52:11; Hes 20:41]

18 ”Jag ska vara er Fader

och ni ska vara mina söner och döttrar,

säger Herren den Allsmäktige.” [2 Sam 7:14]

7

[Paulus fortsätter med bilden av församlingen som Guds tempel, se 2 Kor 6:15-17. På samma sätt som templet har reningsceremonier, se 2 Mos 30:17-21, har de troende ett ansvar att helga sina liv från det som orenar dem. Dessa ritualer i det äldre förbundet är skuggbilder på omvändelse och Paulus tillämpar denna princip i det kristna livet. Även om riterna inte observeras på samma sätt i Nya testamentet så består den andliga sanningen.]

1 När vi nu har dessa löften [från GT, att vi är Guds tempel], mina älskade, så låt oss rena oss från allt som befläckar kropp (kött) och ande och fullborda vår helgelse i fruktan för (vördnadsfull tillbedjan av) Gud.

[Den som vördar och respekterar Gud tar inte lätt på synden och ondskan, se även Matt 5:29-30; 10:28. Det som orenar kroppen är yttre handlingar som sexuella synder, dryckenskap, tungans missbruk, se Jak 3:6. Det som orenar människans inre är onda tankar, högmod, irrläror, se 2 Kor 11:4.]

Glädje över församlingens omvändelse

2 Ge oss rum i (öppna) era hjärtan. [Temat om ömsesidig kärlek från 2 Kor 6:11-13 återupptas.] Vi har inte gjort orätt mot någon, inte skadat någon eller utnyttjat någon. 3 Det säger jag inte för att fördöma er. Jag har redan sagt att ni har en plats i våra hjärtan så att vi både dör och lever tillsammans. 4 Jag har stort förtroende för er, jag är mycket stolt över er. Jag är uppfylld av tröst och har glädje i överflöd mitt i all vår nöd.

Goda nyheter genom Titus

5 När vi kom till Makedonien [2 Kor 1:16] fick vi ingen ro. Vi var trängda på alla sätt, utifrån av konflikter och inifrån av oro. 6 Men Gud som tröstar de modlösa tröstade oss genom att Titus kom [2 Kor 2:13]. 7 Vi blev uppmuntrade inte bara av hans ankomst (närvaro) utan också genom trösten han fått hos er. Han berättade för oss om er längtan [att få se Paulus igen], er klagan [sorg över hur de behandlat Paulus under hans senaste besök, se 2 Kor 1:23; 2:1] och er iver för mitt bästa, och då gladde jag mig ännu mer.

Bedrövelse som leder till omvändelse

8 För även om jag gjorde er ledsna (bedrövade) med mitt brev så ångrar jag det inte. [Kan syfta på Första Korintierbrevet, där Paulus konfronterar dem för att de tillät ett incestförhållande mitt i församlingen, se 1 Kor 5:1-13. Det kan också vara ett annat brev, kanske ”tårarnas brev” som refereras i 2 Kor 2:4.] Först ångrade jag det, jag inser ju att brevet bedrövade er, åtminstone för en tid. 9 Men nu är jag glad, inte därför att ni blev bedrövade (sorgsna) utan för att bedrövelsen ledde till omvändelse (ett förvandlat tänkesätt). Ni blev ju bedrövade på det sätt som Gud ville, och skadades därför inte på grund av vad vi gjorde.

10 För den bedrövelse (sorg) som är efter Guds vilja (ordagrant: enligt Gud), åstadkommer (producerar) en omvändelse [ett förvandlat tänkesätt som leder] till frälsning (en räddning/befrielse) som man inte ångrar. Men världens bedrövelse [då man sörjer över det straff synden ger, istället för att känna sorg över att man har syndat] åstadkommer (producerar) [däremot en avgjord och slutgiltig] död.

[Bedrövelse, sorg och tårar är i sig själva inga dygder. Världens bedrövelse är självcentrerad och sörjer något den själv vill ha. Den tänker varken på Gud eller på andra människor som blivit skadade, och den leder till självömkan, hopplöshet, förtvivlan och slutligen till död. Ett exempel är de köpmän som sörjer över att de inte längre kan sälja mänskliga slavar när Babylon straffas, se Upp 18:9-11, 13. Den bedrövelse som Gud däremot tillåter en människa att drabbas av leder till omvändelse, gottgörelse för synder och en förnyad vilja att leva för Gud.]

11 Tänk vad mycket gott det kommit från att Gud tillät er att känna bedrövelse:

Vilken hängivenhet (iver) har det inte fört med sig bland er [till skillnad från er tidigare apati].

Vilket försvar [gr. apologia – hur de nu argumenterar mot synden].

Vilken upprördhet [över synden, och att ni tillåtit den få pågå].

Vilken fruktan [för Gud och kanske att Paulus skulle besöka dem].

Vilken längtan [efter Gud, ett besök av Paulus och att synden skulle konfronteras].

Vilken iver [efter Guds härlighet och upprättelse av syndaren].

Vilken bestraffning [gjorde upp med synden].

På allt sätt har ni visat att ni är oskyldiga i den här saken. 12 När jag skrev till er var det alltså inte med tanke på den man som hade gjort fel [sonen som hade ingått i ett förhållande med sin fars hustru, se 1 Kor 5:1] eller med tanke på den man som fått lida [hans far], utan för att det skulle stå klart för er inför Gud hur ivrigt (hängivet) ni bryr er om oss.

Titus uppmuntrad

13 Därför har vi blivit uppmuntrade. Och inte nog med det, utöver vår egen uppmuntran kom den ännu större glädjen att se Titus så lycklig, eftersom hans ande har förnyats (blivit styrkt) genom er. 14 Om jag har berömt er inför honom, så har jag inte behövt skämmas för det. Nej, liksom allt vi har sagt er är sant, så har också vårt beröm inför Titus visat sig vara sant. 15 Hans hjärta klappar nu ännu varmare för er, när han minns hur ni alla lydde [råden han kom med] och hur ni tog emot honom med respekt och vördnad. 16 Jag gläder mig eftersom jag nu kan lita på er (vara djärv och modig) i allt.

8

INSAMLING TILL JERUSALEM (kap 8-9)

Goda exempel på generöst givande

1 Vi vill berätta för er, syskon (bröder och systrar i tron), vilken nåd (kraft, favör) Gud har gett församlingarna [här] i Makedonien [där Paulus befinner sig när han skriver detta brev].

[Första gången Paulus hade kommit till Makedonien, i nuvarande norra Grekland, var under hans andra missionsresa, se Apg 16:12-17:14. Han tar församlingarna i städerna Filippi, Thessalonike och Berea som goda exempel på generösa givande församlingar. Paulus tänkte nog speciellt på församlingen i Filippi, se Fil 4:15-16.]

2 Trots deras många hårda prövningar har ändå deras översvallande glädje och deras djupa fattigdom gjort dem överflödande rika på uppriktig hängivenhet. 3 Jag kan personligen intyga att de har gett efter sin förmåga, ja, över sin förmåga, och det helt frivilligt (spontant helt på eget initiativ).

4 Ivrigt vädjade de och bad oss om nåden (förmånen) att få vara med i den gemensamma hjälpen till de heliga (Guds folk). 5 De gav inte bara det vi hade hoppats, utan de gav sig själva, först och främst åt Herren och sedan åt oss efter Guds vilja. 6 Därför bad vi Titus, som redan hade påbörjat insamlingen, att fullborda denna kärleksgåva hos er. [Titus hade påbörjat insamlingen när han var i Korint, se 2 Kor 2:13.]

7 På samma sätt som ni överflödar,

i allt:

i tro [1 Kor 12:9],

och tal [som tungomål, profetia, se 1 Kor 1:5]

och kunskap [insikt i andliga frågor, se 1 Kor 13:2],

med all

hängivenhet [iver i att göra det som är gott]

och kärlek som ni känner för oss,

se därför till att ni också överflödar i denna nåd [finansiella gåva].

[Paulus räknar upp sex gåvor uppdelade i två grupper om tre:

tro, tal, kunskap;

hängivenhet, kärlek, nåd.

Varje grupp börjar med det grekiska ordet pas som översätts ”i all” eller ”med all”.]

8 Detta säger jag inte som en befallning, utan för att pröva äktheten i er kärlek [som är osjälvisk och utgivande] när andra visar en sådan iver.

9 Ni känner (har själva erfarit) vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) nåd (oförtjänta favör, gåva, kraft och välsignelse):

Han som var rik,

blev fattig (helt utblottad) för er skull,

för att ni skulle bli rika

genom hans fattigdom. [Se även Fil 2:6-8.]

Råd att fullfölja den påbörjade insamlingen

[Församlingen i Jerusalem led hungersnöd. De kristna i Korint hade påbörjat en insamling, men falska lärare hade anklagat Paulus för att inte vara ärlig med pengar, se 2 Kor 7:2, så insamlingen kom av sig. När Paulus nu tar upp detta i sitt brev är han noga med att inte ge en ”befallning”. I stället uppmanar han dem i denna sak och ger dem ett ”råd”, så de kan ge av glädje utan olust eller av tvång, se 2 Kor 9:7.]

10 I fjol var ni de första som ville göra någonting och ni påbörjade insamlingen [till församlingen i Jerusalem]. 11 Fullfölj nu det ni påbörjat, så att er entusiastiska start motsvarar och överensstämmer med er förmåga (den kapacitet ni har).

Principen för givande – jämvikt

12 För om viljan (ivern, beslutsamheten) finns, så är gåvan välkommen (accepterad) utifrån de tillgångar någon har, inte utifrån vad han inte har.

[Paulus uppmanar till den generella principen om proportionellt givande; samtidigt prisar han makedonierna som offrat och gett över sin förmåga.]

13 För det är inte tänkt att andra ska bli lättade [från sitt ansvar] och ni ska bli tyngda (bli pressade, få svårigheter) utan att det ska bli jämvikt. 14 Just nu kommer ert överflöd att möta deras behov, en annan gång kommer deras överflöd att möta ert behov. På så sätt sker en utjämning, 15 för det står skrivet:

”Den som samlade mycket [manna] fick ingenting över,

och den som samlade lite saknade ingenting.” [2 Mos 16:18]

Tre bröder kommer och förbereder insamlingen

16 Vi tackar Gud som har väckt samma iver (entusiasm) för er i Titus hjärta. 17 Han lyssnade till vår maning och blev så ivrig att han av egen fri vilja gav sig i väg till er.

[Titus som var en grek från Antiokia i Syrien hade rest tillsammans med Paulus och Barnabas, se Gal 2:1-3. Han har nyss kommit från Korint och mött Paulus med goda nyheter, se 2 Kor 7:13. Han är nu på väg tillbaka till Korint och är troligen också den som tar med sig detta brev. Titus är den som har huvudansvaret för insamlingen, tillsammans med honom reser också två bröder. Den förste kallas ”en broder” och den andre ”vår broder”. Det antyder att den förste kom från en annan region, medan den andre var känd för de troende i Makedonien där Paulus befann sig när han skrev detta brev. Paulus uttalande i 2 Kor 9:4 antyder att ingen av dessa bröder var från Makedonien. Att de inte namnges kan vara för att skydda deras identitet och förhindra onödiga risker för rån. Breven lästes högt och utomstående hörde detta, se 1 Kor 14:23.]

18 Tillsammans med honom har vi sänt den broder som får beröm i alla församlingarna för sitt arbete i evangeliets tjänst. [Han var en välkänd evangelist.] 19 Och inte bara det, han är också vald av församlingarna till att följa med oss på resan med gåvan som vi förmedlar till Herrens ära och som bevis på vår goda vilja. [De som reste med Paulus var Lukas, Sopater, Aristarchus, Secundus, Gaius, Timoteus, Tychikus och Trofimus, se Apg 20:4. Det är troligt att den onämnda brodern är någon av dessa.] 20 Så undviker vi att någon kritiserar oss för hur vi förmedlar den frikostiga gåvan. 21 Vi är nämligen noga med att göra det som är rätt, inte bara inför Herren utan också inför människor.

22 Tillsammans med dem har vi sänt vår broder [den tredje personen som följer med Titus tillbaka till Korint, kanske Tychikus]. Han har ofta och på många sätt prövats och funnits hängiven, särskilt nu eftersom han har så stort förtroende för er.

23 När det gäller Titus [om det finns några frågor kring honom], så är han min vän och medarbetare i arbetet för er. Vad gäller bröderna [om det är några frågor kring de två bröderna], så är de församlingarnas sändebud (apostlar, ambassadörer) till den Smordes (Kristi) ära (som gör Jesus känd, reflekterar honom, se även 2 Kor 2:15).

[De två bröderna som reser med Titus finns med som trovärdiga vittnen. Det finns en transparens och öppenhet med de insamlade medlen, så att allt går rätt till.]

24 Ge dem nu inför församlingarna bevis på er kärlek och på att vi hade rätt när vi berömde er inför dem.

9

1 När det gäller hjälpen till de heliga [de troende i Jerusalem], behöver jag egentligen inte skriva till er.

[Ordagrant börjar meningen ”för att börja med”, vilket binder ihop denna vers med den föregående. Paulus förklarar nu varför han i andra församlingar skrutit om korintiernas kärlek och givmildhet, se 2 Kor 8:24.]

2 Jag vet hur villiga ni [korintier] är, och inför makedonierna [i nuvarande norra Grekland] brukar jag berömma er och berätta att Achaia [den romerska provinsen i södra Grekland] har varit redo sedan i fjol. Er iver (entusiasm) har sporrat (i positiv bemärkelse provocerat) de flesta av dem. 3 Nu skickar jag ändå bröderna för att vårt beröm av er i denna sak inte ska visa sig vara tomt prat och för att ni ska vara förberedda, som jag redan nämnt. 4 Annars får vi – för att inte säga ni – stå där och skämmas när makedonierna som kommer med mig [på Paulus tredje resa till Korint, se 2 Kor 13:1] ser att ni är oförberedda trots vårt förtroende för er. 5 Därför tyckte jag mig behöva be bröderna [Titus och de två bröderna, se 2 Kor 8:16-24] resa till er och förbereda er utlovade gåva, så att den kan ligga färdig som en gåva och inte blir ett krav.

Givandets välsignelser

6 Dessutom [säger Skriften] detta:

Den som sår sparsamt

får (ska) också skörda sparsamt,

och den som sår rikligt [efter principen om välsignelser]

får (ska) också [efter principen om välsignelser] skörda rikligt,

7 var och en [ska så, dvs. ge] precis [så mycket] som han har bestämt (föreslagit; lagt fram) i sitt hjärta (ordagrant: i hjärtat), inte utav olust (motvilja) eller tvång [som något obligatoriskt],

för Gud älskar (föredrar) en glad (beredvillig, förnöjsam; välvilligt inställd) givare.

[Här citerar Paulus fritt från den andra delen av Ords 22:8 i den grekiska översättningen Septuaginta där det står: ”Gud älskar en glad man och givare”. Principen om sådd och skörd och om givandets välsignelser finns också i Ords 11:24-26 och i 5 Mos 15:7-11. Paulus sammanfattning av denna ”lag” har ibland förminskats till en slug investeringsstrategi där man genom att ge mycket förväntar sig en större välsignelse tillbaka för att leva gott för egen del. Om det är drivkraften blir resultatet bara ännu djupare andlig fattigdom. Paulus gör klart att Gud vill se alla sina barns behov uppfyllda. Herren lönar generositet genom att möjliggöra för ännu mer generositet.]

8 Och Gud förmår (har ju kraft; är dessutom mäktig) att låta all nåd (varje slags favör) överflöda till [nå fram och vida omge] er, så att ni alltid i allt [vid varje tidpunkt och i varje omständighet] har nog (tillräcklig mängd – gr. autarkeia) av allt och kan överflöda till [skulle nå fram och vida omge] varje gott verk (varje god gärning). [Fil 4:11, 19]

[Inom stoisk livsfilosofi användes autarkeia i betydelsen att vara självförsörjande, och därigenom vara oberoende av andra människor. Paulus använder ordet i betydelsen att ha tillräckligt av allt för att också kunna ge vidare till andra (och på så sätt göra människor beroende av varandra). Detta förstärks av att verbet perisseuo – vars innebörd är att överflöda runtomkring – både står före och efter det grekiska ordet för tillräcklig mängd. Att adjektivet pas (all, allt, varje) förekommer fyra gånger i versen visar att Paulus verkligen vill betona att Gud i sin omsorg både kan och vill låta sitt överskott nå oss på alla sidor – detta så att det räcker mer än väl och blir över till att dela med sig av.]

9 Precis som det står skrivet:

”Han [den rättfärdige] strör ut (är generös, sår rikligt), han ger till de fattiga,

hans rättfärdighet (hans gärningar av rättvisa, medmänsklighet, och godhet) varar i evighet.” [Ps 112:9]

10 Han [Gud] som ger säd till såningsmannen och bröd för att äta, ska också ge och mångdubbla (multiplicera) ditt förråd av utsäde [det du ger ifrån] och låta rättfärdighetens skörd växa [ge frukt som visar sig i godhet, vänlighet och givmildhet]. 11 Då blir ni rika på allt och kan vara generösa i allt, och det väcker tacksamhet till Gud när vi överlämnar gåvan.

Resultatet – Gud blir ärad

12 Den hjälp ni ger i denna insamling fyller inte bara de heligas behov, utan bär också rik frukt genom många tacksägelser till Gud (att många tackar Gud). 13 När ni visar er äkthet genom denna hjälp prisar de Gud för att ni så lydigt följer er bekännelse till den Smordes (Kristi) evangelium och så godhjärtat delar gemenskapen med dem och med alla. 14 De kommer också att be för er och längta efter er på grund av Guds överväldigande nåd mot er.

15 [Paulus brister ut i lovprisning:] Gud vare tack för hans obeskrivligt rika gåva! [Ord är helt otillräckliga för att beskriva Guds gåva – att hans Son kom till jorden.]

10

PAULUS FÖRSVARAR SIN TJÄNST (kap 10-13)

En vädjan

[Efter en längre undervisning om givande där han uppmanar korintierna att förnya sin iver för insamlingen till de troende i Jerusalem, tar Paulus upp sin egen roll som apostel. Paulus börjar detta stycke med auktoritet och tydlighet. Han har blivit anklagad av falska apostlar för att vara djärv när han skriver brev på avstånd, men feg väl på plats, se vers 10. Nu i brevets sista kapitel besvarar han den kritiken.]

1 Jag, Paulus, vädjar personligen vid den Smordes (Kristi) mildhet och godhet, jag som [enligt vissa, se vers 10] är så ”ödmjuk” när jag möter er ansikte mot ansikte, men ”modig” när jag är långt borta [och skriver mina brev]. 2 Jag bönfaller er [det starkaste ordet för vädjan], att när jag kommer [till er korintier] ska jag inte behöva vara så modig och bestämd mot några som menar att vi vandrar efter köttet (lever på världens sätt, har mänskliga motiv). 3 För även om vi lever i världen (vandrar i köttet), strider vi inte på världens sätt (strider inte efter köttet med mänskliga vapen). 4 För våra stridsvapen är inte köttsliga [av denna världen], utan kraftfulla (starka) inför Gud till att bryta (riva) ner fästen. 5 Vi bryter ner [med våra stridsvapen raserar vi] tankebyggnader (resonemang, beräkningar, spekulationer, argument) och varje hög mur (all höghet) som reser sig upp [lite i taget, mer och mer] mot kunskapen om Gud (Guds kunskap) – och vi leder varje tanke som en fånge in i lydnad för den Smorde (Messias – ordagrant: in i/fram till Kristi lydnad).

[Bilden som målas upp är en romersk soldat som tvingas ta fram svärdet för att få en omedgörlig fånge att lyda. Slagfältet är sinnet där tankar och resonemang som strider mot Guds ord måste tas till fånga och överlämnas till Jesus, vår Befälhavare. I nästa vers fortsätter Paulus att använda militära termer.]

6 Vi är beredda att straffa all olydnad så snart er lydnad [som församling] blivit fullständig.

Falska apostlar

[Hittills har Paulus mest i förbifarten nämnt att det finns motståndare till honom i Korint, se 2 Kor 3:1. Nu riktar han sig till dessa falska apostlar. Vi förstår att de var judar som predikade ett falskt evangelium, se 2 Kor 11:4, 22.]

7 Se vad som sker mitt framför er (vad som är helt uppenbart)! [Frasen kan också översättas ”Ni ser bara det som är på ytan” och syfta på de falska apostlarnas vältalighet och retorik.] Om någon är övertygad om att han tillhör den Smorde (Messias, Kristus), då ska han ha klart för sig att vi tillhör den Smorde lika mycket som han. 8 Ja, även om jag skulle vara ännu frimodigare med den auktoritet som Herren har gett oss för att bygga upp er, inte för att bryta ner er, så skulle jag inte behöva skämmas. 9 Jag vill inte att det ska verka som att jag vill skrämma er med mina brev. 10 Han [syftar troligen på den som ledde motståndet mot Paulus i Korint] säger:

”Hans brev har tyngd och kraft [se 2 Kor 7:8],

men när han kommer själv är han svag (hans fysiska utseende och framförande imponerar inte)

och man föraktar hans ord.”

[Det finns utombibliska källor från 200-talet som beskriver Paulus som kortväxt, flintskallig med stora ögonbryn. Vi kan dock inte veta hur han såg ut. I jämförelse mellan Paulus och Barnabas kan det tolkas som att Barnabas var mer tilltalande, eftersom han liknades vid Zeus, den störste guden, och att Paulus var hans talesman, se Apg 14:8-12. Inom antika talkonsten ansågs ett attraktivt utseende lika viktigt som talet. Den grekisk-romerska stoiska filosofen Epiktetos skriver om detta i ”Handbok i livets konst” omkring 125 e.Kr.]

11 Den som säger så ska veta att sådana vi är i ord, i våra brev på håll, sådana är vi också i handling när vi är hos er.

En ofrivillig jämförelse

12 Inte så att vi vågar jämföra eller mäta oss med vissa av dem som rekommenderar sig själva. De mäter sig med sig själva och jämför sig med sig själva, men de förstår ingenting.

[I den antika världen var jämförelse med andra ett vanligt retoriskt grepp som praktiserades flitigt.]

13 Vi däremot berömmer oss inte gränslöst (utan förbehåll), utan håller oss inom gränsen för det område (gr. kanon, den måttstock, norm) som Gud har tilldelat oss, att vi skulle nå fram även till er. 14 Vi går inte för långt i vårt beröm, som om vi aldrig hade nått fram till er. Vi var ju de första som nådde er med den Smordes (Kristi) evangelium. [Paulus grundade församlingen i Korint, se 1 Kor 3:6.] 15 Vi vill inte berömma oss gränslöst av andras arbete. Men när er tro växer hoppas vi att vårt arbetsfält (vårt inflytande) hos er ska utvidgas kraftigt. 16 Då kan vi förkunna evangeliet i områden bortom ert och behöver inte berömma oss av det som redan är uträttat på någon annans område.

17 Den som berömmer sig

måste berömma sig i Herren.

[Paulus summerar Jer 9:23-24, som varnar för att skryta om sin egen visdom och förmåga. Allt beröm måste ske i ljuset av vad Gud har gjort. Samma citat ges också i 1 Kor 1:31. Se även Ords 27:2.]

18 Det är ju inte den som rekommenderar sig själv som består provet, utan den som Herren rekommenderar.

11

Ni är trolovade med Jesus

1 Hoppas ni kan stå ut med lite [så kallad] dårskap från min sida. Visst står ni ut med mig! 2 För jag brinner för er med Guds iver. Jag har trolovat er med en enda man, den Smorde (Messias, Kristus), och vill föra fram en ren jungfru till honom. 3 Men jag är rädd att liksom ormen med sin list förledde Eva [1 Mos 3:1-6], så kan också era sinnen förföras och vändas bort från den uppriktiga och rena troheten mot den Smorde (Messias, Kristus).

[Paulus använder bilden av äktenskap och den judiska trolovningen som var mycket mer bindande än dagens förlovning. Paulus var som en far för församlingen i Korint, se 1 Kor 4:15. Jesus liknas ofta vid Adam, se Rom 15:14; 1 Kor 15:21-22, 45. Här liknas församlingen i Korint vid Eva. Församlingen är trolovad med Jesus. I stället för att stå emot djävulen, se Jak 4:7, hade korintierna lyssnat på djävulens representanter som förlett dem, se 2 Kor 11:13-15; 4:2.]

4 För om någon kommer och

predikar en annan Jesus

än den vi har predikat,

eller om ni tar emot en annan ande

än den ni har fått

eller predikar ett annat evangelium

än det ni tidigare tagit emot,

då accepterar ni det gärna.

[Vi vet inte exakt vad dessa falska apostlar predikade; vi vet dock att Paulus predikade Jesus som korsfäst, se 1 Kor 1:23, och Herre, se 2 Kor 4:5.]

5 Jag menar att jag inte på något sätt är underlägsen dessa ”superapostlar”.

[Paulus lägger till förstärkningsordet ”hyper”, som betyder ”mer”, framför ordet apostel. Dessa ”superapostlar” ansåg sig vara förmer och större än andra apostlar. Paulus motståndare i Korint upphöjde sig själva till skyarna.]

6 Även om jag inte är någon vältalare [inte följer de grekiska filosofernas retoriska stil] saknar jag inte kunskap, och den har vi alltid och på alla sätt lagt fram för er.

Var det en synd att predika utan ersättning?

7 Var det en synd jag begick när jag ödmjukade mig för att ni skulle upphöjas och predikade Guds evangelium för er utan ersättning? 8 Andra församlingar [i Makedonien] plundrade jag genom att ta emot lön för att kunna betjäna er. [Silas och Timoteus kom med finansiellt stöd till Paulus under hans första vistelse i Korint, se Apg 18:5.] 9 När jag var hos er och saknade något låg jag ingen till last, för bröderna som kom från Makedonien försåg mig med det jag behövde. På alla sätt aktade jag mig för att bli en [finansiell] börda för er, och det tänker jag fortsätta med [eftersom det för med sig sociala förpliktelser mot givarna och hindrar mig från att predika fritt].

[En dåtida antik filosof var inte trovärdig om han inte kunde leva på sin filosofi. Det som förbryllade korintierna var hur en apostel för den uppståndne Jesus samtidigt måste arbeta för sitt uppehälle, se 1 Thess 2:9. Hans motståndare använde detta som ett argument för att han inte var någon verklig apostel. Termen ”börda” handlar inte bara om att bli en ekonomisk börda för korintierna, utan också de sociala förpliktelser som förväntades mot givaren. Hade Paulus tagit emot gåvor från de välbärgade korintierna hade de rätt att styra över vad Paulus skulle predika. Andra grupper kunde också misstänka att han var ”köpt” om han tog ställning i en fråga där det fanns olika intressen.]

10 Så sant den Smordes (Kristi) sanning finns i mig [om det nu skulle vara en synd att predika utan att ta betalt, se vers 7] ska ingen i Achaias områden ta ifrån mig den stoltheten. [Achaia motsvarar nuvarande södra Grekland med städerna Korint, Kenkrea och Aten.] 11 Varför? För att jag inte älskar er? Det vet Gud att jag gör. 12 Och jag tänker fortsätta göra som jag gör [predika utan att ta betalt], för att hindra dem som söker ett tillfälle att framstå som våra jämlikar i vad de skryter med. 13 Sådana människor är falska apostlar, oärliga arbetare förklädda till den Smordes (Kristi) apostlar (budbärare). 14 Och inte undra på det, Satan själv förklär sig till en ljusets ängel (budbärare). 15 Då är det inte underligt om även hans tjänare förklär sig till rättfärdighetens tjänare. [De som lever ett rättfärdigt liv är ”rättfärdighetens tjänare”, inte de som utger sig för att vara det eller predikar för andra om rättfärdighet. Ett av kännetecknen på ett falskt budskap är att mörker sägs vara ljus.] Men de ska få det slut som deras gärningar förtjänar.

Motvilligt beröm

16 Jag upprepar: ingen får ta mig för en dåre. Men om ni nu gör det, ta då emot mig som en dåre så att också jag får berömma mig lite. 17 Det jag nu talar – det är inte som Herren skulle tala, utan som en dåre – i den fasta övertygelsen att jag har skäl att berömma mig. 18 När många berömmer sig på människors vis (efter köttet) vill också jag göra det. 19 Ni står ju gärna ut med dårar, ni som är så kloka. 20 Ni accepterar att man gör er till slavar, att man suger ut och plundrar er, att man uppträder överlägset och slår er i ansiktet. 21 Till min skam måste jag säga att vi har varit för svaga för det. Men vad andra vågar skryta med – jag talar som en dåre – det vågar jag också.

22 Är de hebréer?

Det är jag också.

Är de israeliter?

Det är jag också.

Är de Abrahams barn?

Det är jag också.

23 Är de den Smordes (Kristi) tjänare?

Nu talar jag som en galning:

Jag är det ännu mer.

[”Ännu mer” är samma ord ”hyper” som används om ”superapostlarna” i vers 5. Paulus är tvungen att avbryta sig själv här innan han fortsätter. Det är absurt och helt galet att jämföra vem som tjänar Jesus mest, men för att rädda korintierna från dessa falska ”superapostlar” tvingar han sig att fortsätta.]

Jag har arbetat mer,

suttit i fängelse mer,

fått hugg och slag i överflöd

och ofta varit i livsfara.

24 Av judarna har jag fem gånger fått fyrtio rapp minus ett.

[Judarna piskade trettionio slag för att ha en säkerhetsmarginal så att inte budet i 5 Mos 25:3 överträddes.]

25 Tre gånger har jag blivit piskad med spö.

[Detta var ett romerskt straff, ett tillfälle var i Filippi, se Apg 16:23.]

En gång har jag blivit stenad.

[Detta skedde i staden Lystra under Paulus första resa, se Apg 14:19.]

Tre gånger har jag lidit skeppsbrott,

ett helt dygn har jag drivit på öppet hav.

[Totalt var Paulus med om minst fyra skeppsbrott. Det fjärde sker efter att detta brev har skrivits när han är på väg till Rom, se Apg 27:13-44.]

26 Många gånger på mina resor har jag varit utsatt för:

faror på floder [troligen farliga vadställen på översvämmade floder],

faror bland rövare,

faror från [judiska] landsmän,

faror från hedningar,

faror i städer,

faror i öknar,

faror på hav,

faror på grund av falska bröder.

27 Allt [detta] under möda och slit,

ofta under vaknätter,

ofta under hunger och törst,

ofta fastande,

ofta frusen och naken.

28 Förutom allt annat [alla andra fysiska lidanden som Paulus inte nämnt i denna lista],

finns det dagliga ansvaret (pressen från alla håll) och omsorgen om (oron för) alla församlingarna.

[Paulus var en sann herde som kände med folket i församlingarna. Denna psykologiska press var minst lika svår att bära. I detta brev läser vi hur Paulus inte stannar i Troas, just på grund av oron över hur det gått för Titus och Paulus iver att få höra nyheter från Korint, se 2 Kor 2:12-13. Nu kommer två exempel:]

29 Vem är svag

utan att jag blir svag?

Vem faller

utan att det bränner i mig?

Guds kraft blir synlig i svaghet

30 Om jag måste berömma mig, vill jag berömma mig av min svaghet. [Vilket visar på att det är Gud som verkat och han är den som får äran!]

Nedfirad i en korg

[Inför nästa uttalande inleder Paulus med en ed där han åkallar Herrens namn. Det kan tyckas märkligt, eftersom det inte är någon stor bedrift han berömmer sig av, snarare tvärtom. Troligtvis är det ett retoriskt grepp som visar att det som nu följer är ironi. Även nästa exempel, som är motsatsen till att bli nedfirad i en korg, hör till samma kategori, som är en parodi på superapostlarnas hisnande berättelser, se vers 5.]

31 Herren Jesu Gud och Far, välsignad i evighet, vet att jag inte ljuger: 32 I Damaskus lät kung Aretas ståthållare bevaka staden för att gripa mig, 33 och jag firades ner i en korg genom en öppning i muren och kom undan hans grepp.

[Denna händelse skedde tidigt i Paulus tjänst, se Apg 9:23-25. Denna flykt från Damaskus i en korg var inget att skryta över, dock har den flera paralleller i Gamla testamentet. Josuas utsända spioner firades ner i ett rep av Rahab, se Jos 2:15. David flydde från Sauls soldater genom ett fönster, se 1 Sam 19:12. Båda dessa händelser ledde dock till stora segrar, se Jos 6:1-25; 1 Sam 23:1-14. På samma sätt visade sig Paulus förödmjukande början bli startskottet på en världsvid väckelse för Guds rike.]

12

Uppryckt till paradiset

1 Jag måste [motvilligt] berömma mig, trots att det inte hjälper.

[Paulus påminner korintierna igen att det är galenskap att jämföra sig med varandra. Dock måste han göra det för att visa hur befängt hans rivaler i Korint agerat. Paulus fortsätter från ”en förödmjukande nedsänkning för att undkomma människor” i föregående verser till ”ett dramatiskt uppryckande till Guds tron”. De falska apostlarna verkar ha berättat hisnande historier om sina syner och drömmar som fängslat en del av korintierna. Visioner var en viktig del i den hedniska kulturen och det är möjligt att man hade kvar det tänkesättet. Paulus tvingas nu ta upp detta ämne. Dock får denna berättelse en snöplig upplösning; Paulus kan inte berätta någonting om upplevelserna i paradiset.]

Nu kommer jag till syner och uppenbarelser från Herren. 2 Jag vet en man som tillhör den Smorde (en människa som är i Kristus) som för fjorton år sedan blev uppryckt ända till tredje himlen. Om det var i kroppen eller utanför kroppen vet jag inte, Gud vet.

[Paulus berättar i tredje person, men det är troligt att det handlar om honom, se 2 Kor 12:1, 5, 7. Anledningen kan vara att han såg sig själv i synen, eller att han inte vill berömma sig. Händelsen inträffade fjorton år tidigare någon gång omkring 42 e.Kr. Det var före missionsresorna som beskrivs i Apostlagärningarna då Paulus befann sig i Antiokia i Syrien, se Apg 11:25-26.]

3 Jag vet att den mannen – om det var i kroppen eller utanför kroppen vet jag inte, Gud vet - 4 blev uppryckt till paradiset och fick höra ord som ingen människa kan eller får uttala.

[Ordet ”paradiset” har persiskt ursprung och beskriver en anlagd trädgård eller park. Det är en rofylld och glädjerik plats och används i den grekiska översättningen av Gamla testamentet om Edens lustgård, se 1 Mos 2:8. Ordet används tre gånger i Nya testamentet. I Luk 23:43 beskriver det platsen efter döden för de rättfärdiga, och i Upp 2:7 syftar det på det återupprättade Edens lustgård. Paradiset här är troligen en parallell till ”tredje himlen” i vers 2. Om den första himlen är luften och atmosfären kring jorden, och den andra universum, så refererar den tredje himlen till den plats där Gud bor. I judisk och utombiblisk litteratur finns sju himlar beskrivna, men det är inte troligt att Paulus skulle använda dessa referenser.]

5 Den mannen vill jag berömma mig av, men av mig själv vill jag inte berömma mig förutom mina svagheter.

[Dessa svagheter ”skröt” Paulus om i förra kapitlet, se 2 Kor 11:22-30. Paulus använder samma ord, ”svaghet”, när han beskriver hur han första gången kom till korintierna. Där syftar hans ”svaghet” på att han inte följde de dåtida filosofiska retoriska greppen. Anledningen var att deras tro inte skulle bygga på mänsklig visdom utan på Guds kraft, se 1 Kor 2:3-5.]

6 Om jag ville berömma mig vore jag ändå ingen dåre, jag skulle bara säga sanningen. Men jag avstår, för att ingen ska tänka högre om mig än man gör när man ser eller hör mig.

En tagg i mitt kött

7 För att jag inte ska förhäva mig efter dessa väldiga uppenbarelser [som Paulus just beskrivit, se vers 1-6] har jag fått en tagg (en vass påle) i mitt kött (min kropp), en budbärare (ängel) från Satan som ska slå mig (med knytnävsslag), så att jag inte förhäver mig.

[Uttrycket ”en tagg i mitt kött” talar inte bokstavligt om en tagg som gjorde ont och hindrade Paulus på hans resa. Det är en bild på något som var irriterande och besvärande för Paulus, som en tagg från en växt. Texten innehåller även fler bilder som gör det uppenbart att texten måste tolkas, en tagg kan inte slå med knytnävsslag. Det har spekulerats i allt från blindhet till någon dold synd. Ett vanligt antagande är att det var en fysisk sjukdom, men utifrån Paulus livsverk kan man fråga sig om en fysiskt svag person kunnat göra alla dessa resor.

Uttrycket ”törntagg” används flera gånger i GT. Där refererar det alltid till människor som besvärade och plågade israeliterna, se 4 Mos 33:55; Jos 23:13; Dom 2:3. Föregående kapitel handlar om Paulus lidande, och tittar man närmare är detta lidande orsakat av människor. När Paulus i vers 8-10 ber Gud att ta bort denna ”svaghet”, används samma ord som beskrev förföljelsen i 2 Kor 11:30. Uttrycket ”en Satans budbärare” förklaras också i kapitlet innan. De falska apostlarna och oärliga arbetarna liknas vid förklädda budbärare från Satan, se 2 Kor 11:13-14. I Gal 4:13-14 där Paulus kom i ”kroppslig svaghet” till galaterna beskriver han hur de tog emot honom som ”en Guds budbärare”. Det kan referera till händelserna i Galatien som beskrivs i Apg 14:19-21. I Lystra blev Paulus stenad av judar som följt efter honom. När han nästa dag gick till Derbe tog folket emot honom trots hans blåslagna ansikte och kropp. Paulus tagg i köttet skulle alltså kunna vara en eller flera personer som följde efter i hans fotspår och skapade misstro mot honom överallt där han predikade evangelium. I Apostlagärningarna återfinns genomgående detta mönster där Paulus förföljs av onda människor. När Paulus bad att Gud skulle ta bort denna ”svaghet” från honom, blir svaret att Guds nåd och kraft räcker. Paulus själv hade ju varit en som förföljde kristna. Gud verkar inte ta bort förföljelse, men han ger kraft till de troende mitt i lidandet!

Ingen kan med säkerhet säga vad Paulus tagg i köttet var. Detta gör att troende i alla tider och kulturer kan läsa in sina egna plågor och besvär i texten och så få tro på att Guds kraft kan fullkomnas just i deras svaghet.]

8 För denna saks skull vädjade jag tre gånger till Herren att den skulle lämna (dra sig bort från; ordagrant: avstå från) [låta bli] mig. [Här finns en koppling till hur Jesus bad tre gånger i Getsemane, se Mark 14:32-42.] 9 Men han har svarat mig:

”Tillräcklig

för dig

är min nåd (favör),

för kraften [min styrka]

genom [din] svaghet

fullkomnas [för kraften fullkomnas i din bräcklighet].”

[Ordföljden i grekiskan formar en kiasm som ramas in av orden tillräcklig och fullkomnas. Ordet ”dig” och ”genom/i svaghet” (Paulus otillräcklighet) leder in till de två centrala orden nåd och kraft! Frasen ”han har svarat” är i perfekt indikativ, vilket betyder att uttalandet fortfarande står fast och gäller. Detta är det enda citatet från Jesu ord i Paulus brev.]

Därför vill jag, mer än gärna, hellre berömma mig av mina svagheter, för att den Smordes (Messias, Kristi) kraft ska vila (tälta, ”tabernakla”) över mig.

10 Därför gläder jag mig

i svaghet (svagheter),

i förolämpningar (förakt),

i nöd (tvingande omständigheter),

i förföljelser och svårigheter (trångmål, ångest, begränsningar, ”smala passager”)

för den Smordes (Kristi) skull.

[Paulus svagheter var svårigheter som han utsattes för på grund av att han predikade evangelium. Denna uppräkning, där varje ord står i plural, är en sammanfattning av den mer detaljerade beskrivningen i 2 Kor 11:23-30.]

[Jag är vid gott mod i allt detta:] För när jag är svag,

då är jag stark [när jag egentligen skulle vara svag, då – vid det tillfället – orkar jag alltid med].

Tecken på en sann apostel

11 Jag har blivit en dåre. Ni har tvingat mig till det. Egentligen borde ni ha talat väl om mig. Jag är inte på något sätt underlägsen dessa ”superapostlar”, även om jag ingenting är. 12 Det som kännetecknar en apostel har blivit utfört hos er med all uthållighet (ståndaktighet, tålamod) [karaktär som står fast även under prövningar]:

genom tecken [gr. semeion, fokus är mer på en andlig princip och betydelsen än själva undret i sig],

under (ovanliga under som väcker förundran över Guds storhet)

och kraftgärningar (mirakler som bekräftar Guds makt).

[Vi vet inte exakt vilka tecken, under och kraftgärningar som skedde i Korint. Skulle Paulus nämna dem vore han inte bättre än sina motståndare. I Apostlagärningarna kan vi läsa hur Gud verkade genom honom vid andra tillfällen. I Lystra helades en förlamad man, se Apg 14:8-10, och i Filippi befriades en slavflicka från en ond ande, se Apg 16:16-18. Inte så långt efter att Paulus skriver detta brev uppväcks en ung man till livet i Troas, se Apg 20:9-10.]

13 På vilket sätt blev ni sämre behandlade än de andra församlingarna, förutom att jag själv [till skillnad från de falska apostlarna] inte låg er till last [genom att kräva finansiellt stöd]? [Paulus avslutar nu ironiskt:] Förlåt mig den oförrätten!

Genuin kärlek till församlingen

[Ett tecken på en sann apostel är den genuina kärleken till församlingen. De troende utnyttjas inte och ses inte som potentiella understödjare för egna projekt och idéer.]

14 Det är nu tredje gången jag är redo att komma till er, och jag ska inte ligga någon till last. Jag söker inte det som är ert, utan er själva. [Paulus liknar sig själv vid en förälder som älskar sina barn. Han har använt sig av liknande bilder förut när han undervisat och gett dem andlig mjölk i stället för fast föda, se 1 Kor 3:2.]

Barnen är ju inte skyldiga att spara åt sina föräldrar,

utan föräldrarna åt sina barn.

[I den grekisk-romerska kulturen var det självklart att föräldrarna sparade åt sina barn. Som mottagare av livet och allt föräldrarna gav, förväntades barnen betala genom att ge tillbaka kärlek och respekt. Otacksamhet för givna gåvor ansågs vara en grov synd.]

15 Jag ska med glädje offra allt och själv låta mig offras för era själars skull. Blir jag då mindre älskad för att jag älskar er så högt? 16 Jag har alltså inte varit någon börda för er.

[Paulus hade aldrig begärt något materiellt stöd för egen del. Det verkar dock finnas rykten om att Paulus inte var ärlig med insamlingen till Jerusalem och kanske tog en del av medlen för egen del.]

Men slug som jag är kanske jag har fångat er med list?

17 Har jag utnyttjat er genom någon av dem som jag sände till er?

18 Jag bad Titus resa och sände en broder med honom.

Har Titus utnyttjat er?

Har vi inte handlat i samma anda?

Har vi inte gått i samma fotspår?

Omvända roller

[Brevet liknar en rättegång där Paulus har blivit anklagad och får försvara sig. På en punkt skiljer sig den judiska rättsprocessen från den här tiden mot dagens rättegångar. Om det visade sig att den anklagade var oskyldig, kunde rollerna omedelbart bli ombytta. Den anklagade hade då rätt att anklaga dem som först hade gått emot honom.]

19 Har ni hela tiden trott att vi försvarar oss (håller ett försvarstal) inför er?

Nej, vi talar inför Gud i den Smorde (Messias, Kristus) [i hans närvaro], och allt är till er uppbyggelse, mina älskade. 20 För jag är rädd att jag inte ska finna er sådana som jag skulle önska när jag kommer, och att ni inte ska finna mig sådan som ni skulle önska. Jag är rädd att jag ska finna

stridigheter (grupperingar, gräl),

avund (viljan att få vad någon annan har, med den sjuka önskan att också den andre ska förlora vad den har),

okontrollerat temperament (ilska, vrede),

själviskhet (självupptagenhet),

förtal,

skvaller,

högmod (uppblåsthet, arrogans)

och oordning

bland er. 21 Ja, jag är rädd att min Gud ska förödmjuka mig inför er när jag kommer tillbaka, och att jag måste sörja över många som tidigare har syndat och inte omvänt sig från den

orenhet (sexuell orenhet i tanke och handling, utsvävande liv, mer fokus på den moraliska orenheten än den fysiska akten),

sexuell lössläppthet (otukt) och sensualitet (lösaktighet, egen njutningslystnad utan några moraliska gränser), som de tidigare har praktiserat (ägnat sig åt).

13

Paulus tredje besök

[Paulus ger mycket av sin tid och energi till församlingen i Korint. Han grundade församlingen och var med dem i ett och halvt år. Senare gjorde han ett kortare smärtsamt andra besök och nu är han på väg till dem en tredje gång, se även 2 Kor 2:1; 12:14. Däremellan har korintierna skrivit flera brev som Paulus besvarat. Detta brev är troligen det fjärde brevet som Paulus skriver till dem.]

1 Det är nu tredje gången jag ska komma till er.

Efter två eller tre vittnens ord

ska varje sak avgöras.

[Citat från 5 Mos 19:15. Samma vers citeras också i Matt 18:16 och 1 Tim 5:19. Användningen i dessa ställen, där en privat konflikt har blivit en allmän fråga för hela församlingen, indikerar att Paulus nu offentligt kommer att konfrontera dem som utger sig för att vara apostlar, men inte är det.]

2 När jag var hos er den andra gången varnade jag dem som syndade och alla andra, och nu när jag inte är hos er varnar jag er igen: När jag kommer tillbaka ska jag inte skona er.

[Paulus är tydlig med att han inte kommer att tolerera ryktesspridning och splittring i församlingen. Han hade varnat dem flera gånger och är det fortfarande stridigheter och synd kommer han att konfrontera dem som är involverade. De flesta som sår in splittring gör det i det fördolda. Vi vet inte vad som hände när Paulus väl kom till Korint. I Apg 20:2-3 framkommer att Paulus kom en tredje gång till Grekland, där Korint var huvudstaden, och stannade där i tre månader.]

3 Ni vill ju ha (kräver) bevis på att den Smorde (Messias, Kristus) talar genom mig.

Han är inte svag mot er

utan mäktig (visar sin kraft) bland er.

4 Han blev korsfäst i svaghet,

men lever genom Guds kraft.

Så är också vi svaga i honom,

men vi ska leva med honom

genom Guds kraft som ni ska få känna.

Pröva er själva

5 Utvärdera (granska, rannsaka) er själva för att se om ni lever i tron (är i tro). Ja, pröva (verifiera äktheten hos) er själva. Känner ni inte (utifrån en personlig erfarenhet och relation som hela tiden växer och utvecklas) att Jesus den Smorde (Messias, Kristus) är i er? Gör ni inte det, består ni inte provet. 6 Vi hoppas ni ska förstå att vi inte är diskvalificerade [att vi bestått provet att vara ledare över er på rätt sätt].

7 Vi ber till Gud att ni inte ska göra fel (agera på ett ondskefullt sätt i någon detalj) [Rom 12:20-21], inte för att det ska se ut som om vi klarar provet, utan för att ni ska göra det rätta (det som är ärofyllt), även om det ser ut som om vi inte skulle hålla måttet. 8 Vi kan inte göra någonting (agera) mot sanningen, bara för sanningen. [Evangeliet är sanningen. Det går att hindra och hålla ner sanningen med onda gärningar, men i slutändan vinner sanningen, se Rom 1:18.] 9 Vi är glada när vi är svaga, och ni är starka. [Då behöver vi inte vara ”starka ledare” som måste tala skarpt och strängt för att bygga upp er.] Just detta ber vi om, att ni blir helt fullkomnade (återupprättade, försonade med varandra, ordagrant en medicinsk term för att stadga ett brutet ben så att det läker ihop). 10 Därför skriver jag detta innan jag kommer, för att inte behöva gå hårt fram hos er i kraft av den auktoritet som Herren har gett mig för att bygga upp, inte för att riva ner.

Sluthälsningar

11 Till sist, syskon (bröder och systrar i tron):

var glada,

bli upprättade (låt er upprättas, helas, som när ett trasigt nät lagas),

bli uppmuntrade (förmedla förståelse, undervisa, förmana),

var eniga (ha samma planer, mål) och

lev i fred (harmoni, frid).

Då ska kärlekens och fridens Gud vara med er.

12 Hälsa varandra med en helig kyss. [Ett uttryck för kärlek, förlåtelse och enhet, gr. philema. Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet.]

Alla de heliga [här i Makedonien, troligen Filippi] hälsar till er.

13 Vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) nåd,

Guds kärlek

och den helige Andes gemenskap

vare med er alla.

[Den sista hälsningen nämner alla tre personerna i treenigheten utifrån deras roll i förhållande till den troende. Treenigheten innebär att det finns en Gud, och denne Gud existerar i tre ”personer” – Fadern, Sonen och Anden. De är åtskilda och samtidigt ett.]

Galaterbrevet

1

2

3

4

5

6

Galaterbrevet

Inledning

Introduktion: Detta är ett av Paulus tidigaste brev, kanske det första bevarade. Området som brevet riktar sig till är troligen den romerska provinsen Galatien, i nuvarande centrala Turkiet. Sedan Paulus lämnat de nystartade församlingarna har falska lärare smugit sig in och undervisat troende hedningar att följa judiska lärosystem. Paulus måste påminna om att frälsningen är given av nåd. Frågan gällde omskärelse, själva initieringen i judendomen, men sammanfattar hela frågeställningen om gärningar kontra nåd. Det är lika mycket synd och slaveri i religiös lagiskhet som i syndfullt hedonistiskt leverne, bara Jesus kan ge sann frihet.

Det finns två teorier om vart brevet skickades: den romerska provinsen Galatien eller ett äldre landskap vid samma namn i norr. Innehållsmässigt spelar det ingen roll om brevet riktades till den södra delen i den romerska provinsen eller det mindre landskapet i norra delen av samma område. Dock påverkar det dateringen av brevet.

Är brevet skrivet till det norra landskapet Galatien är brevet skrivet på 50-talet då Paulus befann sig i Efesos eller kanske Makedonien. Eftersom Paulus inte tydligt refererar till mötet i Jerusalem, som skedde omkring 49 e.Kr., är det troligast att brevet skrevs innan dess. Kärnbibelns kommentarer följer den sydliga hypotesen att brevet skrevs tidigt efter den första missionsresan och riktade sig till den sydliga delen av den romerska provinsen Galatien.

Struktur:

Brevet har tre huvuddelar med två kapitel vardera. Stilen är argumenterande och Paulus använder många frågor.

1. Sann frihet – Paulus försvar, kapitel 1-2.

2. Fallgropar med lagiskhet – teologi om nåd och tro, kapitel 3-4.

3. Frihet under ansvar – praktiska konsekvenser, kapitel 5-6.

Skrivet: Omkring år 45-48 e.Kr.

Till: Romerska provinsen Galatien.

Från: Troligtvis Antiokia i Syrien, se Gal 2:11.

Författare: Paulus, se Gal 1:1.

1

Inledning (1:1-10)

Hälsning

1 [Från:] Paulus [betyder liten], apostel (sändebud, ambassadör),

[min auktoritet och mitt budskap fick jag]

inte från människor eller genom någon människa [som förmedlade den till mig från Gud],

utan genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus) och Gud Fadern,

som uppväckte honom från de döda.

2 Jag och alla syskon (bröder och systrar i tron) som är med mig hälsar

till församlingarna (de utkallade – gr. ekklesia) i Galatien [område mitt i dagens Turkiet].

3 Nåd (oförtjänt favör) och frid (harmoni, lycka, välgång)

till er från Gud vår Fader och vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

4 som offrade sig själv för våra synder,

för att rädda oss från den nuvarande onda tidsåldern (världsordningen),

efter vår Guds och Faders vilja (önskan, behag, längtan).

5 Honom tillhör äran (all majestät, härlighet) i evigheters evigheter (genom alla tidsåldrar som varit och i de som kommer)!

Amen (låt det bli så, det är sant, sannerligen).

Orsaken till brevet

6 Jag är förundrad (förvånad) över att ni så snabbt (plötsligt) [kort efter det att Paulus lämnat dem, eller kort efter det att de hört den falska undervisningen] vänder er (förflyttar er position) bort från honom som kallade (inbjöd) er genom den Smordes (Kristi) nåd (oförtjänta favör) till ett helt annat evangelium [helt annan källa och innehåll].

[Ordet för att vända sig bort är metatithemi, ordet användes i klassisk grekiska för någon som vänder kappan efter vinden. I Apg 7:16 att förflytta någon från en plats till en annan. Verbformen presens medium/passiv visar att galaterna är i en process av att ändra sig och att det är på grund av yttre påverkan. Hade Paulus använt perfekt hade de redan ändrat sig. Detta indikerar att Paulus har hopp om att hans brev ska påverka dem på ett positivt sätt.] 7 Inte för att det finns något annat [äkta evangelium, glatt budskap]. Däremot finns det somliga som hela tiden förvillar (skapar oro, sår in tvivel hos) er och vill förvränga den Smordes (Kristi) evangelium (ändra det glada budskapet till något helt motsatt).

8 Men även om vi eller om så vore en ängel (budbärare) från himlen skulle predika ett annat (parallellt) evangelium än det vi har predikat för er, så låt honom vara under förbannelse [bli ställd under Guds dom – gr. anathema]! 9 Som vi sagt förut, så säger jag igen: Om någon predikar ett annat evangelium än det ni fick från oss, låt honom vara under förbannelse!

10 För [hur är det nu], är det människor jag här försöker övertala (övertyga; bli vän med) – eller Gud? Eller försöker jag (söker jag efter att) behaga människor [ständigt möta människors förväntningar]? Om jag fortfarande behagade människor (vore människor till lags; höll mig väl med folk) [och gjorde dem nöjda] skulle jag nog (gr. an) inte vara en tjänare (slav, livegen) till den Smorde (Messias, Kristus). [1 Thess 2:5-6]

[Den lilla grekiska partikeln an anger en förmodan och något hypotetiskt – ”i så fall, om det vore så”.]

Paulus försvarar sin auktoritet (1:11-2:14)

[Paulus berättar nu hur han kom till tro. Stycket har fem sektioner med händelser fram tills brevet skrivs. Den femte och sista sektionen inleds i Gal 2:11 med att Petrus kommer till Antiokia, vilket antyder att det är där Paulus befinner sig när han skriver detta brev.]

11 Nu vill jag klargöra (intyga, bestyrka) för er, syskon (bröder och systrar i tron), att det evangelium jag förkunnade har inte mänskligt ursprung (är inte av mänsklig natur). 12 Jag tog inte emot det, eller blev undervisad om det av någon människa, utan det kom till mig genom en uppenbarelse från Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Tidigare liv

13 Ni har ju hört om mitt tidigare liv då jag utövade den judiska religionen [judaismen], hur jag ständigt utöver det vanliga (utan jämförelse, obehärskat, fanatiskt) förföljde (jagade) Guds församling för att förgöra (utrota) den. 14 Jag gick längre i den judiska religionen än många av mina landsmän i samma ålder (jag var en föregångare, banade nya vägar), och var än mer fanatisk (entusiastisk) i mina förfäders [judiska] traditioner (stadgar) än de. [Lukas beskriver också hur Paulus, då känd under sitt hebreiska namn Saul, dödade och angrep de troende, se Apg 8:1-3.]

Omvändelse och kallelse

15 Men när han – som utvalde mig innan jag var född och kallade (avskilde, helgade) mig genom sin nåd (oförtjänta favör) – beslöt (när det behagade honom) 16 att uppenbara sin Son inom mig, för att jag skulle förkunna honom för hedningarna (den icke-judiska världen) [Apg 9:15; 22:21], så rådfrågade jag inte kött och blod på en gång [diskuterade jag inte detta med någon människa]. 17 Jag gick inte heller upp till Jerusalem, till dem som var apostlar före mig, utan gick i stället till Arabien [öknen, ödemarken; Aravaöknen], och efter det kom jag tillbaka till Damaskus.

[Lukas beskriver Saulus livsomvandlande möte med Jesus på vägen till Damaskus i Apg 9:1-40. Arabia är den stora öknen öster och söder om Damaskus, som motsvarar dagens Saudiarabien. Här är Paulus i tre år, se vers 18. Intressant att det är ungefär lika lång tid som de tolv apostlarna spenderade tillsammans med Jesus.]

Första besöket i Jerusalem

[Detta är det första av två besök i Jerusalem som nämns i Galaterbrevet, det andra nämns i Gal 2:1. Detta första besök är samma första besök som nämns i Apg 9:26-30.]

18 Sedan, efter (gr. meta) tre år [efter omvändelsen], gick jag upp till Jerusalem [från Damaskus, se vers 17] för att personligen träffa (lära känna, samtala med) Kefas (Petrus), och jag stannade hos honom i femton dagar. [Jerusalem är högt beläget och man går alltid ”upp” till staden.] 19 Men jag träffade ingen av de andra apostlarna förutom Jakob, Herrens broder. 20 Nu skriver jag detta som om jag stod inför Guds ansikte, jag ljuger inte!

21 Sedan reste jag till området kring Syrien och Kilikien [två romerska provinser vid Medelhavets nordöstra bukt, kuststaden Tarsus i Kilikien var Paulus hemstad]. 22 Men jag var ett okänt ansikte för den Smordes (Kristi) församlingar [de messianska församlingarna] i Judeen. [Kan syfta på området kring Jerusalem, eller hela den judiska provinsen i Romarriket som bestod av Iduméen, Judeen, Samarien och Galileen.] 23 De hade bara hört det sägas [gång på gång]: ”Han som förut ständigt förföljde oss, predikar nu de glada nyheterna (gr. euaggelizo) om den tro som han förut försökte förgöra (utrota).” 24 Så nu prisade (ärade) de gång på gång Gud för min skull [för den förändring som Gud hade gjort i mig].

[Det är när Paulus är i Tarsus i Kilikien som Barnabas söker upp honom och tar med honom till Antiokia, se Apg 11:25-26.]

2

Andra besöket i Jerusalem

[Paulus fortsätter sin berättelse som han började i Gal 1:11. Ibland har händelserna här i Gal 2:1-10 förknippats med apostlamötet i Apg 15, men apostlamötet skedde vid det tredje av de fem besöken i Jerusalem som omnämns i Apostlagärningarna. Troligare är att detta är det andra besöket för överlämnandet av insamlade medel under den rådande hungersnöden i området, se Apg 11:27-30. Om mötet som beskrivs i Apg 15 redan inträffat skulle Paulus ha refererat till beslutet och brevet som skrevs då, vilket han inte gör här i Galaterbrevet.

Paulus fem besök i Jerusalem som nämns i Apostlagärningarna:

- Kort besök efter omvändelsen i Damaskus, se Apg 9:26-30. Motsvarar Gal 1:18-20.

- Resa från Antiokia med finansiellt stöd, se Apg 11:27-30.

- Apostlamötet i Jerusalem, se Apg 15:1-30.

- Besök i slutet på den andra missionsresan, se Apg 18:22.

- Det sista besöket som resulterar i Paulus fängslande i Caesarea Maritima, se Apg 21:15-23:35.

De fjorton år som nämns i vers 1 kan syfta på det tidigare besöket i Jerusalem, tre år efter hans omvändelse. Dock används det grekiska ordet dia här, inte meta som i Gal 1:18, vilket gör att de fjorton åren också kan räknas från hans omvändelse, inte efter de tre åren.]

1 Sedan, efter [ett intervall på – gr. dia] fjorton år gick jag åter upp till Jerusalem tillsammans med Barnabas och tog även med mig Titus. 2 Jag gick på grund av (i lydnad till) en uppenbarelse. Jag lade fram det evangelium som jag predikar bland hedningarna. Dock presenterade jag det först i ett enskilt möte med de av högt anseende (de inflytelserika personerna), detta för att jag inte skulle springa (löpa – gr. trecho) eller ha sprungit i onödan [mitt arbete inte skulle vara fruktlöst]. 3 Men [allt gick bra] inte ens Titus som följde med mig, som ju var grek, behövde omskära sig [som några hade trott].

4 Denna fråga [om huruvida alla ska omskära sig] uppstod på grund av några falska bröder som i hemlighet hade smugit sig in [i församlingen] för att spionera på den frihet vi har i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, för att åter föra oss in i slaveriet [under lagen]. 5 Men vi böjde oss inte för dem, inte för ett ögonblick. Detta för att evangeliets sanning skulle bevaras för er [i sanning].

6 Vidare, [inga nya krav gavs från] de som har anseende [de ledare som har inflytande i Jerusalem], om de har anseende eller inte spelar ingen roll för mig, Gud har inte anseende till personen (har inga favoriter som han särbehandlar, Gud är inte imponerad av mänskliga positioner). Dessa ledare lade inte till något till mitt budskap. 7 Tvärtom, de såg (fick en klar förståelse av) att jag blivit betrodd med evangeliet (det glada budskapet) till de oomskurna [hedningarna, icke-judarna], på samma sätt som Petrus blivit betrodd åt de omskurna [judarna]. 8 För den som verkade genom (motiverade, gav sin kraft till) Petrus och hans tjänst som apostel för de omskurna, verkade också (motiverade, arbetade) genom mig för de oomskurna.

9 När Jakob, Kefas (Petrus) och Johannes som var kända som (hade ryktet om sig att vara) pelare [i Jerusalems församling] kände (förstod, hade en personlig erfarenhet av) Guds nåd som jag fått ta emot, räckte de mig och Barnabas handen för samarbete. Vi kom överens om att vi [jag och Barnabas] skulle gå till hedningarna och de till de omskurna (judarna). 10 Deras enda önskan var att vi skulle komma ihåg de fattiga, just det som jag själv verkligen ihärdigt (uthålligt) arbetat för.

[Detta andra besök i Jerusalem verkar vara samma besök som nämns i Apg 11:30; 12:25, där Barnabas och Saulus överlämnar de finansiella gåvorna till församlingen i Jerusalem.]

Paulus tillrättavisar Petrus

[Som sista argument för sitt apostlaskap tar Paulus upp ett tillfälle då han tillrättavisade Petrus, som också kallas Kefas. Om Paulus inte var en apostel skulle han inte kunnat göra detta.]

11 När Kefas (Petrus) kom till Antiokia, protesterade jag öppet mot honom, för han var uppenbarligen fel ute (hade dömt sig själv). 12 Innan vissa personer från Jakob var där hade han för vana att äta med hedningarna. Men när männen [från Jerusalem] kom, drog han sig gradvis undan [från hedningarna], eftersom han fruktade dem som var för omskärelse [den grupp judar som lärde att en hedning var tvungen att omskära sig innan han blev en kristen]. 13 De andra troende judarna anslöt sig till honom och förställde sig (spelade med i detta falska spel). Det resulterade i att också Barnabas drogs med i deras hyckleri. 14 Men när jag såg (förstod, fick klart för mig) att de inte vandrade rakt fram i enlighet med evangeliets sanning (inte agerade i linje med evangeliet), sa jag till Kefas i allas närvaro:

”Om du [Petrus] som är född jude, lever som en hedning och inte som en jude, varför tvingar du hedningarna att leva som judarna [genom att återinföra judaismens ritualer]?

15 Vi [Paulus inkluderar sig själv och Petrus, Barnabas, m.fl.] är judar av naturen (vi är födda judar) och inte hedniska syndare. 16 Ändå vet vi att en människa inte blir rättfärdig [skuldfri, har det rätt ställt med Gud] genom att i egen kraft följa lagen [på ett legalistiskt sätt följa Torah], utan bara på grund av tron på den Smorde (Messias, Kristus) Jesus (hans trofasthet). Vi själva har satt vår tro till Jesus den Smorde, för att vi ska bli rättfärdiga genom den Smordes (Kristi) trofasthet och inte för att vi i egen kraft följer lagen. För på grund av laggärningar (religiösa ritualer, eget arbete) kan ingen människa bli rättfärdig (inget kött bli utan skuld och få frid med Gud).

17 Men om vi, när vi ständigt söker att bli rättfärdiga i den Smorde (Messias, Kristus), själva har visat oss vara syndare, är den Smorde (Kristus) då en som uppmanar till synd (en representant för den)? Självklart inte (låt det aldrig ske, motsatsen till amen)!

18 För om jag återigen bygger upp det som jag själv [en gång] rev ner [detta att man skulle bli frälst genom laggärningar], gör jag mig själv till en överträdare [framstår jag själv som en lagöverträdare som bryter mot Guds bud]. 19 För jag [för min del] har genom lagen (gr. nomos) dött bort från lagen [det judiska lärosystemet] för att jag skulle leva för Gud [i direkt relation med honom]. Jag är korsfäst (har korsfästs tillsammans) med den Smorde (Messias, Kristus) [eftersom jag tillhör honom delar jag hans död], 20 nu (dessutom) lever inte längre jag [gr. ego – här betonar Paulus med eftertryck sitt eget jag, precis som i början av vers 19], utan den Smorde (Messias, Kristus) lever i mig. Och det [liv] som jag nu lever i köttet (i kroppen), lever jag genom tron från [på] Guds Son (det lever jag i Guds Sons tro) [jag får ta del av hans förtröstan], han som [osjälviskt] älskade mig och utgav sig själv för mig. [Fil 3:10; Gal 5:24; 6:14] 21 Jag förkastar inte (slänger inte bort; ogiltigförklarar inte) Guds nåd (favör), för om rättfärdighet kom genom [att hålla] lagen, då dog [ju] den Smorde (Messias, Kristus) i onödan (förgäves, gratis) [då skulle hans död vara meningslös].”

[Eftersom grekiskan inte har citattecken är det inte helt säkert var Paulus respons till Petrus (som började i vers 14) slutar. Utifrån de pronomen som används, verkar det som om svaret följer en rytm med du, vi och jag, se vers 14, 15-17, 18-21. I så fall slutar citatet här i vers 21.]

3

TEOLOGI – nåd och tro (3:1-4:31)

Nåd

Nåden i ert eget liv

1 Ni oförstående (tanklösa) galater!

Vem har förhäxat (kastat en förbannelse på, charmat, lurat) er?

Mitt framför era ögon var Jesus den Smorde (Messias, Kristus) tydligt beskriven (som ett plakat, oförglömligt) som korsfäst.

2 En sak vill jag förstå (oavsett andra argument, låt mig ställa denna fråga):

[Paulus tar nu ett huvudargument som handlar om tro eller lag. Frågan ramas in i ett kiastiskt mönster i vers 2b och 5, med en utvidgning och beskrivning i vers 3-4.]

Tog ni emot den helige Ande genom att hålla lagen [följa Moseböckernas alla bestämmelser]

eller på grund av tro (förtröstan) [tillit till evangeliet]? [Självklart var det genom tro!]

3 Är ni så oförstående (tanklösa)?

Ni som började [ert nya liv] i Anden,

ska ni nu sluta i köttet (försöka nå målet genom egen mänsklig kraft)?

4 Har ni genomlidit så mycket helt i onödan?

Om det nu verkligen varit förgäves ...

[Även om situationen hos de troende var illa, lämnar Paulus en förhoppning om att det inte var förgäves. Ordet ”genomlidit”, gr. pascho, betyder oftast lidande. Ibland kan det också betyda att genomgå erfarenheter, både bra och dåliga. Vanligtvis används fler beskrivande ord som förtydligar betydelsen, men det görs inte här. I Paulus andra brev används alltid detta ord för lidande, så det är troligt att det används här också. Paulus kanske ser tillbaka på den förföljelse och det lidande som drabbade honom och Barnabas i Galatien, se Apg 14:2, 5, 19, 22.]

5 Han som ger er (förser er med) Anden och utför kraftfulla mirakler bland er – är det på grund av laggärningar [att ni legalistiskt följer Moseböckernas förordningar och alla rabbinska tillägg], eller för att ni lyssnar [på evangeliet] i tro (har förtröstan, tillit till det)?

Nåden i Skriften

[Paulus inledde kapitlet med några personliga frågor till galaterna. Nu följer sex citat från Bibeln vilket visar på en viktig princip. Andliga erfarenheter är värdefulla, men måste stödjas av Skriften. Eftersom dessa judaister försökte föra de troende tillbaka under lagen, citerar Paulus lagen.]

6 På samma sätt var det med Abraham:

”Han trodde (litade) på Gud [om löftet om en son]

och därför räknades han som rättfärdig (skuldfri).”

[1 Mos 15:6. Paulus citerar samma vers i Rom 4:3 där han ännu mer detaljerat lägger ut texten. Romarbrevet 4 är den bästa kommentaren till Galaterbrevet 3.]

7 Förstå därför (låt er få en personlig erfarenhet av) att det är de människor som tror (de som lever i tro) som är Abrahams [verkliga] barn. 8 Eftersom Skriften gång på gång förutsåg att Gud skulle rättfärdiggöra hedningarna genom tro, berättade den i förväg de glada nyheterna (evangeliet) för Abraham genom att säga:

”I dig ska alla folk (nationer, folkgrupper) bli välsignade.” [1 Mos 12:3; 1 Mos 18:18]

9 Därför blir de som är av tro (litar, lutar sig emot Gud) välsignade tillsammans med den troende Abraham (som trodde, litade, lutade sig emot Gud). 10 För alla de som förlitar sig på [utgår från; förutsätter; ”är av”] laggärningar är under förbannelse [är dömda till förkastelse – som resulterar i det straff som måste komma ner], för det står:

”Förbannad är var och en som inte fortsätter att göra [inte ständigt praktiserar och lever efter; som inte gör och förblir vid] allt det [i plural] som är skrivet i [den älskade] lagens bok (skriftrulle).” [5 Mos 27:26]

[Här används diminutiva formen av biblos – biblion – dvs. att det är en liten bok eller rulle och troligen även med innebörden att den är älskad.]

11 Men att ingen blir rättfärdig (rättfärdiggjord) inför Gud genom lagen är uppenbart (helt klarlagt),

för den ”rättfärdige ska leva av (utifrån) tro”. [Hab 2:4]

[Den som är trofast och förtröstar på Gud förklaras som rättfärdig inför honom och får full tillgång till Guds överflödande och äkta liv.]

12 Men lagen kommer inte från tro (baseras, vilar inte på tro), för det står:

”Den som gör dessa gärningar [som lagen föreskriver]

ska leva genom dem [inte genom tro].” [3 Mos 18:5]

13 Den Smorde (Messias, Kristus) har friköpt oss (betalt ett pris för vår frihet) från lagens förbannelse, genom att bli ett med förbannelsen i vårt ställe, för det står skrivet:

”Under förbannelse är alla som hängs upp på trä (ett kors).” [5 Mos 21:23]

14 Den Smorde (Messias, Kristus) gjorde detta för att Abrahams välsignelse [1 Mos 12:2-3] skulle komma över hedningarna genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), så att vi [både jude och hedning] genom tro skulle få den utlovade Anden.

Arvet kommer genom tro

15 Syskon (bröder och systrar i tron), låt mig ta ett exempel från vardagslivet (låt mig tala om mänskliga relationer). När ett förbund (testamente, en sista vilja) trätt i kraft, även om det bara så är ett mänskligt, kan ingen ta bort eller lägga till något.

[Det grekiska ordet för förbund är diatheke. Ordet i sin verbform betyder ”att placera mellan två”. Det beskriver ett förbund och avtal mellan två parter. Ordet kan också översättas med testamente. Det är därför Bibelns delar kallas testamenten.]

16 Nu gavs löftena till Abraham och hans avkomma (säd, arvinge). Han [Gud, Skriften] säger inte, ”och åt dina avkomlingar”, som när man talar om många, i stället talas det om en, ”och åt din avkomling”. Det är den Smorde (Messias, Kristus). 17 Detta är vad jag menar, lagen som kom 430 år senare [än löftet till Abraham] kan inte annullera ett tidigare förbund (testamente) från Gud, så att löftet blir ogiltigt. 18 För om arvet berodde på [att bara lyda] lagen [som dessa falska lärare vill få er att tro], skulle det inte längre bero på löftet, men Gud gav arvet till Abraham genom ett löfte.

Skriften visar vad synd är

19 Vad var syftet med lagen? Den lades till [senare, efter löftet] på grund av överträdelserna (synden, lagbrotten) [för att vara en måttstock och överbevisa människorna om synd], för att gälla fram tills arvingen skulle komma, han som löftet getts till. Lagen gavs (dikterades, befalldes, påbjöds) av änglar via en medlares hand [Mose, en medlare mellan Gud och människan]. 20 En medlare företräder fler än en, men Gud var ensam [när han gav löftet till Abraham].

[Lagen var ett kontrakt, mellan Israel och Gud, som krävde att båda parter höll det. Löftet däremot beror bara på Gud.]

21 Motsäger sig lagen Guds löften? Nej, absolut inte! Om en lag i sig självt kunde ge [andligt] liv, då hade med säkerhet rättfärdighet kommit genom lagen. 22 I stället har Skriften visat att alla [hela skapelsen och mänskligheten] är fängslade av synd (helt instängda utan hopp om att själva kunna bli befriade), för att det som var lovat [arvet, välsignelsen] skulle ges, på grund av Jesu den Smordes (Kristi) trofasthet, till dem som tror (litar, lutar sig emot honom).

23 Men innan tron kom [på Jesu död och uppståndelse], var vi under uppsikt (bevakades vi) av lagen, instängda tills [fram till dess att] tron skulle [till att] uppenbaras. 24 Så har alltså lagen blivit vår [judarnas] skolmästare (instruktör, uppfostrare, övervakare; stränga beskyddare) [som skulle föra oss] fram till den Smorde (Messias, Kristus), så att vi skulle bli (förklaras) rättfärdiga av (utifrån) tro. 25 När nu tron har kommit står (är) vi inte längre under en skolmästare.

[Ordet skolmästare (gr. paidagogos) användes i grekiskan för en slav med gott anseende som fick uppdraget att övervaka familjens barn fram tills de blev vuxna. Han följde dem till skolan, skyddade dem från faror och frestelser, såg till att de kom dit de skulle och inte gjorde några hyss. Lagen liknas vid en sådan skolmästare som i detalj styr vad barnen får och inte får göra tills de växt upp. Lagen leder den troende fram till evangeliet – det glada budskapet om frälsningen i Jesus som dött och uppstått för alla som brutit mot lagen.]

Del i arvet

26 I den Smorde (Messias, Kristus) Jesus (förenade med honom) är ni alla Guds söner genom tron. 27 Alla ni som blivit döpta in i den Smorde (till Kristus) har iklätt er den Smorde (Kristus). 28 [I Guds familj råder inte längre åtskillnad mellan nationalitet, samhällsklass och kön.]

Det är inte:

jude eller grek (hedning),

slav eller fri,

man och kvinna,

för ni är alla ett i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

[I Talmud (en judisk skrift som sammanfattar och kommenterar Gamla testamentet) finns böner för den judiska synagogans liturgi. I morgonbönen tackar mannen Gud för att han inte är skapad till en hedning, en slav eller en kvinna. Som rättrogen jude hade Paulus säkerligen bett denna bön varje morgon under många år och det gör dessa ord ännu starkare – alla är vi ett i Jesus!

Ordet ”och” finns bara mellan den sista gruppen. Det kan anspela på 1 Mos 1:27 där det står att Gud skapade dem till ”man och kvinna”, och att båda könen finns med i de två första grupperingarna.]

29 Om ni tillhör den Smorde (Messias, Kristus) [är i honom som är Abrahams arvinge], är ni också Abrahams barn (avkomma, säd) och arvingar enligt löftet.

4

1 Vad jag menar är att så länge arvingen är ett barn (omoget barn, 5-9 år gammal), är det ingen skillnad mellan honom och en slav, även om han är herre över allt. 2 Han står under förmyndare (som överser barnen) och förvaltare (som överser hushållet) fram till den dag hans far har bestämt. 3 På samma sätt är det med oss [alla, judar, kristna eller hedningar], när vi var omogna barn var vi slavar under den grundläggande läran i ett strukturerat system av regler och lagar (världen – gr. kosmos). [De judiska reglerna och ritualerna eller hedniska religioner.] 4 Men när tiden var fullbordad sände Gud sin Son, född av en kvinna, och född in under lagen, 5 för att friköpa dem som står under lagen, för att vi ska kunna välja att bli söner [bli adopterade och få söners rätt]. 6 Eftersom ni nu är [Guds] söner sände Gud sin Sons Ande in i våra hjärtan, som ropar: Abba (pappa)! Fader! [Abba betyder pappa på arameiska, vardagsspråket på Jesu tid. De första ord ett litet barn lär sig säga var pappa och mamma, abba och imma. Uttrycket ”Abba Fader” visar att vi får vara Guds barn och ha en nära familjerelation till vår himmelske Fader.] 7 Därför är du inte längre slav utan son, och om du är son, då är du också arvinge genom Gud. [Rom 8:15]

8 Tidigare, när ni inte kände (såg med era hjärtans ögon, hade en klar förståelse av) Gud, var ni [hedningar] slavar under gudar [avgudar av trä och sten] som i verkligheten inte finns (i sin natur inte är gudar). 9 Men nu, när ni har lärt känna (fått en personlig erfarenhet av) Gud, eller snarare, Gud har lärt känna (fått en personlig relation med) er, hur kan ni då vända tillbaka till dessa svaga och tomma krafter (element, primitiva religioner, vidskepelse)? Vill ni bli slavar under dem igen? 10 Ni iakttar noga [särskilda] dagar och månader, och tider (tidsperioder) och år! 11 Ni skrämmer mig (jag är orolig för er), jag är rädd att allt mitt hårda arbete hos er är helt bortkastat.

Paulus personliga vädjan

12 Syskon (bröder och systrar i tron), jag ber er: Bli som jag [fri från slaveriet av de judiska ceremoniella lagarna], för jag har blivit som ni är [en hedning]! Ni har inte sårat mig. 13 Ni vet att det var på grund av kroppslig svaghet som jag [var kvar och] predikade evangeliet för er den första gången, 14 och även om mitt fysiska tillstånd måste ha frestat er [att inte respektera och lyssna på mig], så föraktade ni mig inte eller förkastade (stötte bort) mig, i stället tog ni emot mig som en Guds ängel (budbärare), som om jag var den Smorde (Messias, Kristus) Jesus själv! 15 Vad har hänt med er glädje (saligprisning) [i det jag undervisade er om]? Jag kan vittna om hur ni då skulle ha rivit ut era ögon och gett dem till mig om det var möjligt. 16 Har jag nu blivit er ovän (fiende) eftersom jag ständigt (gång på gång) säger er sanningen?

17 Dessa [de falska lärarna som undervisar om regler och lagar] brinner av iver för er, men deras motiv är fel. Vad de vill är att isolera er [från oss], så att ni ivrigt följer dem. 18 Det är gott (bra) att ha någon som brinner av iver för er [galater], i det som är gott (rätt), [det gäller] alltid, och inte bara när jag är med er. [Paulus har inget emot att andra leder dem, bara de gör det av rätt motiv.] 19 Mina barn [älskade unga familjemedlemmar i tron], som jag på nytt känner födslovånda över, tills den Smorde (Messias, Kristus) tagit form i er (ni blivit lika Jesus). 20 Jag önskar jag var hos er (ansikte mot ansikte) och kunde förändra mitt röstläge, för jag vet inte vad jag ska göra med er.

Två förbund

21 Säg mig, ni som vill stå under lagen (gr. nomos) [som ett legalistiskt lärosystem]: hör (lyssnar) ni inte på lagen? [Förstår ni inte vad undervisningen i Moseböckerna egentligen handlar om?] 22 Det står ju att Abraham hade två söner, en med slavkvinnan [Hagar] och en med den fria kvinnan [Sarah, sin hustru]. 23 Slavkvinnans son var född på naturligt sätt (efter köttet), däremot var den fria kvinnans son född genom löftet.

24 Nu, låt oss ta en bild (analogi) från detta. Ett förbund (testamente) har sitt ursprung från berget Sinai [där lagen gavs] och föder sina barn in i slaveri, detta är Hagar. 25 Ordet Hagar representerar berget Sinai i Arabien [öknen; Arava], det är också en bild av det nuvarande Jerusalem, för hon tjänar som en slav tillsammans med sina barn. [Jerusalem var ockuperat och förslavat dels under Romarriket, dels under ett religiöst slaveri som huvudstad för judendomen med alla dess lagar och förordningar.] 26 Men det högre (övre) Jerusalem [Jesu rike] är fritt, och hon är vår moder. 27 För det står ju skrivet [Jes 54:1]:

Gläd dig, du ofruktsamma kvinna som inte fött några barn,

brist ut och jubla högt, du som inte har födslovåndor,

för den ensamma kvinnan har många fler barn än den som har en man.

28 Syskon (bröder och systrar i tron), vi är nu barn [inte naturliga barn som Ismael, utan] som Isak, barn från ett löfte. 29 Men på samma sätt som det var då, att barnet som fötts på naturligt sätt [efter köttet av slavkvinnan] förföljde (trakasserade) den som var född genom Anden, så är det också nu. 30 Men vad säger Skriften? Kasta ut slavkvinnan och hennes son, för slavkvinnans son ska inte dela arvet med den fria kvinnans son. [1 Mos 21:10]

31 Alltså, mina syskon (bröder och systrar i tron), vi [som är födda på nytt] är inte barn till slavkvinnan, utan till den fria kvinnan.

5

PRAKTISKA KONSEKVENSER (5:1-6:10)

Hur lever man det kristna livet i nåd?

1 Till [den] friheten befriade (frigjorde) den Smorde (Messias, Kristus) oss. Stå därför [fortsatt] fasta och låt inte ett nytt slavok läggas på er (låt er inte snärjas under ett slavok igen).

[Omskärelsen av judiska pojkar är ett tecken på Guds eviga förbund med Abraham, se 1 Mos 17:10-12. Redan på Moses tid gjorde Gud klart att det inte räckte med det fysiska tecknet – hjärtat behövde också omskäras, se 5 Mos 10:16; 30:6; Jer 4:4.]

2 Se (lyssna noga nu), jag Paulus säger er, om ni låter er omskäras så blir den Smorde (Messias, Kristus) till ingen nytta för er. 3 Jag försäkrar er igen att den som låter sig omskäras är skyldig att fullgöra hela lagen. 4 Ni som försöker bli förklarade rättfärdiga genom lagen har blivit separerade från den Smorde (Messias, Kristus). [Han kan inte verka i er.] Ni har förlorat (fallit ur) nåden. 5 För genom [den helige] Anden, genom tro (förtröstan), väntar vi (hoppas vi ivrigt) på rättfärdigheten som är vårt hopp. 6 För [om vi är] i den Smorde (Messias, Kristus) betyder omskuren eller oomskuren ingenting. Det enda som spelar någon roll är om vi har en tro som ständigt visar sig (gång på gång kommer till uttryck) genom osjälviskt utgivande kärlek.

7 Ni löpte loppet väl, vem har hindrat er (gjort att ni ändrat riktning) från att följa sanningen? 8 Denna övertalning (som förleder er) är inte från honom som har kallat er [till friheten i Jesus]. 9 Det räcker med lite jäst [ett litet fel, några få falska lärare] för att hela degen ska jäsa (syras) [hela tron ska förvrängas, eller hela församlingen bli missledd]. 10 Jag har förtroende för er i Herren att ni tänker på annat sätt. Men den som ständigt förvirrar er (stör er frid, rör upp era känslor), vem det nu än är, så ska han få bära sin dom.

11 Syskon (bröder och systrar i tron), om jag fortfarande predikade omskärelse [som några anklagar mig för], varför förföljs jag fortfarande? I så fall skulle korsets stötesten vara borta. 12 Jag önskar att de som sprider oro bland er (skapar förvirring, försöker driva bort er från tron) [gick hela vägen och] kastrerade sig.

Anden – inte köttet!

13 För ni är kallade till (ni kallades ju på grund av) frihet, syskon (bröder och systrar i tron), men inte till den frihet som ger köttet något tillfälle [som leder till en startpunkt för den gamla mänskliga naturen], utan tjäna i stället [ständigt] varandra genom [den osjälviskt utgivande] kärleken. 14 För hela lagen [allt vad Mose undervisade] har uppfyllts i detta enda ord [kan sammanfattas i budordet]:

”Du ska [osjälviskt och utgivande] älska din nästa (din medmänniska) som dig själv.” [3 Mos 19:18]

15 Men om ni [kontinuerligt] biter och sliter i (ordagrant: biter och ”äter ner”/förtär) varandra, se [då hela tiden] till att ni inte uppslukas av (förbrukar; gör slut på) varandra.

16 Jag säger er: vandra (gr. peripateo) hela tiden [lev ständigt] i Anden, så kommer ni [absolut] inte att ge efter för (så skulle ni aldrig vilja uppfylla) köttets begär (lust, åtrå) [tillfredsställa den fallna människans fokuserade längtan och passionerade lust]. 17 För köttet [den fallna mänskliga naturen] har [ständigt] en stark längtan att undertrycka Anden, och Anden [har ständigt en stark längtan] att undertrycka köttet. De står emot varandra [motarbetar varandra och ligger i konstant konflikt] så att ni inte kan göra de saker ni skulle vilja. 18 Men om ni leds av Anden, står (är) ni inte under lagen. [Gal 3:23-25]

Köttets gärningar

[Paulus utvecklar genom två olika uppräkningar skillnaden mellan kött och Ande. Femton onda gärningar (flera i plural och ”annat”, se vers 21) står i skarp kontrast till de nio egenskaper som kollektivt utgör Andens frukt i vers 22-23. Sättet på vilket köttets gärningar presenteras – som kan tyckas vara utan någon större struktur – visar också på den oreda som ondskan ställer till med. Andens frukt däremot är fint strukturerad i tre tripletter.]

19 Nu är köttets gärningar [den mänskliga naturens handlingar] uppenbara (välkända). De är:

sexuell omoral (otukt – gr. porneia),

[Porneia härstammar från ett grekiskt ord för att sälja, som i sin tur kommer från ett verb som betyder ”att trafikera” och som inbegrep slavhandel. Pornografi – porneia och grafo (där det senare betyder ”något skrivet eller tecknat”) är en beskrivning av någon som säljer sin kropp.]

orenhet (smutsighet) [här avses troligen rituell orenhet som kom av olika tillstånd som gjorde en person oren, men även ens orena ”uppblandade” tankar/sinne],

lössläppthet (tygellöshet, sensualitet – gr. aselgeia) [vältrande i lyx; ett sexuellt utsvävande liv i orgier; total frånvaro av avhållsamhet – den primära synden i Sodom och Gomorra, se 1 Pet 4:3; 2 Pet 2:6],

20 avgudadyrkan [tillbedjan av en mänskligt framställd bild, avbild, avgud eller idol, dvs. något som tar Guds rättmätiga plats],

drogbruk (ockultism, trolldom – gr. pharmakeia),

[Det grekiska ordet för drog, medicin eller medicinsk behandling är pharmakon och kommer ursprungligen av att ge dryck med hjälp av trollformler. Ordet för apotekare är pharmakeus. Det beskrev någon som tillredde droger eller gifter och som i förlängningen även kunde kallas trollkarl. Droger användes vid hednatemplen för att försätta sig i trans]

fientligheter [hat, avsky, bitterhet och ovänskap],

gräl (kiv, ordstrider, gnabb) [som orsakar splittring i sin iver och stridslystenhet],

avund (avundsjuka, svartsjuka, ofördragsamhet; ordagrant: hetta – gr. zelos),

vredesutbrott [temperamentsfulla, okontrollerade och upprörda känsloyttringar],

intriger (stridigheter, partikäbbel) [rivalitet och själviska ambitioner för egen vinnings skull],

splittringar (meningsskiljaktigheter, delningar, uppdelningar) [som resulterar i att man lämnar någon man varit lojal mot, att man överger och agerar rebelliskt och uppviglande],

falska läror (villoläror, partier – gr. haireseis) [elittänkande sekter som föredrar slutenhet i grupp],

21 känslor av missunnsamhet [starka känslor av avund – eller svartsjuka, en illvilja som leder till en önskan att ta ifrån någon annan det den har],

fyllerier (berusningsmedel – gr. methai) [alkohol eller drogkonsumtion],

supkalas (gr. – komoi) [vilt firande som bara gick ut på att i onyktert tillstånd få sina begär tillfredsställda, se 1 Pet 4:3]

och [allt] annat sådant (liknande saker)

som jag [redan nu] i förväg säger er [varnar er angående] – precis som jag [också] sa förut: de som verkligen gör [sig skyldiga till] sådana saker [rutinmässigt ger sig hän åt köttets gärningar – sexuell omoral, avgudadyrkan, hat, omåttlighet osv., se vers 19-21] ska inte ärva Guds rike (kungarike). [Apg 10:42]

Andens frukt

22 Men Andens frukt [resultatet av Andens verk] är:

kärlek [som är utgivande, osjälvisk och rättfärdig],

glädje [gr. chara – här finns roten char från det grekiska ordet för nåd (charis) med – dvs. en glädje ”som lutar sig mot” nåden, se 1 Pet 4:13],

frid (ro, stillhet, vila, harmoni, helhet, endräkt) [Joh 14:27],

tålamod (tålighet, långmodighet, fördragsamhet, överseende, skonsamhet),

vänlighet (godhet, välvilja) [som på ett milt sätt bistår verkliga behov],

godhet (dygd, välgörenhet) [inneboende godhet och karaktärsfasthet som verkar i generositet gentemot andra],

trofasthet (tro, tillit, förtröstan, övertygelse),

23 mildhet (saktmod) [balanserad och kontrollerad styrka som är fri från hämndlystnad och bitterhet],

självbehärskning (avhållsamhet, återhållsamhet, måttlighet, nykterhet) [förmågan att behärska sina känslor och impulser].

[Det grekiska ordet för frukt (karpos) står i singular. Den helige Ande producerar bara en sorts frukt och den presenteras här med nio komponenter där kärleken står främst. De tre första bor i den troendes hjärta, de följande tre har mer att göra med förhållandet till andra människor och de tre sista är generella inre kvaliteter för att möjliggöra ett liv i helgelse. Precis som vid uppräkningen av köttets gärningar finns inte heller här konjunktionen ”och” mellan punkterna. Detta skrivsätt (som kallas asyndeton) betonar därför slutsatsen:]

Mot [allting] sådant [alla dessa egenskaper och kvaliteter i Andens frukt] finns ingen lag (är inte lagen).

[Däremot är Moseböckernas undervisning emot varje köttslig gärning. Den som bryter mot ett enda bud är skyldig i allt, se Jak 2:10.]

24 Och de som tillhör den Smorde (Messias, Kristus) Jesus har korsfäst (korsfäste) sitt kött [sin fallna mänskliga natur] med dess lidelser (impulser) och begär (lustar, åtrå). [Rom 6:6; Gal 2:20; 6:14] 25 Om vi lever [Guds rika liv] genom Anden, ska (skulle, borde) vi också marschera (följa; vandra i linje) [vara synkroniserade] med Anden.

[Här används ett annat ord för att vandra än i vers 16. Grekiskans stoicheo härstammar från ordet för ”rad” och är en militär term för att marschera i takt på raka led. Varje steg är aldrig kortare, aldrig längre, utan alltid exakt anpassat till personen framför. På samma sätt ska den troende följa den helige Ande i jämn takt. Ordet beskriver ett lärjungaskap och ett liv som rättar sig efter Jesus, under Andens ledning.]

26 Låt oss inte söka tom ära (förgänglig härlighet; vara egenkära/fåfänga), inte heller utmana (provocera; kalla fram sig själv – gr. prokaleo) [och tävla mot] varandra eller avundas (vara missunnsamma mot) varandra.

[Som en motpol till att leva och vandra i Anden refererar Paulus till stridigheterna som han nämner om i vers 15, och i nästa stycke ger instruktioner för, se Gal 6:1-10. Eftersom Galaterbrevet skickades som ett rundbrev till flera församlingar inom samma område, gäller uppmaningen även rivalitet mellan olika församlingar som är förödande för Jesu kropp.]

6

Ett liv i tjänst för andra

1 Mina syskon (bröder och systrar i tron), även om någon skulle bli påkommen (ertappad, upptäckt, överraskad) med något felsteg (överträdelse; kan också tolkas som: råka bli överraskad eller missledd att begå något felsteg, överträdelse), ska ni som är andliga människor (har Anden), i mildhet (rätt balans av känslor, fri från hämndlystnad och bitterhet) återupprätta (återanpassa, hela) en sådan – samtidigt som du ser till att inte också du själv blir (skulle bli) frestad [och falla i samma synd]! [Återupprätta är samma ord som används i Matt 4:21 för att laga ett trasigt nät.]

2 Bär [alltid, gång på gång] varandras [särskilt betungande personliga] bördor (tyngder, tunga vikter) [Rom 15:1] så (på detta sätt) kommer ni [fortsätta] att uppfylla (fullfölja, fullborda) den Smordes (Messias, Kristi) lag [Jesu bud och undervisning]. [Gal 5:6, 14; Joh 13:34; Rom 13:8-10; 1 Kor 9:21; 1 Joh 4:21; Heb 8:10.] 3 För om någon tror (tycker) sig vara något, fast han ingenting är [tycker sig vara förmer än andra och inte vill bära sin broders börda], bedrar han sig själv.

[Det grekiska ordet för börda i vers 2 är baros – en tung vikt eller sten som någon måste bära en längre sträcka. Det blev ett begrepp för att beskriva hårt arbete och svåra situationer, som i t.ex. Matt 20:12 där Jesus talar om vingårdsarbetarna som slet i hettan en hel dag. Här ligger betoningen på ”varandras bördor”. Paulus skriver om att man kan bedra sig själv – ordet har en grundbetydelse i sin substantivform ”en som förleder sinnet”, dvs. någon som vilseför sättet att tänka.]

4 Men var och en ska pröva (undersöka, testa) sina egna gärningar (handlingar) och sedan bara hålla sin stolthet för sig själv [orsaken till varför man är stolt – det man kan ståta med och berömma sig av] utan att jämföra sig med någon annan. 5 För var och en måste bära (lyfta) sin egen ryggsäck (portion, packning, börda; en militärisk term för den utrustning som en soldat normalt själv bar).

[Här i vers 2-5 finns många sanningar:

• Alla, även kristna, kommer att möta problem och svårigheter – det är verkligheten i en fallen värld, se Rom 8:18-28.

• En kristen behöver finnas med i en församlingsgemenskap. I ett individualistiskt samhälle är det lätt att tro att ”ensam är stark”. Att ensam bära sin börda är inte ett uttryck för tapperhet, utan snarare ett tecken på stolthet, något som vers 3 belyser.

• Vers 5 tar upp den andra ytterligheten, den som utgår från att man förväntar sig att andra ska göra allt. Här använder Paulus ett annat grekiskt ord för börda, nämligen phortion (jfr med vers 2), som ofta översätts packning – t.ex. om en soldats ryggsäck. Det används även för skeppslast, se Apg 27:10 och kan betyda faktura eller räkning. När det kommer stora bördor – kriser i livet – då hjälps vi åt, men var och en bär sin egen ryggsäck och betalar sin egen räkning. Det kan och ska ingen annan göra. I ett annat brev förtydligar Paulus sitt budskap till de kristna som var odisciplinerade och levde på andra: ”den som inte arbetar, ska inte heller äta”, se 2 Thess 3:10.]

6 Låt den som undervisas i ordet [evangeliet – det glada budskapet, se Ef 1:13] dela med sig till (delta med) den som undervisar i allt gott (i varje god sak). [Det grekiska substantivet koinonos beskriver en kompanjon/ partner – någon som är gemensamt delaktig och delar med sig.] 7 Bli inte vilseledda (lurade, bedragna)! Gud låter sig inte förlöjligas (föraktas, bli fnyst åt) – för vad en människa sår [om hon skulle så], det ska hon också skörda.

8 Den som sår i (in i) sitt kött [som gång på gång föder sin gamla onda mänskliga natur]

får av (ska utifrån/ur) köttet skörda förgängelse (undergång; andligt förfall),

men den som sår [och fortsätter att så] i (in i) Anden

får av (ska utifrån/ur) Anden skörda evigt liv.

9 Och låt oss inte tröttna på att [vi borde inte vara så dåliga på att alltid] göra gott, för när tiden är inne (i sinom tid) [gr. kairo ideo, dvs. i vars och ens egen unika tid och när rätt säsong/tillfälle kommer] får vi skörda om vi inte ger upp (ger efter, släpper taget) [slutar att göra gott].

10 Så låt oss (vi borde) därför, medan vi har (äger) tillfälle (gr. kairos) [när rätt tid/säsong är inne], göra (verka) gott mot alla [hjälpa varje människa – göra det som bygger upp, är moraliskt rätt och ger glädje åt andra], och särskilt (speciellt; mest av allt) mot dem som är våra medsyskon i tron (ordagrant: ”mot dem av trons hushåll/familjer”) [i synnerhet mot dem som tillhör de troende familjerna].

[Paulus tillämpar nu lagen (principen) om sådd och skörd (utifrån utläggningen i vers 7-9) när han åter igen använder det grekiska ordet kairos (som beskriver tid, säsong och tillfälle). På samma sätt som skörden kommer vid rätt säsong så finns det en lämplig tid att så i Anden. ”Att ha” (gr. echo) har även innebörden att äga, vilket gör att betydelsen inte bara behöver vara att göra gott mot andra när möjlighet ges, utan också söka efter tillfällen att göra gott. Precis som en lantbrukare ivrigt söker det bästa och mest gynnsamma tillfället att beså sina fält.]

Avslutning

11 Se med vilka stora bokstäver jag nu skriver med egen hand till er.

[Det var vanligt att brev dikterades, se 1 Kor 16:21; 2 Kor 10:1; 2 Thess 3:17; Kol 4:18. Nu fattar Paulus själv pennan och skriver med versaler, för att sammanfatta och betona huvudpunkten i brevet: Jesu kors!]

12 De som vill visa upp en fin yttre fasad (alla de som önskar få ett gott anseende) i köttet försöker tvinga (tvingar) er att bli omskurna, bara för att de inte ska bli förföljda för den Smordes (Messias, Kristi) kors. 13 För inte ens de som själva låter omskära sig håller (vaktar) undervisningen (gr. nomos) [de följer inte alla förordningar i Moseböckerna], men de vill att ni blir omskurna så att de kan skryta med er kropp (berömma sig av ert kött) [få ära för att ni böjer er för deras yttre riter]. 14 Men vad gäller mig – må det aldrig ske att jag skulle berömma mig av något annat än av vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) kors, genom vilket världen har blivit korsfäst för mig, och jag för världen. [Jag har inte längre något intresse av den här världens system (med dess lockelser och mänskliga gärningslära) och världens intresse för mig är också dött.] 15 För varken omskärelse eller förhud [den oomskurna delen] betyder (är) något, däremot handlar det om [att vara] en ny skapelse [i Jesus, se 2 Kor 5:17.] 16 Åt alla dem som vill (kommer att) vandra efter denna regel (leva i linje med denna ordning; följa denna princip, se Gal 5:25): Frid och barmhärtighet över dem, och (ja) över Guds Israel [Jesu efterföljare oavsett om man varit jude eller hedning före omvändelsen].

17 I fortsättningen (härefter; den tid som är kvar) får ingen orsaka mig oro (slag på slag), för jag bär Jesu märken på min kropp.

[Paulus brukar här samma grekiska ord som användes om de bomärken slavar och djur brännmärktes med av sin ägare. Rent symboliskt, men även fysiskt, var han märkt som Jesu egendom och hade ofta blivit misshandlad och slagen för det budskap han frambar. En del av brevets mottagare i Galatien kunde själva komma ihåg hur Paulus varit nära att bli dödad när han kom till dem, se Apg 14:19.]

18 Må vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) nåd (favör) vara med er ande, mina syskon (bröder och systrar i tron).

Amen (låt det ske så).

Efesierbrevet

1

2

3

4

5

6

Efesierbrevet

Inledning

Introduktion: Efesos var ett viktigt ekonomiskt centrum i antiken och berömt för Artemistemplet, där kärleksgudinnan Diana tillbads, se Apg 19:28. Paulus hade grundat församlingen och han bodde här i flera år, se Apg 19:10; 20:31. Apollos, Aquila och Priscilla undervisade församlingen. Senare avskilde Paulus Timoteus till att bli deras pastor under en tid, se 1 Tim 1:3.

Brevet är ett av de fyra ”fängelsebreven” som Paulus skrev från Rom. De andra är breven till Kolossai, Filippi och Filemon. Det är troligt att flera av dem skickades samtidigt. Tychikus omnämns som budbärare både i brevet till Efesos och till Kolossai, se Ef 6:21; Kol 4:7-9.

Struktur:

1. Den troendes position i Jesus, kapitel 1-3.

2. Den troendes gärningar i Jesus, kapitel 4-6.

Skrivet: 61 e.Kr.

Till: Efesos med omnejd, se vers 1. Brevet är troligen ett rundbrev som skickades till flera församlingar i Mindre Asien, som Smyrna, Pergamon, Laodikeia osv.

Från: Rom. Brevet är skrivet under Paulus tvååriga fångenskap i Rom, se Ef 3:1; 4:1; Apg 28:30.

Författare: Paulus, se vers 1.

Budbärare: Tychikus, se Ef 6:21. Med honom fanns även Onesimus. De överlämnar brevet till Efesos och stannar där en tid innan de fortsätter österut med brevet till staden Kolossai och det personliga brevet till Filemon, se Kol 4:7, 9.

1

DEN TROENDES POSITION I JESUS (kap 1-3)

Hälsning

1 [Från:] Paulus [betyder ”den lille”],

genom Guds vilja apostel (sändebud, ambassadör) åt Jesus den Smorde (Messias, Kristus)

till de heliga som bor i Efesos,

de som tror på (är trogna, lojala mot) Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[I de äldsta handskrifterna saknas orden ”i Efesos”. Brevet har inga personliga hälsningar, trots att Paulus hade många kontakter i Efesos. Det talar för att brevet var ett rundbrev som lästes upp i flera församlingar. Den kopia som var adresserad till regionens huvudstad Efesos, hade troligtvis med det namnet här i inledningen, medan kopian som hänvisningen i Kol 4:16 syftar på kan ha haft orden ”i Laodikeia” i stället.]

2 Låt nåd (Guds oförtjänta favör, välsignelse) vara med er och frid (harmoni, lycka, välgång) från Gud vår Fader och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Lovsång till Gud

[Vers 3-14 är en enda lång mening i grekiskan, den längsta i hela Bibeln! Paulus var en lärd man, så anledningen till att han ibland skriver långa meningar beror inte på att han är okunnig i det grekiska språket. I stället är det ett sätt att uttrycka sin entusiasm. På samma sätt som en talare blir ivrigare och pratar snabbare och mer engagerat, blir Paulus engagerad när han börjar skriva om alla välsignelser Jesus har gett den troende, och låter adjektiven flöda!]

3 Välsignad (lovad, prisad) är vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) Gud och Fader, som har välsignat oss med varje andlig välsignelse i det himmelska [i de himmelska världarna, i den andliga dimensionen] i den Smorde (Messias, Kristus). 4 I kärlek [som är osjälvisk och utgivande] utvalde (personligen handplockade) han oss i honom innan världens nedkastande [gr. pro kosmos katabole – dvs. före syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades], för att vara heliga (helgade och avskilda) och utan fläck inför honom (i hans åsyn). 5 Han förutbestämde att vi skulle bli adopterade som hans egna genom Jesus den Smorde (Kristus) – efter hans önskan (längtan) och vilja – 6 [så att vi kan ge honom] pris och ära för den underbara (ljuvliga) nåden, vilken han så fritt gav till oss i den Älskade.

7 I honom har vi befrielsen (förlossningen) [i Jesus är vi friköpta och har/äger – på grund av att lösensumman är betald – alltid full tillgång till återlösningen] genom hans blod, [vi har] förlåtelsen för (friheten från) [vi är fria och har inte längre något som binder oss till] överträdelserna (synderna, bristerna), tack vare hans rika nåd (enligt hans nåds rikedom) 8 som överflödade till (in i) oss [som han överöste oss med] i all vishet (klarhet) och insikt (praktisk visdom).

[Insikten innebär förstånd att kunna tillämpa visheten på ett klokt sätt. Återlösningen eller ”friköpandet” står i grekiskan i bestämd form i vers 7 och syftar troligtvis även på den återlösning som också varje far och mor praktiskt kände till genom ceremonin som kallas Pidjon haben (hebreiska för ”friköpandet av sonen”) och som praktiseras än i dag bland ortodoxa judar. Se kommentar till Luk 2:23.]

9 Han har låtit oss få veta sin dolda vilja (hemliga plan och syfte, sin viljas mysterium). Det är helt i linje med hans goda (glädjefyllda) önskan som han förutbestämt genom sig själv. 10 Han planerade att vid tidsepokernas fullbordan [när det nuvarande styret över jorden har uppfyllt sitt mått], i den Smorde (Messias, Kristus) lägga (placera, förena) allt i himlarna och på jorden under hans ledarskap.

11 I honom [genom att vår ande är ett med Jesu Ande] har vi också fått ett arv, eftersom vi på förhand har blivit utvalda av honom som (aktivt deltar och medverkar och) låter allt ske efter sin vilja och sitt beslut, 12 så att vi som tidigare [innan tidens slut] har satt vårt hopp till den Smorde (Messias, Kristus) ska leva för att prisa och ge honom ära.

13 I honom har ni också hört det sanna ordet, det glada budskapet om er frälsning (befrielse, bevarande, helande, trygghet), och satt er tro (tillit) till honom. Ni blev beseglade (märkta) med den utlovade helige Ande (ni har fått den helige Andes sigill). 14 Den [helige Ande] är en handpenning (garanti, ett sigill) på vårt arv fram till den fulla återbetalningen av Guds egendom [hans folk], för att hans ära (majestät, härlighet) ska prisas.

[Ett sigill var den märkning som garanterade att en försändelse kom fram intakt till mottagaren, på samma sätt är den helige Ande den garant som gör att vi kommer fram till vår destination.]

Tacksägelse och bön

15 Därför [tack vare de underbara sanningarna i tron som beskrivits i vers 3-14, och särskilt de två sista verserna om den helige Ande], och eftersom jag [Paulus] har hört om

er tro på Herren Jesus och

er kärlek [som är osjälvisk och utgivande] till alla de heliga (Guds folk)

16 upphör jag inte att tacka [Gud] för er, när jag nämner er i mina böner (en tacksägelse med glädje som väller fram inifrån). 17 Jag ber att vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) Gud, härlighetens Fader, ska ge er en ande av

vishet (insikt, gudomlig kunskap) och

uppenbarelse (att synliggöra något som varit dolt), så att ni får full kunskap om honom.

18 Att era hjärtans ögon ska få flöda i ljus så att ni kan se [verbformen indikerar att ögonen har öppnats i dåtid med ett nuvarande resultat att de nu kan ha en klar förståelse av]:

Vilket glädjerikt hopp han har kallat er till.

Hur rikt på härlighet (ära) hans arv är i de heliga (hans folk).

19 Hur enorm (omätbar, obegränsad, överlägsen) hans styrka (makt) är i oss som tror,

i enlighet med den verksamma (operativa) styrkan av hans (manifesterade) makt.

20 Samma kraft använde (verkade) han i den Smorde (Messias, Kristus) när han uppväckte (reste upp) honom från de döda och satte honom på sin högra sida [Ps 110:1; Apg 2:34] i det himmelska (i de himmelska världarna). 21 Högt över varje:

ärkehärskare (ledare från urgamla tider, militär term för general, den högsta ledaren)

och auktoritet (militär term för delegerad auktoritet)

och makt (makt utifrån antal, militär term för kraften av en stor armé)

och härskare (herre, som har makt över en region)

och över varje namn på allt som är namngivet [över varje titel som kan ges, över varje sjukdom, ja, över allting som har ett namn, se Rom 8:38] inte bara i den här tidsåldern, utan också i den kommande.

22 Gud har lagt allt under Jesu fötter [Ps 8:7] och utsett (krönt) honom till att vara församlingens huvud, 23 som är hans kropp, helheten som uppfyller allt i alla [hela skapelsen, för i den kroppen bor fullheten av Jesus som gör allt helt, och ständigt fyller alla överallt med honom själv].

2

Från död till liv

[Vers 1-7 är en enda lång mening med flera bisatser i grekiskan.]

1 Ni var [andligt] döda i era överträdelser (snedsteg, felsteg) och synder 2 som ni förut levde (vanemässigt vandrade) i, efter denna världens tidsålder [levnadssätt, dvs. samhällssystem med föränderlig etik och moral], efter fursten (härskaren, prinsen) över luftens (den lägsta atmosfärens) herravälde – den ande som nu verkar i olydnadens barn [de rebelliska, de som inte tror, de som går emot Gud]. 3 Bland dessa levde (var, vistades) vi också alla (var och en) en gång i vårt kötts (vår fallna gamla naturs) begär (lustar), när vi [ständigt] gjorde vad köttet och tankarna ville (ordagrant: ”när vi gjorde köttets vilja och dess tankar” dvs. lydde kroppens och sinnets impulser). Vi var av naturen [sedan födseln] vredens barn – [vi] liksom de andra …

[Vi var i vårt naturliga syndiga tillstånd på väg mot straffdomen – Guds vrede mot synden – liksom resten av mänskligheten.]

4 Men Gud – som är rik på barmhärtighet (full av medkänsla; överflödande i nåd) (gr. eleos) på grund av sin stora (obegränsade) kärlek som han älskade oss [så mycket] med, 5 fast vi var [andligt] döda genom [våra] överträdelser (snedsteg, felsteg) – gjorde oss levande tillsammans med den Smorde (Messias, Kristus). Av nåd (gr. charis) är ni frälsta!

[Gud älskar oss med en kärlek (gr. agape) som är osjälvisk, utgivande och rättfärdig och han ger sina barn av samma liv som uppväckte Jesus från de döda. På grund av Guds godhet och favör (som inte kan förtjänas), är vi räddade (befriade, helade och bevarade till ett evigt liv med honom). De grekiska verbformerna uttrycker en fullbordad handling ”ni är som har blivit frälsta”, se även vers 8.]

6 Och han uppväckte oss tillsammans med honom och satte oss [gav oss delat säte] med honom i det himmelska (de himmelska världarna) i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, 7 så att han i kommande tidsåldrar kan visa på sin nåds (gr. charis) rikedom som överflödar (överträffar; når längst) i godhet (vänlighet, mildhet, rättrådighet) [Gal 5:22] mot oss i den Smorde (Messias, Kristus), Jesus.

8 För av nåden [på grund av Guds oförtjänta favör och välvilja] är ni frälsta (räddade, befriade, helade, bevarade) genom tro (trofasthet, förtröstan), och detta inte av (utifrån/utav) er själva – Guds gåva är det (presenten/offergåvan är från Gud) [både nåden (gr. charis) och gåvan (gr. doron) står i bestämd form] – 9 inte av (utifrån) gärningar [goda handlingar; eget arbete och slit], så att ingen ska [kunna] berömma sig (ta åt sig äran; ståta och bli högfärdig).

10 För vi är hans hantverk [Guds mästerverk – hans konstnärliga arbete och poetiska verk] skapade (som formats, omdanats) i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus till [att utföra] goda gärningar [ett gott arbete i allt], som Gud har förberett [utsett och gjort redo i förväg, se även Rom 9:23] så att vi ska (för att vi skulle) vandra i dem [leva i det Gud planerat].

[Det grekiska ordet för hantverk, poiema, har även gett oss orden poem och poesi. Paulus använder det också om Guds skapelseverk i Rom 1:20. Den förste personen som blir fylld av den helige Ande är Betsalel (2 Mos 31:2-3) som är en hantverkare som ska formge tabernaklet. Jesus kallas även ”hantverkarens son” (Matt 13:55).]

Jesus förenar hedningar och judar

11 Kom därför ihåg att ni förut var hedningar i köttet, ni kallades oomskurna av dem som [bara] genom ett ingrepp gjort av mänskliga händer i köttet kallar sig omskurna.

[Omskärelsen av judiska pojkar är ett tecken på Guds eviga förbund med Abraham, se 1 Mos 17:10-12. Redan på Moses tid gjorde Gud klart att det inte räckte med det fysiska tecknet – hjärtat behövde också omskäras, se 5 Mos 10:16; 30:6; Jer 4:4. Ceremonin utförs på den åttonde dagen efter födseln och kallas brit mila. Hebreiska ordet för omskärelse är mila och förbund heter brit.]

12 Kom ihåg att ni då levde utan (var separerade från) den Smorde (Messias, Kristus), utestängda från medborgarskap (utan en medborgares rättigheter) i Israel, och främlingar utan någon del i löftesförbundet. Ni var utan hopp och utan Gud i den här världen. 13 Men nu, i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus har ni som en gång var så långt borta kommit nära, genom den Smordes (Kristi) blod.

14 För han är vår frid (harmoni och enhet), han har skapat (format) oss båda [jude och hedning] som en [kropp], och har brutit ner (upplöst) den skiljemur som fanns mellan oss, 15 genom att i sitt [eget korsfästa] kött ta bort (annullera) fiendskapen, orsakad av budordens undervisning [gr. nomos entolon], uttryckta i lärosatser (dogmer; mänskliga föreskrifter – gr. dogma). [Matt 5:17; Rom 10:4; Gal 3:23-25]

[I templet i Jerusalem hade hedningar bara tillgång till den yttre förgården (Upp 11:2). Det var här offerdjur såldes, Jesus undervisade osv. Den judiske historikern Josefus skriver att det fanns en 3 alnar (1,3 meter) hög stenmur som begränsade tillträdet till de inre delarna (kvinnornas förgård, templets förgård där brännofferaltaret fanns och själva templet). Längs med barriären fanns skyltar med en röd varningstext på grekiska och latin: ”Ingen främling får träda innanför templets inhägnad! Den som överträder bär själv ansvaret för sin död, som kommer att bli följden.” Hittills har två sådana varningsskyltar hittats. Den första hittades 1871 och finns på Istanbuls arkeologiska museum. Ett fragment från en annan sten som hittades 1936 finns i Jerusalem på Israel Museum. Se även Apg 21:29.]

Han gjorde detta för att från de två [jude och hedning], i sig själv, skapa en ny människa och på så vis bereda frid, 16 och återförena (försona) båda i en kropp till Gud genom korset, och därigenom i honom själv döda fiendskapen. 17 Han kom och predikade de glada nyheterna om frid till er [hedningar] som var långt borta och [frid] till dem [judarna] som var nära. 18 För det är genom honom som vi båda genom [den helige] Anden har tillträde till Fadern [så att vi kan närma oss honom].

19 Därför är ni inte längre främlingar (okunniga, utan del i frälsningen) och flyktingar (som saknar en medborgares rätt), utan ni delar medborgarskapet med de heliga (Guds eget folk) och tillhör Guds familj. 20 Ni har blivit uppbyggda [som ett heligt tempel] på apostlarnas och profeternas grund, med Jesus den Smorde (Messias, Kristus) själv som hörnstenen [som är den första stenen i bygget, som alla andra stenar riktas efter]. 21 I honom är hela byggnaden (huset) tätt sammansluten (hopbunden, hopsvetsad) och fortsätter att växa (höja sig) till ett heligt tempel i Herren. 22 I honom blir också ni [hedningar] sammanfogade [med judarna], för att forma en fast boning [till att vara ett heligt tempel] för Gud i (genom) Anden.

3

Guds plan uppenbarad: evangeliet till hedningarna

1 Av den anledningen [att jude och hedning är en kropp som tillsammans formar ett Guds tempel, se Ef 2:11-22], är jag, Paulus, en fånge för Jesus den Smorde (Messias, Kristus), för er hedningars skull ...

[Meningen är oavslutad, något som inte är ovanligt i den antika brevstilen. Efter en beskrivning av apostelns uppgift återupptas den påbörjade meningen antingen i vers 8 eller vers 14.]

2 Jag antar att ni har hört om den nåd som tilldelats mig med tanke på er (för er skull). 3 Hur jag fick veta mysteriet (hemligheten) genom en direkt uppenbarelse, som jag just nu kortfattat skrivit till er om [Ef 2:1-20]. 4 När ni läser detta kan ni förstå min insikt (kunskap) om den Smordes (Kristi) mysterium (hemlighet) [den dolda, gömda planen om Jesus], 5 som i tidigare generationer inte var känd (avslöjad) för människor, på det sätt som den nu genom [den helige] Ande har blivit uppenbarad för hans heliga apostlar och profeter: 6 Att hedningarna nu är medarvingar [med judarna], medlemmar av samma kropp och delaktiga i samma löfte i den Smorde (Messias, Kristus) genom evangeliet (det glada budskapet).

7 Jag har blivit en tjänare av detta evangelium genom Guds nåd (oförtjänta favör), som gavs till mig genom hans verksamma mäktiga kraft.

Den goda nyheten om frälsningen!

[Några år tidigare, när Paulus skrev Första Korintierbrevet från just Efesos, kallade han sig själv den minste bland apostlarna, se 1 Kor 15:9. Nu benämner han sig som den minste bland de heliga – de troende. Om ytterligare några år, i mitten på 60-talet e.Kr. kallar han sig ”den störste bland alla syndare”, se 1 Tim 1:15.]

8 Åt mig – den minste av de minsta bland alla heliga [Guds folk] – gavs denna nåd (favör) [privilegium] att

predika evangeliet (förkunna de goda nyheterna; evangelisera) för hedningarna

om den Smordes (Messias, Kristi) ofattbara (outgrundliga, obegripliga) rikedom [Job 5:9; 9:10]

9 och upplysa alla [människor] vad den förvaltade planen [angående hednafolkens frälsning] innebär

– detta mysterium som genom tidsåldrarna [fram till nu] varit dolt hos (i) Gud, han som skapade allting [genom Jesus den Smorde].

[I sina brev anknyter Paulus ofta till den lokala kontexten och förmedlar en ny och djupare mening. Här använder han det grekiska ordet mysterion (hemlighet), en term som även var vanligt förekommande i hedniskt religiösa sammanhang i Efesos. Paulus hade fått uppdraget att avslöja den sedan skapelsen förborgade hemligheten och öppet lägga fram fakta: Guds glada budskap gäller inte några få utvalda, utan är riktat till alla människor.]

10 Nu skulle Guds vishet i sin [rikliga] mångfald göras känd genom församlingen för furstarna och väldigheterna (makterna) i det himmelska (i de himmelska världarna) [Ef 6:12]. 11 Detta i enlighet med det eviga beslut (syfte; planen från tidsåldrarnas begynnelse) som han [Gud] utförde [förverkligade] i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus vår Herre.

[Det grekiska ordet för beslut, prothesis har betydelsen ”att målmedvetet lägga fram inför” och det används i den grekiska översättningen av GT, Septuaginta, om de skådebröd som varje sabbat lades fram på bordet i tabernaklet och senare i templet. Se 2 Mos 25:30; Matt 12:4; Joh 6:35.]

12 I honom [Jesus] och genom tron på honom (genom hans trofasthet) har (äger) vi frimodighet och [fritt] tillträde [att med oreserverad frihet och utan fruktan närma oss Gud] i tillförsikt – genom tron på honom (genom hans trofasthet). 13 Därför ber (uppmanar) jag er att inte tappa modet (bli uppgivna; förtröttas) på grund av mina lidanden (problem) [de pressade svårigheter jag befinner mig i] för er skull, något som [ju] är en ära för er (är er ära/härlighet).

Bön för församlingen

[Detta är Paulus andra bön i detta brev, den första står i Ef 1:15-23. I grundtexten är vers 14-21 en enda lång väl strukturerad mening. Bönen börjar och avslutas med lovprisning. Själva bönen har flera delar där resultatet av varje stycke leder vidare till nästa del.]

14 Av den anledningen [att vi är frälsta genom nåd, Ef 2:1-10, och att vi alla troende är en kropp i Jesus, Ef 2:11-12], böjer jag mina knän inför Fadern. 15 Från honom har varje familj (stam, släkte – gr. patria) i himlen och på jorden fått sitt namn (karaktär). [Det grekiska ordet för familj patria är snarlikt fader, gr. pater i vers 14.]

16 Jag ber att han, från sin härlighets rikedom, ska ge er kraft så att ni blir styrkta i er inre människa genom hans Ande, 17 så att den Smorde (Messias, Kristus) genom tron kan bo (bosätta sig; ha ett permanent hem) i era hjärtan när ni blivit [djupt] rotade och [stadigt] grundade i kärlek [Guds rättfärdiga, osjälviska och utgivande kärlek]. 18 Detta så att ni fullt ut – tillsammans med alla de heliga [Guds folk] – ska kunna förstå (begripa; ta in)

bredden och

längden och

höjden och

djupet [i Guds kärlek – alla dimensioner i det andliga templet, se Ef 2:21],

19 och [att ni kan lära] känna (personligen få erfara) den långt mer överflödande kunskapen av den Smordes (Messias, Kristi) kärlek [som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande] – så att ni kan bli helt uppfyllda med all Guds fullhet.

[Detta är crescendot och det slutgiltiga målet i bönen: Att de kristna blir en kropp som är helt uppfylld av Gud själv. Som brukligt i judiska böner avslutar nu Paulus bönen med en ”doxologi” – ett lovprisande av Gud:]

20 Nu till den som förmår [har kraft och möjlighet] att göra allt (alla saker), långt utöver (mycket mer än) vad vi kan fråga efter (be om; begära, önska) eller [ens] tänka (förstå, fatta), genom (efter; i enlighet med) den kraft som [effektivt] verkar (gr. energeo) i oss:

21 Honom tillhör äran i församlingen och i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus – genom alla generationer i evigheternas evighet (alla släktled in i tidsåldrarnas tidsålder).

Amen (låt det ske, det är sant).

4

DEN TROENDES GÄRNINGAR I JESUS (kap 4-6)

[Efesierbrevets tre första kapitel beskriver den troendes position i Jesus. Nu följer tre kapitel med de praktiska tillämpningarna. Ett återkommande ord är ”vandra”. Det beskriver hur en kristen handlar och lever ut sitt kristna liv i vardagen.]

Andens enhet

1 Därför [tack vare den position vi har fått i Jesus, se kapitel 1-3] uppmanar (ber, förmanar) jag er – jag som är en fånge i Herren – att vandra (leva ett liv) värdigt den kallelse ni fått:

2 med all ödmjukhet

och mildhet (saktmod) [balanserad och kontrollerad styrka som är fri från hämndlystnad och bitterhet],

med tålamod,

så att ni [uthålligt och överseende] har fördrag med varandra i [utgivande och osjälvisk] kärlek,

3 redo (ivriga, beredda) att bevara (vaka över) Andens enhet

genom (i) fridens band.

[Grekiska sundesmos beskriver något som drar samman och förenar; ett ligament, ledband eller en länk, se Kol 3:14.]

4 Det finns en kropp [församlingen] och en Ande, precis som ni också [en gång] i er kallelse blev kallade in i ett hopp, 5 en Herre, en tro, ett dop, 6 en Gud och allas Fader, som är över alla och genom alla och är i alla [som regerar över, verkar genom och lever i alla sina barn].

Funktionerna i församlingen

7 Åt var och en av oss var nåd given, i proportion till den Smordes (Kristi) gåva. 8 Därför står det:

När han steg upp i höjden,

ledde han ett paradtåg av fångar

[djävulen och demoner som blivit besegrade genom hans död på korset]

och han gav gåvor till människorna. [Ps 68:19]

9 Frasen: ”han steg upp”, vad menas med den? Innebär det inte att han först steg ner [från himlen] till den lägre delen, nämligen jorden?

[Judiska rabbiner tolkade Ps 68 utifrån hur Mose steg upp på berget Sinai, men Paulus visar hur psalmen talar om Jesu liv, död och uppståndelse, se Apg 1:9-11. Om Jesus steg upp, måste han ju också ha stigit ner. Den lägre delen av jorden kan antingen syfta på jorden, eller på dödsriket under jorden, se 1 Pet 3:18-20; Ps 63:10.]

10 Den som steg ner är också den som steg upp högt över alla himlarna [tre finns nämnda i Bibeln] för att [hans närvaro ska] uppfylla allt [hela universum]. 11 Han gav gåvor [Jesus själv utvalde och gav människor som gåvor till församlingen]:

Några till att bli apostlar(budbärare),

och några till profeter(förkunnare) [som talar inspirerade gudagivna ord om framtiden, samtiden eller det förflutna],

och några till evangelister(förkunnare av evangeliet),

och några till pastorer(herdar) [över hans hjord]

och lärare(instruktörer) [som förklarar, lär ut logiskt och strukturerat].

[Församlingen liknas vid en kropp där Jesus är huvudet, se Ef 4:15. Det går att se hur dessa fem gåvor har sin motsvarighet i handens fem fingrar, se 1 Kor 12:15, 21:

- Aposteln – tummen som är den kortaste, men mest rörliga, och som når alla andra fingrar för att hjälpa till på det område som behövs.

- Profeten – pekfingret som pekar ut riktningen.

- Evangelisten – långfingret som når längst ut.

- Pastorn – ringfingret som lovat trohet till församlingen och som skyddar den som en herde.

- Läraren – lillfingret som ger balans åt hela handen.

Både Paulus och Petrus talar om andliga gåvor av olika slag, se Rom 12:6-8; 1 Kor 12:8-11; 12:28-31; 1 Pet 4:10-11.]

12 Hans intention var att utrusta (iordningställa, fullända) de heliga (ett avskilt folk), för att de ska kunna göra tjänst och bygga upp den Smordes (Kristi) kropp (församlingen), 13 tills vi alla kommer fram till trons enighet och kunskapen (fullständig och korrekt) om Guds Son, till ett sådant mått av fullvuxen mognad att vi blir helt uppfyllda av den Smorde (Messias, Kristus).

14 Så skulle vi inte längre vara småbarn (spädbarn) [omogna troende] som [liksom vågor] kastas hit och dit och förs (forslas) runt av varje vindkast i läran, genom listiga människors bedrägliga spel (tärningsspel, fingerfärdighet; falska spel – gr. kubeia), de som har en [förinställd, beräknande och organiserad] metod (gr. methodeia) som syftar till [att sprida] villfarelse. 15 Utan när vi talar [och praktiserar] sanning i kärlek [den kärlek som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande], så borde vi [förstärkas och mogna och] i allt (i alla saker/ting) växa upp [ända fram] till honom som är huvudet, den Smorde (Messias, Kristus), 16 han från vilken hela kroppen fogas samman och hålls ihop (hålls samman) i kärlek, genom det stöd varje led ger, efter varje enskild dels uppmätta kraft (gr. energeia), som gör så att kroppen växer till och bygger upp sig själv i kärlek.

Uppmaning till ny moral

17 Detta säger jag därför och vittnar om (bekräftar) i Herren [Paulus återkopplar till vers 1 och fortsätter med en allvarlig uppmaning]: Ni ska inte längre vandra (leva) som hedningarna vandrar (lever sina liv). Deras sinne är tomhet [fåfängliga tankar uttömda på mening]. 18 Deras förstånd är förmörkat. De är främmande för [det andliga] livet i Gud på grund av den okunnighet (ovilja) som finns i dem genom deras hjärtas hårdhet (förhärdelse, envishet, andliga blindhet). 19 Utan skam (i ett tillstånd av apati och okänslighet) har de överlämnat sig själva [som ett byte] till lössläppthet (ohämmad sensualitet, otyglad moral) för allt slags utövande av orenhet i åtrå (girighet, själviskhet, begär) [allt som deras förmörkade sinnen kräver och är i konstant behov av]. 20 Men detta var inte vad ni lärde er (förstod) om den Smorde (Messias, Kristus). 21 Om ni verkligen hade lyssnat till honom och blivit undervisade i honom, precis som den sanning som är (finns) i Jesus [att sanningen bor och är personifierad i honom]:

22 då skulle ni en gång för alla lagt bort er gamla natur (lämnat ert tidigare sätt att leva) – som blir mer och mer korrupt genom dess förföriska (lögnaktiga) lockelser (bedrägliga begär), 23 och istället förnyats till ert sinnes ande [genom den helige Andes hjälp, se Jud 1:19],

24 och en gång för alla iklätt er den nya människan, som är skapad enligt Gud (till Guds avbild) i sanningens [Jesus är sanningen, se vers 21 och Joh 14:6] rättfärdighet och helighet [gentemot människor och inför Gud].

[Vid frälsningen läggs den gamla människan bort och den nya ikläds en gång för alla. Däremot är den inre människans förnyelse något som ständigt pågår, då den troende påverkas både av köttet och Anden, se Gal 5:17. Den gamla människan levde efter köttet men den nya lever efter Anden.]

Uppmaningar för det nya livet

25 Lägg därför bort all lögn (falskhet) en gång för alla,

låt var och en tala sanning till sin nästa (sin medmänniska),

för vi är ju varandras lemmar (olika delar i en och samma kropp).

[Paulus uppmanar de troende att vara ärliga och sanna med varandra i sitt tal. Men det räcker inte, de troende måste också vara ärliga med sina känslor. Att lägga locket på och inte prata om problem löser ingenting. Gud har gett människan känslor och vi uppmanas att känna glädje, sorg och vrede. Det går inte att älska det goda och rättfärdighet utan att också hata det onda och orättfärdighet. Nu följer ett bud att faktiskt visa sina känslor.]

26 Var vred (arg), men synda inte (gå inte emot Guds bud, missa inte målet). Låt aldrig solen gå ner över er förbittring (irritation, ilska) [så att frön av bitterhet sås in], 27 ge inte [ett sådant] utrymme (rum, tillfälle) för djävulen.

[Paulus citerar från Ps 4:5: ”Bli vred, synda inte, tänk efter i era hjärtan på er bädd och var stilla. Selah.” Det avslutande hebreiska ordet Selah beskriver troligtvis en paus, och i så fall illustreras på ett praktiskt sätt eftertanke och reflektion. Paulus skriver om den sista delen med lite andra ord, men med samma betydelse.

Det finns tre ord för vrede i grekiskan, och alla finns representerade i detta kapitel:

- Grekiska thumos beskriver ett hett temperament som kokar över och översätts med ”häftighet”, det förbjuds i vers 31.

- Det andra ordet är parorgismos och översätts ”förbittring”, se vers 26b. Det har att göra med irritation och långsinthet. Det är naturligt att känna detta, men är farligt att härbärgera i hjärtat under lång tid.

- Den vrede som vi uppmanas känna är orge, se vers 26a. Samma ord används också i vers 31 där den fördöms om den sker impulsivt. Paulus prisar korintierna för att de kände vrede inför synd och orättfärdighet, se 2 Kor 7:11. Jesus kände vrede över fariséernas tystnad och ovilja att svara på frågan om det var tillåtet att göra gott på sabbaten, se Mark 3:5. Jesu ilska är dock inte okontrollerad. Först dagen efter att han studerat hur man sålde och köpte i templet agerar han, se Mark 11:11, 12, 15.

Att ordet ”utrymme” används i vers 27 associerar också till inledningen av Psalm 4: ”När jag är trängd ger du mig rum”, se Ps 4:1. Att låta vreden ta överhanden och hämnas är att ge djävulen utrymme, i stället för att lämna rum för Guds straff, se Rom 12:19.]

28 Den som stjäl ska sluta stjäla, i stället arbeta på ett ärligt sätt med sina egna händer, så att han kan ge åt dem som lider nöd.

[Den som stjäl uppmanas att i stället arbeta. Paulus betonar att arbetet ska vara ärligt, vilket indikerar att ohederliga affärer och svindleri också är stöld. Det räcker alltså inte att bara sluta med ett dåligt beteende. I stället för att drivas av själviskhet, där man vill ta från andra, blir motivationen att kunna ge till andra. Samma princip gäller även våra ord som är nästa punkt.]

29 Låt inte något omoraliskt tal (ordagrant: ruttet ord) [dvs. tal/skämt som är av dålig kvalité och därför ohälsosamt och opassande att använda] komma ut (fara fram; gå vidare) ur er mun, utan bara sådant som är gott och hjälper till att bygga upp där det behövs (det som är bra för den nödvändiga/behövliga uppbyggelsen), så att det gynnar (ordagrant: skulle ge nåd åt) dem som lyssnar. 30 Och bedröva inte Guds helige Ande, som ni har fått som ett sigill (blivit försäkrade med) för återlösningens dag [med en slutgiltig befrielse genom Jesus från ondska och syndens konsekvenser].

[I vers 15 uppmanar Paulus att tala och praktisera sanning i kärlek och i vers 25 att lägga bort lögnen och tala sanning. I ordet för nåd (gr. charis, i vers 29) ryms Paulus önskan att det skulle bli till välsignelse och glädje och föda tacksamhet hos dem som hörde på.]

31 Låt all

bitterhet (allt hat) [från en bitter rot som leder till bitter frukt, se Heb 12:15; Apg 8:23; Rom 3:13-14]

och häftighet (allt hett temperament; alla upprörda känslor)

och vrede (allt dåligt humör)

och klagan (allt gnäll; alla dispyter)

och nedvärderande tal (allt smädande; allt hårt föraktfullt tal)

vara långt ifrån er,

tillsammans med all ondska (illvilja; önskan att skada; alla onda planer).

[Denna uppräkning har ett ”och” mellan varje enskild synd. Detta skrivsätt visar att varje synd är lika allvarlig.]

32 Var i stället vänliga (goda, hjälpsamma) mot varandra, ömsinta (förstående, medkännande) –

förlåt alltid (var generösa i er attityd; visa alltid nåd mot) varandra,

precis som Gud i den Smorde (Messias, Kristus)

förlät er (visade er nåd; var generös mot er).

[Paulus nämner två egenskaper (vänliga, ömsinta) och skriver inte ”och” mellan dessa i grundtexten. Detta visar troligen att han egentligen skulle ha kunnat fortsätta med fler beskrivande ord, men att själva slutsatsen utifrån dessa egenskaper utgör tyngdpunkten: att förlåta och agera på samma sätt som Jesus. Här används inte det vanliga ordet för att förlåta, aphiemi (som har betydelsen att ”släppa något”, se Matt 6:12), utan charizomai, som har innebörden att generöst unna varandra frihet och favör – på samma sätt som Gud har gett oss friheten och nåden i Jesus.]

5

Vandra i kärlek

1 Imitera därför Gud (var därför Guds efterföljare), som [hans] älskade barn, 2 och vandra (lev) i kärlek, precis som också den Smorde (Messias, Kristus) [osjälviskt] älskade oss och utgav sig själv för oss som en offergåva och ett väldoftande offer (slaktoffer) åt Gud.

3 Men

sexuell omoral (otukt – gr. porneia)

och all (all slags; varje form av) orenhet

eller girighet (glupskhet; begär efter mer – och då åsyftas främst det materiella)

ska inte ens nämnas [ryktas om att det finns] bland er. Sådant passar sig inte bland de heliga [Guds utvalda folk – som är avskilt att agera annorlunda än världen].

[Grekiska konjunktionen de (översätts: men, nu, osv.) binder ihop sammanhanget med vers 1-2 och förstärker hur själviskhet på det sexuella och materiella området är så långt ifrån ett liv i osjälvisk kärlek man kan komma. Sexuell omoral/otukt syftar på en ogift person som har sexuella relationer med andra, medan äktenskapsbrott handlar om en maka/make som är otrogen i sitt äktenskap. Här används dock sexuell omoral/otukt i en bredare mening och syftar på all sexuell orenhet. Ordet ”eller” sätter girighet som en egen kategori. Både sexuell och materiell synd kommer från samma svaghet i den fallna naturen – ett omättligt habegär som uppfylls på otillåtet sätt.]

4 Låt det inte heller finnas:

fräckhet (skamlighet, obscena gester och tal),

dåraktigt (tanklöst, lättsinnigt) tal

och vulgära smutsiga skämt (syrlig ironi; som inte är passande).

Höj i stället er röst i tacksamhet [till Gud].

[Det är enda gången i NT dessa tre ord används. Det första ordet, gr. aischrotes, beskriver sådant som är skamligt och smutsigt och inkluderar gester osv. Det andra ordet, gr. moro-logia, som beskriver dåraktigt och lättsinnigt tal. Det tredje ordet är eu-trapelia där eu betyder ”smidig/lätt” och trapelia betyder ”böja/svänga”. Ursprungligen beskrev det en förmåga att anpassa sig och följa med i en konversation, och var en av Aristoteles dygder. Ordet kom dock senare att användas för grova oanständiga skämt.]

5 För detta kan ni vara säkra på:

Ingen som praktiserar sexuell omoral (otukt – gr. porneia),

ingen oren människa,

ingen girig (med materiellt habegär) – en sådan person är en avgudadyrkare –

[Påståendet gäller främst den sista punkten där pengar och välstånd har ersatt Gud i tillbedjan, se Matt 6:24; Fil 3:19; 1 Joh 2:15, men gäller även för de två första punkterna då det skapade tillbeds i stället för Skaparen, se Rom 1:25]

har någon del i den Smordes (Kristi) och Guds rike. [Samma tre ord som nämndes i vers 3 upprepas här. Det som upptar en människas främsta längtan och önskan vid sidan av Gud är en avgud, se Matt 6:24.]

6 Låt ingen bedra er med tomt prat (grundlösa argument, ursäkter) [som tonar ner allvaret med sexuell orenhet och materiellt habegär], för genom sådana synder kommer Guds vrede (straffdom) över olydnadens barn.

Vandra i ljus

7 Delta därför inte (var därför inte delaktiga tillsammans) med dem [låt er inte associeras med dem och deras livsstil, inte heller genom hur ni talar, se vers 6]. 8 Förut (tidigare) var ni ju mörker, men nu är ni [nu sprider ni tillsammans] ljus [singular] i Herren.

Vandra [lev då alltid aktivt] som ljusets barn 9 för (eftersom) ljusets frukt [singular, se även Gal 5:22-23] är

varje form av godhet,

rättfärdighet

och sanning.

10 Pröva [undersök kontinuerligt, acceptera och samtyck till] vad som är välbehagligt för Herren [det som är gott, rätt och riktigt och som gläder honom]. 11 Och ha inte del i (gemenskap med; delta inte gemensamt med) [identifiera er inte med – gr. synkoinoneite] mörkrets ofruktbara gärningar, utan exponera (motbevisa, bemöt, tillrättavisa, kullkasta) hellre [visa dem som ligger bakom dessa gärningar på felaktigheter i stället], 12 för vad som i hemlighet sker [gr. kruphe – vad som i skymundan försiggår] under dem [dessa människors auktoritet; ordagrant: ”för de saker som i hemlighet sker under deras”] är det till och med skamligt att tala om. [Det grekiska adverbet kruphe kommer från verbet krupto att dölja/gömma.] 13 Men alla [dessa] saker som exponeras (motbevisas) [se vers 11] blir synliga (uppenbaras; visar sig) under ljuset [kommer fram under ljusets auktoritet; ordagrant ”under ljusets”], för allt det som blir synligt (uppenbarat) är ljus. 14 Därför säger han [det är av den anledningen som det heter]:

Vakna du som sover!

Och stå upp från de döda,

så ska den Smorde (Messias, Kristus) lysa över dig.

[Fritt citerat från Jes 26:19; 60:1-2. Strofen kan vara tagen från en tidig hymn.]

Vandra i vishet

15 Var alltså noggranna med (se därför exakt till) hur ni vandrar [reflektera, överväg noga konsekvenserna av hur ni uppför er, särskilt bland de utomstående] – inte som ovisa utan som visa. 16 Ta väl vara på (gör det bästa möjliga av; ordagrant ”köp tillbaka”) varje tillfälle, för dagarna är onda [fyllda av hårt arbete, problem, stress, möda och smärta].

[Samma tanke uttrycks nästan ordagrant i Kol 4:5. Där uttrycker Paulus också i klartext att det gäller att ta vara på varje tillfälle i mötet med utomstående.]

17 Var därför inte oförståndiga (tanklösa, dåraktiga; utan insikt/perspektiv) [handla inte ologiskt, förhastat och oförsiktigt, se Luk 11:40], utan förstå [reflektera strukturerat och lägg ihop alla fakta så att ni kommer fram till] vad som är Guds vilja (önskan). 18 Och drick er inte berusade (var inte druckna/fulla) på vin, för det leder till omåttlighet [ordagrant: ”ofrälsthet” – gr. asotia (motsatsen till frälsning – gr. soteria); dvs. ett destruktivt och utsvävande liv utan räddning och beskydd]. Låt er i stället uppfyllas av (fyllas med) Anden [den helige Ande].

19 Tala ständigt till varandra med:

psalmer [från Psaltaren, men även andra bibelböcker],

hymner [mänskligt komponerade lovsånger]

och andliga sånger [generell term – kan också syfta på sång i anden, se 1 Kor 14:15].

Sjung (prisa) och spela (slå an strängar)

av hela ert hjärta till Herren.

[All musik i församlingen har sin källa i hjärtat och är riktad till Herren, se även Kol 3:16.]

20 Tacka ständigt Gud Fadern för allt,

i vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) namn.

21 Underordna er (inta en frivillig position av samarbete med) varandra [inte i människofruktan utan]

i vördnad (fruktan) för den Smorde (Messias, Kristus).

[Fyra grekiska particip – tala, sjung/spela, tacka, underordna – hör till verbet ”bli fylld” i vers 18. Sång och musik har en stor plats, men även tacksamhet och ömsesidigt underordnande karaktäriserar en andefylld kristen.]

Underordna er varandra – men först och främst Herren (5:22-6:9)

Hustrur och män

[Att vandra värdigt kallelsen, se Ef 4:1, påverkar alla områden, och det börjar i de närmaste relationerna. Paulus tar nu ett exempel från ett kristet hushåll. En familj i Romarriket var stor. I hushållet fanns inte bara föräldrar och deras barn, utan också vuxna barn, deras makar, mor- och farföräldrar och ibland även slavar. Det fanns olika typer av slavar. Utifrån sammanhanget syftar detta på slavar som fungerade som tjänstefolk. De skötte om hushåll, barn och mark. I en kultur där hustrur, barn och slavar ansågs vara ägodelar visar evangeliet på varje människas unika värde. Hustrun tilltalas som en jämlike och slavar ska behandlas rättvist.

Denna vers har inget eget verb i grekiskan, det är underförstått utifrån föregående vers 21. Samtidigt som ett nytt stycke inleds är det tydligt kopplat med att vara fylld av Ande och ett ömsesidigt frivilligt underordnande från alla parter.]

22 Hustrur, underordna er (inta en frivillig position av samarbete med) era män,

på samma sätt som de underordnar sig Herren.

23 För en man är sin hustrus huvud,

på samma sätt som den Smorde (Messias, Kristus) är församlingens huvud,

han som beskyddar (bevarar, räddar) sin kropp [församlingen].

24 Ja, som församlingen underordnar sig (intar en frivillig position av samarbete med) den Smorde (Messias, Kristus),

så ska hustrurna också i allt underordna sig (inta en frivillig position av samarbete med) sina män.

25 Män [gifta män], älska [osjälviskt och utgivande] era hustrur, på samma sätt som den Smorde (Messias, Kristus) [osjälviskt] älskat församlingen och utgivit (överlämnat) sig själv för henne.

26 [Vers 26 och 27 är symmetriskt strukturerade i en form som kallas kiasm. Detta innebär att temat i första raden hör ihop med temat i den sista, temat i andra raden med näst sista osv. I en kiasm återkommer ofta ord och fraser. ”Helga” i vers 26 hör ihop med sista radens ”helig” i vers 27 och frasen ”renat med vatten” hör ihop med ”utan fläck”. Det centrala budskapet är att Jesus är brudgum och församlingen hans brud. Strukturen och placeringen visar att det inte är äktenskapet som är en bild som appliceras på Jesus och församlingen. I stället är Jesus och församlingen förebilden och prototypen för äktenskapet.]

Han gjorde det för att helga (avskilja) den [församlingen] för Gud,

sedan han renat den med vatten, i kraft av ordet.

27 Han gjorde det för att presentera församlingen bredvid sig själv i härlighet [som sin brud],

utan fläck, skrynkla eller något sådant,

helt helig och utan någon defekt.

28 Det är så männen ska [osjälviskt och utgivande] älska sina hustrur

– som sina egna kroppar.

Den som älskar sin egen hustru älskar sig själv.

29 För ingen har någonsin hatat sin egen kropp (sitt eget kött),

utan tar i stället hand om och sköter om den.

Så gör den Smorde (Messias, Kristus) med församlingen,

30 eftersom vi är delar av hans kropp.

31 Av den anledningen ska en man lämna sin far och mor (beroendet av dem)

och vara förenad med (hålla sig till) sin hustru, och de två ska bli ett kött.

[Citat från 1 Mos 2:24. I äktenskapet skapas inte bara något nytt. Paret ”lämnar” sitt beroende till föräldrar för att ”hålla sig till varandra” och skapa en ny familj. Därför är äktenskapet inte bara en privat angelägenhet utan något som också involverar omgivningen. Ceremonier, ringar och löften inför vittnen är viktiga beståndsdelar i ett bröllop.]

32 Detta mysterium är stort (här finns en djup sanning som nu är uppenbarad), och då talar jag om [relationen mellan] den Smorde (Messias, Kristus) och församlingen. [I Höga Visan beskrivs och uppenbaras mer av detta mysterium.]

33 Hur som helst [låt oss inte gå in på detta mer, utan gå tillbaka till relationen mellan make och maka]. Varje man ska älska sin hustru på detta sätt [osjälviskt och utgivande, på samma sätt som Jesus älskar sin församling, se vers 25], som sig själv, så får han se att hustrun kommer att respektera (uppskatta, värdesätta, högakta) sin man. [1 Pet 3:2]

6

Barn och föräldrar

[Uppfyllelsen av den helige Ande (Ef 5:18) gör att goda relationer kan bevaras mellan barn och föräldrar.]

1 Barn, lyd era föräldrar i Herren, för detta är rätt.

2 ”Hedra (värdesätt, högakta, respektera) din far och din mor.”

[Citat från 2 Mos 20:12 och 5 Mos 5:16.]

Detta är det första (främsta, viktigaste) budet med ett löfte:

3 ”så att det går dig väl (ska gå bra för dig),

och du får leva länge på jorden.” [2 Mos 20:12; 5 Mos 5:16]

4 Och fäder [föräldrar, pluralformen syftar ibland på båda föräldrarna, se Heb 11:23], reta inte upp (provocera inte) era barn [så att de rasar inombords], utan uppfostra dem i stället i Herrens disciplin (träning, tuktan) och förmaning (tillrättavisning) [så att de mognar och tränas att ta emot råd och vägledning.]

[Paulus uppmanar föräldrar att inte provocera fram känslor av agg eller vrede (gr. parorgizo) hos sina barn. En förälder ska inte hyckla, agera orimligt eller falskt. Allt sådant kan krossa barnets hjärta, se Kol 3:21.]

Slavar och herrar

[Slaveriet var utbrett i Romarriket. Vid den tiden Paulus skriver sina brev var troligtvis hälften av befolkningen slavar. I församlingen fanns slavar och välbärgade familjer som hade slavar. Ett sådant exempel är Filemon i Kolossai. I Filemonbrevet, som skrevs och skickades samtidigt med detta brev, uppmanar Paulus honom att ta emot en förrymd slav som kommit till tro. Han är inte bara en slav, utan nu också en älskad broder, se Filemon 1:16. I Kolosserbrevet, som även det skrivs samtidigt som Efesierbrevet, skriver Paulus att i den nya skapelsen finns inte längre slav eller fri, se Kol 3:11. Vad innebar det uttalandet i en församling som växte och bestod av både slavar och fria? Även om tiderna har förändrats gäller principerna i detta stycke även arbetstagare och arbetsgivare i vårt västerländska samhälle.

Det är anmärkningsvärt att det inte finns något uttryckligt förbud mot slaveri i Bibeln. Paulus uppmanar slavar att bli fria på laglig väg om den möjligheten ges, se 1 Kor 7:21-24. Evangeliet omkullkastar inte sociala institutioner genom revolution, däremot har slaveriet avskaffats överallt där evangeliet har gått fram. Evangeliet förändrar människors hjärtan, vilket i sin tur förändrar samhället.]

5 Slavar (tjänare), lyd era mänskliga herrar med samma fruktan (respekt), bävan och motiv i hjärtat som ni lyder den Smorde (Messias, Kristus). [Paulus betonar skillnaden mellan mänskliga herrar och Jesus som är smord som kung över både slavar och herrar, se vers 9.]

6 Var inte inställsamma ögontjänare som bara vill behaga människor,

utan var den Smordes (Kristi) tjänare som gör Guds vilja helhjärtat.

7 Arbeta villigt (med entusiasm) som tjänare,

på samma sätt som [ni tjänar] Herren och inte bara människor,

8 medvetna om att alla som gör ett gott arbete, vare sig han är slav eller fri, får sin belöning från Herren.

[Till skillnad från det dåtida romerska idealet, där målet var att äga slavar för att själv inte behöva arbeta, har Bibeln en annan syn som värdesätter arbete, se 1 Mos 2:2-3; 2 Mos 20:9. Jesus arbetade som hantverkare, se Matt 13:55. Paulus arbetade också med sina händer som tältmakare, se Apg 18:3.

I detta stycke finns nyckeln till hur kampen mot sociala orättvisor ska utkämpas. Det är inte genom revolution och väpnad kamp. I stället är det förvandlade hjärtan som underminerar ojämlikheten i samhället. Församlingen är unik. I detta brev riktar sig Paulus till både slavar och herrar, se vers 5 och 9. I hednatemplen och varje annan instans i samhället var det skillnad mellan slav och fri. I församlingen satt slav och herre bredvid varandra som jämlikar. Man firade gudstjänst och åt tillsammans.]

9 Herrar,

behandla era slavar på samma sätt. Sluta att hota dem (med hårda ord).

Kom ihåg att i himlen har ni båda samma Mästare, och han är inte partisk (har inga favoriter, gör inte skillnad på människor).

Bli starka i Herren

10 Till sist: Bli starka (bemyndigade, berättigade, ”möjliggjorda”) i Herren, och i hans makts (förmågas) styrka (kraft, herravälde). [Genom att vara förenade med honom kan vi hämta kraft från hans mäktiga styrka.] 11 Ta på (iklä) er hela Guds vapenrustning [Paulus tar en soldats rustning som exempel] för att ni ska kunna (så att ni får kraft att) stå emot djävulens [lömska] knep (listiga planer, konster, svek, trick, bedrägerier, intriger, strategier och metoder – gr. methodeia).

[I detta brev beskrivs tre positioner. En troende sitter tillsammans med Jesus (Ef 2:6), vandrar tillsammans med andra troende (Ef 2:10; 4:1, 17; 5:2, 8, 15) och står emot den onde (Ef 6:11, 13, 14). Djävulens angreppssätt är att ljuga och bedra, och han följer samma mönster gång på gång.]

12 För vår brottningskamp är inte mot (med) kött och blod (ordagrant: blod och kött) [människor], utan:

Mot härskarna (furstarna – gr. archas).

[Ledare från urgamla tider – troligtvis demoner av hög rang sedan Lucifers fall. Arche (sing.) har även militär anknytning och finns med i stratopedarche, som syftar på ett armébefäl (ordet förekommer i vissa handskrifter av Apg 28:16 om vaktstyrkans gruppbefäl). Verbet archo innebär att vara först i rang och att regera. Ordet ingår i chili-archos – en anförare som för befälet över en styrka på tusen man, se Joh 18:12; Apg 21:31; 22:24; 23:17.]

Mot makterna (väldigheterna, auktoriteterna – gr. exousia).

[Auktoriserade makthavare och dignitärer, syftar även på politiska och religiösa strukturer, lagar och system som ärkeledarna (gr. archas) verkar genom.]

Mot världshärskarna (gr. kosmokrator) här i mörkret (detta mörkers världshärskare).

[Ordet för världshärskare består av kratos – herravälde; utövad kraft/råstyrka (från krateo – att greppa tag i och lägga under sig) och kosmos – värld. Kosmos härrör från kosmeo vars innebörd är att ställa i ordning någonting. I förlängningen blir innebörden: ”detta mörkers ordnade herravälde/utövade råstyrka”. Uttrycket är också en militär term för träningsläger och kan syfta på demoner tränade för olika specifika uppgifter.]

Mot ondskans andemakter i det himmelska (i de himmelska världarna) [atmosfären kring jorden, se Ef 2:2; 2 Kor 12:2].

[Hierarkiskt uppdelad ondska och härskare över luften i olika regioner.]

[I vers 11-12 används det grekiska ordet pros sju gånger. Det har innebörden: mot, emot, till, fram till, nära intill, vid, inför och med. Prepositionen skildrar en närkamp ansikte mot ansikte mot mörkrets krafter. Johannes beskriver med samma ord hur Ordet fanns vid Guds sida i begynnelsen, se Joh 1:2. Fienden däremot, attackerar och försöker listigt närma sig för att få oss ur balans och falla. Kampen liknas vid de grekiska spelens olika brottningsgrenar där deltagarna tävlade nakna. Striden mot ondskan är en närkamp som inte kan utkämpas på avstånd. Den mest blodiga och farligaste grenen var pankration, en allkamp där alla medel var tillåtna. Djävulen skyr inga medel och tvekar inte att använda fula knep för att försöka få den troende på fall.]

Vapenrustningen

[Under den tvååriga fångenskapen i Rom satt Paulus fastkedjad vid en romersk soldat i fyratimmarspass, se Fil 1:13-14. Paulus använder nu den romerska soldatens utrustning för att illustrera den andliga kampen varje troende står inför.]

13 Därför [på grund av att ni är i en andlig kamp, vers 12], ta på er (ta upp; för att bära och använda) hela Guds vapenrustning, så att ni kan göra motstånd på den onda dagen [en period av fara, demonisk ondska eller stora frestelser], och stå upprätt [som segrare i striden] efter att ha fullgjort allt. 14 Stå alltså upprätt [behåll fältet och backa inte från er position] sedan ni:

Spänt (spänt om, fäst upp)sanning[som bälte, gördel] runt höfterna.

[Ordagrant: ”omgärdat era höfter med sanning” dvs. försett höfterna med ett omringande skydd av sanning – ett bälte eller en gördel som stöttade upp soldaten så att alla andra delar av rustningen också kunde brukas på rätt sätt. Att vara sann, äkta och trogen Jesus är grunden i all andlig krigföring. Hyckleri och osanning blir annars som lösa kläder och illasittande skydd som hindrar rörligheten.]

Iklätt er rättfärdighetens bröstpansar.

[Bröstpansaret skyddade hjärtat och de vitala delarna. Genom tron på Jesus får en människa ta del av Guds rättfärdighet, och är fullständigt förlåten all synd. Utan ett rent samvete blir vi paralyserade och faller offer för fiendens anklagelser.]

15 Snörat [spänt fast sandaler under] fötterna med beredskap (beredvillighet, skyndsamhet, iver) som fridens evangelium[det goda budskapet om frid med Gud och människor, Guds välsignelse på alla områden, frälsning, trygghet och evigt liv efter döden] ger.

[En romersk soldats skor var gjorda av läder och metall och snörades fast. Under skorna var spikar, så att han stod stadigt. Att ha frid med Gud ger en lätthet att avancera framåt, men gör också att vi kan stå stadigt mitt i striden. Vers 14-15 är en mening i grekiskan, följd av vers 16-20 vilket visar hur dessa punkter hör ihop.]

16 Framför allt (även i betydelsen ”framför de andra skydden”, se vers 14-15), ta upp (lyft upp för att bära och använda)trons sköld, genom vilken ni [tillsammans] kan släcka den ondes alla brinnande pilar.

[Här hänvisas till den stora rektangulära lätt välvda stridsskölden som kallades för ”dörren” (lat. scutum) och som var över en halv meter bred och mer än en meter hög. Sköldens stora mått gjorde att den omslöt hela soldaten när han kröp ihop bakom den. På samma sätt har alla kristna blivit tilldelade ett mått av tro, se Rom 12:3. Här finns även en koppling till att tron på Jesus är dörren för att bli räddad, se Joh 10:9. På sköldens framsida fanns en markering som visade vilken legion soldaten tillhörde. Trons sköld markerar tillhörighet. De romerska legionärerna kunde bilda en mur av sköldar, en ”testudo” (sköldpadda) och förflytta sig i grupp utan att någon kom till skada. Rätt använd, tillsammans med andra troende, ger trons sköld ett fullständigt skydd mot fiendens alla brinnande pilar.]

17 Ta emot (välkomna)frälsningens hjälm [som bevarar dina tankar och ger hopp om befrielse].

[På samma sätt som hjälmen skyddade den romerska soldatens huvud, skyddar frälsningens hjälm den troendes huvud och sinne. Hjälmen var den sista delen av rustningen som soldaten tog på sig innan strid. I 1 Thess 5:8 beskriver Paulus hjälmen som ”hoppet om frälsning”. Hoppet är en av tre aspekter av frälsningen. I hoppet ser den troende fram mot en dag av fullständig befrielse med en ny uppståndelsekropp, men frälsningen är också något som redan skett när den togs emot av nåd i tro, se Ef 2:5, 8. Samtidigt är frälsningen också en pågående helgelseprocess, se Fil 2:12. Samma betydelse finns i Fil 2:12 där Paulus uppmanar de troende att ”arbeta” på sin frälsning och befrielse. Frälsningens hjälm har att göra med befrielse och förmågan att tänka klart.

Ett annat ord än i vers 13 används här för ”ta”. Detta ord har innebörden att ta emot och välkomna som en gåva.]

Ta [också] emot (välkomna) Andens svärd, som är Guds ord.

[Svärdet (gr. machaira) är ett kortare sticksvärd som användes av infanteriet och som på latin kallades gladius. Här används inte det grekiska ordet logos för det skrivna ordet utan rhema, som är ett specifikt ord levandegjort av den helige Ande. Det är bara den del av Guds ord som vi känner till och förstår som vi kan använda för att vinna segern, se Joh 8:32. Svärdet användes både för att parera fiendens utfall och för att gå till motattack, se Matt 4:1-11.]

18 [Stå fasta och ta upp hela vapenrustningen, se vers 14-17:] Genom all [slags]bön(i förtroligt bönesamtal) och vädjan (för personliga behov) [1 Tim 2:1] när ni alltid [vid varje givet tillfälle] ber i Anden, och [just] för detta syfte vakar med all uthållighet och vädjan för alla de heliga (Guds utvalda folk).

[En romersk soldat hade också spjut som ingick i utrustningen. Det är inte otroligt att Paulus nu liknar bönen vid ett spjut som kan kastas framåt och förbereda vägen. Det specifika ordet för uthållighet gr. proskarteresis förekommer endast här. Det beskriver en stark vilja att inte ge upp – seger kan endast ges i samarbete med Gud.]

19 Även för mig – [be] att när jag öppnar min mun skulle ett ord (gr. logos) ges mig att i frimodighet tillkännage (kungöra, förkunna, proklamera) evangeliets mysterium [de goda nyheterna som nu är uppenbarade] 20 för vilket jag är en ambassadör [högsta auktoritet som representerar ett rike i ett annat land] i kedjor (ordagrant: i kedja eller i boja – dvs. i fångenskap). Be att jag i detta skulle vara frimodig, så att jag talar som jag bör (som det anstår mig att tala).

Personliga hälsningar

21 Men för att ni ska veta hur jag har det, och vad jag gör, kommer Tychikus, en älskad broder och trogen tjänare i Herren, att berätta allt för er: 22 Honom skickar jag till er för just detta syfte, så ni får veta hur vi har det (våra omständigheter), och han kan glädja (uppmuntra, styrka, trösta, lätta) era hjärtan.

[Tychikus var en av Paulus trogna reskamrater och medhjälpare, se Apg 20:4; 2 Tim 4:12; Tit 3:12. Tillsammans med Tychikus finns även Onesimus. De reser strax vidare österut till Kolossai med Kolosserbrevet och Filemonbrevet, se Kol 4:7-9.]

23 Frid till er syskon (bröder och systrar i tron),

och kärlek

med tro,

från Gud, Fadern

och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

24 Nåd (Guds oförtjänta favör) vare med er alla

som osjälviskt utgivande älskar vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus)

i uppriktig (ren, äkta, bestående, livslång) kärlek.

Amen (låt det bli så, det är sant).

Filipperbrevet

1

2

3

4

Filipperbrevet

Inledning

Introduktion: Paulus riktar här ett stort tack till församlingen i Filippi (den församling som han själv en gång grundat), som på nytt bidragit finansiellt till Paulus tjänst. De hade gett frikostigt med ett glatt hjärta trots att de själva inte var rika (2 Kor 8:1-3). De var kända för att vara givmilda och detta var inte första gången de visat Paulus sådan omsorg. De skickade hjälp till honom när han var i Thessalonike och Korint, se Fil 4:14-16; 2 Kor 11:9. De grekiska orden för glädje (chara), vara glad (chairo) och glädja sig tillsammans (synchairo) används 16 gånger. Och den grekiska titeln Christos (som på hebreiska är Messias och betyder ”den Smorde”), tillsammans med namnet Jesus, används hela 50 gånger. Detta visar tydligt på brevets tema – glädjen i den Smorde Jesus!

Ungefär tio år tidigare hade Paulus under sin andra missionsresa kommit till Filippi. Tillsammans med honom var också Timoteus, Silas och Lukas, se Apg 16:12-40. En församling grundades och några av de första kristna var den välbärgade kvinnan Lydia och hennes familj, en slavflicka och den romerska fångvaktaren med sin familj.

Staden fick sitt namn efter Filip II som då han intog staden (360 f.Kr.) namngav den efter sig själv. Han är dock mer känd genom sin son som han fick fyra år senare – Alexander den store. Filippi kallades ofta för ”lilla Rom” eftersom Augustus 42 f.Kr. hade gjort staden till en provins där invånarna hade samma rättigheter som i Rom. Staden var också en militärkoloni och befolkningen bestod av många pensionerade romerska soldater. Brevet innehåller många termer och liknelser med militär koppling: evangeliet har framgång (Fil 1:12), Jesus stred och segrade (Fil 2:8-11), man kämpar tillsammans i tron och segrar (Fil 1:27-28; 3:12) osv.

Struktur:

1. Jesus vårt föredöme, kapitel 1-2.

2. Kraften i Jesus, kapitel 3-4.

Skrivet: Omkring år 61 e.Kr. Det faktum att filipperna hört att Paulus var i Rom, hunnit samla in ett ekonomiskt understöd, skickat i väg Epafroditus och slutligen fått höra att Epafroditus blivit svårt sjuk, innebär att brevet är skrivet i slutet av Paulus tvååriga fängelsevistelse i Rom.

Till: Filippi.

Från: Rom. Troligen under Paulus tvååriga fångenskap i Rom, se Fil 1:13, 22; Apg 28:30.

Författare: Paulus, se Fil 1:1.

Budbärare: Epafroditus, se Fil 2:25.

1

Hälsning

1 [Från:] Paulus och Timoteus,

Jesu den Smordes (Messias, Kristi) tjänare (slavar, livegna – gr. doulos).

Till: alla de heliga i Jesus den Smorde (Messias, Kristus) som bor i Filippi [i Makedonien, nuvarande norra Grekland],

tillsammans med församlingsledarna (”de som vakar över” – gr. episkopous)

och församlingstjänarna (diakonerna, de som tjänar i praktiska tjänster i församlingen).

[Detta är det enda brev där Paulus inte använder någon titel. Han känner församlingen i Filippi väl och de har en djup vänskap. Timoteus, som är Paulus närmaste medarbetare och som finns vid hans sida i Rom, skickar med sina hälsningar. Han är inte medförfattare eftersom Paulus skriver ”jag” i vers 3. Kanske fungerade han som sekreterare. Timoteus fanns också med när Paulus kom till Filippi första gången och var ett välbekant ansikte för dem, se Apg 16:1-2; 16:12-40. Det har nu gått omkring tio år sedan församlingen grundades, och den har växt och är väl strukturerad med ledare och församlingstjänare. Här används grekiska episkopous (plural av episkopos) som beskriver församlingsledarnas funktion att ”vaka över”. Ordet används synonymt med äldste (gr. presbyterous), se Apg 20:17, 28.]

2 Nåd (oförtjänt favör) till [vare med] er och frid från Gud vår Fader och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Tacksägelse och bön för församlingen

[Några av de första troende i Filippi var den välbärgade kvinnan Lydia och hennes familj, en slavflicka som befriats från en ond ande och föreståndaren för fängelset och hans familj, se Apg 16:13-18, 29-34, 40. Det är troligtvis dessa (och andra i församlingen som Paulus har lärt känna under sina besök) som han tänker på när han skriver denna hälsning.]

3 Jag tackar min Gud varje gång jag tänker på er [är tacksam över varje personligt minne], 4 när jag i all min bön [i varje enskild vädjan] för er alla alltid ber (vädjar; framlägger min bön) med glädje, 5 på grund av ert gemensamma engagemang (aktiva deltagande, finansiella bidrag; ert partnerskap) för evangeliet (det goda budskapet; de glada nyheterna), från [den allra] första dagen [när Lydia öppnade sitt hem för evangeliet, se Apg 16:15] ända till nu [när ni skickade denna gåva]. 6 Och jag är övertygad om just detta, att han som har börjat (påbörjat, inlett) ett gott verk (arbete) i (inom; bland, hos) er, [också] ska (kommer att) fullborda (slutföra) det fram till den Smordes (Messias, Kristi) Jesu dag [då han kommer tillbaka]. [Joh 6:29]

7 Det är inte mer än rätt att jag känner så för er, eftersom ni finns i mitt hjärta. [Kan också översättas ”eftersom jag finns i ert hjärta”. Den tvetydiga formuleringen kan vara medveten eftersom den förstärker att omtanken och engagemanget i evangeliet var ömsesidigt.] Ni är delaktiga både i min fångenskap och när jag försvarar (argumenterar för) och befäster (stärker, ger bevis för) evangeliet. 8 Gud är mitt vittne hur jag längtar efter er med den Smordes (Kristi) Jesu djupa, innerliga kärlek. [Paulus hjärta är så uppfyllt av Jesu kärlek att han känner det som om han bär Jesu hjärta för sina troende syskon i Filippi.]

9 Och detta ber jag:

att er [osjälviska och utgivande] kärlek mer och mer ska överflöda [skulle välla fram som en flod, men samtidigt begränsas av flodbankar]

i rätt kunskap (verklig insikt) [som kommer av personlig erfarenhet]

och all urskillning (omdöme i varje situation) [Ps 119:66],

10 för att ni [alltid] ska kunna avgöra (undersöka, pröva) vad som är bäst [genuint; vad som kommer att bära hela vägen igenom]

och vara rena [i ljuset bedömda som äkta]

och oklanderliga [dvs. inte väcka anstöt eller förorsaka någons fall]

– fram till den Smordes (Messias, Kristi) dag,

11 då ni har blivit fyllda med rättfärdighetens frukt [Gal 5:22]

som kommer genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), Gud till ära och pris. [Målet är att Gud blir förhärligad, manifesterad, att han får äran, blir prisad och känd.]

[Paulus ordval målar upp en bild för hur kärleken ska överflöda, men inte helt okontrollerat. På samma sätt som en flod har flodbankar så måste kärleken ledas fram genom kunskap och urskillning, annars når den inte sitt mål. I vers 10 förstärks denna bild i ”vad som är bäst”, som här står i plural och förutom innebörden ”vilka saker som bär och tar med igenom”, också bl.a. används i betydelsen ”vilka driver och flyter fram och tillbaka”. Senare i detta brev tar Paulus upp felaktiga motiv och varnar även för falska lärare, se Fil 1:15-18; 3:2. Det är därför han vädjar för dem att deras kärlek ska växa och mogna. De får inte vara naiva och okritiskt acceptera allt som sägs.]

Budskapet kan inte låsas in!

12 Syskon (bröder och systrar i tron), nu efter att noga ha funderat på detta, vill jag att ni får veta (får del av min erfarenhet) att det som hänt mig snarare har lett till evangeliets (det glada budskapets) framgång.

Evangeliet sprids

13 Det är öppet känt i hela pretoriet (det romerska militära högkvarteret) och för alla andra att det är på grund av den Smorde (Messias, Kristus) som jag bär mina bojor, 14 och de flesta syskonen (bröderna och systrarna i tron) har genom mina bojor fått ny frimodighet, och de vågar nu mer än någonsin tala (berätta, predika) Guds ord [vågar bryta tystnaden och agera oavsett konsekvenserna].

[Pretoriet syftade ursprungligen på generalens tält i ett romerskt militärläger. Ordet praetor betyder ordagrant ”den som går i spetsen”. På Paulus tid hade betydelsen utvidgats till att beskriva både det militära högkvarteret i Rom och i provinshuvudstäderna. Samma ord, pretoriet, används för den plats där Jesus förhörs av Pilatus, vilket troligen är i Antoniaborgen norr om templet i Jerusalem, se Joh 18:28. Förutom platsen kunde ordet också syfta på soldaterna som ingick i det kejserliga livgardet. I denna specialstyrka ingick flera tusen soldater. Antalet varierar för varje kejsare, ursprungligen var de 8 000. Under kejsar Neros styre, när Paulus skriver detta brev, var de omkring 5 000. Paulus satt fängslad i Rom och var troligen fastkedjad, i handen eller vristen, vid en soldat i fyratimmarspass. Ryktet om honom spred sig bland alla dessa i livgardet och även till ”alla andra” soldater och tjänstefolk där, se vers 13. Många verkar ha blivit troende eftersom ”de som hör till kejsarens hus” hälsar i brevets avslutning, se Fil 4:22.

Det finns flera kopplingar mellan pretoriet och Filippi. Många pensionerade soldater bodde i Filippi. Man har också hittat kopparmynt i Filippi från den här tiden med inskriptionen Kohor prae Phil. På svenska ”Pretoriets kohort i Filippi”, där en kohort var en bataljon bestående av 600 soldater. Detta antyder att många av de pensionerade soldaterna i Filippi kom just från det kejserliga livgardet. Nyheten att Paulus var känd av hela det kejserliga livgardet i Rom, måste ha glatt veteranerna i Filippi. De tänkte förmodligen på sina yngre kollegor som fortfarande tjänstgjorde där, som nu hade fått höra evangeliet.]

Jesus blir predikad!

15 Visst finns det de som predikar den Smorde (Messias, Kristus) bara på grund av avundsjuka [för den uppmärksamhet jag fått] och för att försöka splittra, men andra gör det med rätt uppsåt. 16 De gör det i kärlek [som är osjälvisk och utgivande], eftersom de vet att jag är satt att försvara (argumentera för) evangeliet. 17 De förstnämnda [som är avundsjuka och vill splittra] predikar den Smorde (Messias, Kristus) av själviska motiv (rivalitet; själviska ambitioner), inte av rena motiv, bara för att göra det svårare för mig i min fångenskap.

Paulus attityd

18 Än sen (vad är min åsikt om detta)? Resultatet är att i båda fallen, vare sig det är av fel motiv eller i sanning, blir den Smorde (Messias, Kristus) predikad, och det är jag glad för. Ja, och det ska jag fortsätta att glädja mig åt hädanefter också, 19 för jag vet att detta kommer att leda till min befrielse (bevarande, helande och upprättelse), tack vare era förböner och all generös hjälp från Jesu den Smordes (Messias, Kristi) Ande (som försörjer alla mina behov). [Ordet befrielse, gr. soteria, används inte bara för den eviga frälsningen som Gud ger, utan också om kroppsligt helande och välmående, se Matt 9:21-22; Mark 15:30-31. I så fall syftar det på att Paulus är säker på att han kommer att bli frisläppt. Hela detta stycke har också en parallell i Job 13:13-18. Paulus kommer också en dag att stå inför Gud och bli förklarad rättfärdig.] 20 Det är min innerliga längtan (intensiva förväntan) [som när man sträcker på huvudet för att få se det man kan ana, se Rom 8:19] och mitt hopp (säkra förväntan) att jag inte ska komma på skam på något sätt – utan i all frimodighet ska den Smorde (Messias, Kristus), nu som alltid, bli förhärligad i min kropp, vare sig jag lever eller dör. [Döden var ett verkligt hot eftersom Paulus satt fängslad, se vers 13.] 21 För min del är den Smorde (Messias, Kristus) själva livet [hans liv är i mig – han är enda anledningen till att jag lever], och döden [ordagrant: ”att ha dött”, dvs. livet efter döden] är en vinst för mig.

22 Men om jag fortsätter livet i kroppen (köttet), så betyder det fortsatt fruktbärande (produktivt) arbete [i min tjänst för evangeliet]. Kunde jag välja, vet jag inte vad jag skulle föredra. 23 Jag dras åt båda hållen. Min längtan är att bryta upp (plocka ner tältet för att resa vidare) och vara hos den Smorde (Messias, Kristus), vilket är långt mycket bättre, 24 men att jag är kvar i min kropp (köttet) är nödvändigt för er skull. 25 Övertygad om detta, vet jag att jag ska leva kvar och vara med er alla, för er framgång (utveckling, fördjupning) och glädje i tron, 26 så att när jag kommer till er igen, så har ni ännu större anledning att vara stolta (glada) i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, på grund av vad han gör genom mig.

Stå tillsammans och var enade

[Vers 27-30 är en mening i grekiskan. Filippi var en romersk koloni. Trots det långa avståndet till Rom gällde romerska lagar i staden och staden var befriad från större skatter. Paulus bild- och ordval i vers 27, ”lev som medborgare”, förstods väl av brevets mottagare.]

27 Vare sig jag kommer och besöker er, eller om jag förblir frånvarande, lev era liv som [himmelska] medborgare på ett sätt som är värdigt evangeliet om den Smorde (Messias, Kristus), så att jag får höra detta om er:

Att ni står fasta i samma ande

och samma sinne (tanke)

och sida vid sida kämpar (tävlar tillsammans som i en lagsport – gr. synathleo)

för tron på evangeliet [sprider det glada budskapet],

28 utan att ens för ett ögonblick bli rädda för motståndarna (skrämda – som en häst som skenar),

en sådan djärvhet blir för dem ett tydligt tecken på deras egen undergång,

och [ett säkert tecken] på er befrielse (frälsning) och att detta är av Gud.

29 Ni har nämligen fått förmånen (glädjen och privilegiet) att inte bara tro på (vara trofast) den Smorde (Messias, Kristus), utan att också lida för hans skull, 30 eftersom ni har samma kamp (tävling) att utkämpa som ni såg i mig [som jag hade], och som ni nu hör att jag [fortfarande] har.

2

Jesus – det största exemplet!

[Paulus använder nu formuleringen ”om det finns” fyra gånger, inte i en ifrågasättande ton, utan i betydelsen att sporra till eftertänksamhet och vad allt han räknar upp är tänkt att generera.]

1 Om det nu finns någon uppmuntran (uppmaning, vägledning, tröst)

i den Smorde (Messias, Kristus),

om det finns någon tröst (uppmuntran)

i kärleken [vänliga uppbyggande ord i den kärlek som är osjälvisk och utgivande],

om det finns någon gemenskap (delaktighet) [gemensamt mål]

i Anden,

om det finns några ömhetskänslor [mjuka hjärtan]

och medkänsla [plural; uttryck av barmhärtighet som leder till praktiska kärleksfulla handlingar] –

2 gör då min glädje fullkomlig genom att ha samma sinnesinställning (attityd, tänkesätt, förståelse) och samma [osjälviska och utgivande] kärlek – att vara ett i själ och sinne [förenade i samförstånd som syskon i Herren].

[Nu följer stegen för att uppnå sann enhet:]

3 Låt ingenting ske utifrån [motiveras av] självhävdelse (rivalitet, partikäbbel, konflikt) [Fil 1:17]

och fåfänglig (tom) ära,

utan var istället ödmjuka och sätt andra högre än er själva.

4 Se inte var och en [bara] till ert eget [enskilda bästa],

utan även till andras [enskilda behov].

5 Låt samma [ödmjuka] sinnesinställning (hjärtelag; attityd, insikt, perspektiv) finnas hos (i) er

[detta tänkesätt] som också fanns hos (i) den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

[Inledningen på vers 3 lyder ordagrant: ”ingenting ner-/utifrån självhävdelse och inte heller ner-/utifrån fåfänglig ära”. Avsaknaden av verb förstärker uttalandet som inkluderar handlingar, men framför allt betonar de bakomliggande motiven och att inte låta sig drivas av själviska ambitioner, utan tvärtom ha ”samma sinnesställning”, se vers 2 och 5.]

______

6 [Vers 6-11 innehåller några ovanliga grekiska ord och har en poetisk form som liknar en sång. Detta är antagligen en tidig kristen hymn eller dikt som Paulus citerar, liknande exempel finns i 1 Tim 3:16 och 2 Tim 2:11-13.]

Han som var till (existerade; preexisterade) i Guds gestalt [iklädd Guds väsen – hade Guds hela fullhet, se Joh 12:41; Jes 6:1],

men inte räknade det som en trofé (ett segerbyte; en skatt att gripa tag i och hålla fast vid) att vara jämlik Gud,

7 utan [istället] tömde sig själv [avsade sig alla sina privilegier]

när han antog (villigt tog/mottog) en tjänares (en slavs, en livegens) gestalt,

då han blev till i människors likhet. [Här finns det kiastiska centrumet i vers 7-8.]

Och sedan han till det yttre blev som (befanns vara) en människa,

8 ödmjukade (böjde) han sig och (när han) blev lydig intill (ända till) döden – ja, döden på ett kors.

9 Därför har också (av den orsaken har) Gud upphöjt honom [till den högsta positionen]

och gett honom namnet över varje namn,

10 för att, i Jesu namn, varje knä ska böjas,

i himlarna, på jorden och under jorden,

11 för att varje tunga ska bekänna (öppet erkänna, säga samma sak som Gud)

att Jesus den Smorde (Messias, Kristus) är Herren [Rom 10:9],

till ära för Gud Fadern.

______

Var ljus i en mörk värld

12 Därför, mina älskade, precis som ni alltid [uppmärksamt] har lyssnat [lytt mina råd], inte bara i min närvaro utan [ännu] mycket mer nu i min frånvaro:

arbeta [fullt ut] på er egen frälsning (räddning, befrielse; ert eget bevarande) [låt er fullkomnas]

med fruktan [gudsfruktan] och bävan [varsamhet för hur ni lever].

[Lev i helgelse (1 Thess 4:1-12), var vaksamma (1 Kor 10:12-14) och var medvetna om att hjärtat är bedrägligt (Jer 17:9-10).]

13 För Gud är den som [ständigt] verkar i er både [när det gäller] att vilja och att verka efter hans välbehag (glädje; goda vilja). [Gud förser sina barn med kraft så att de alltid vill arbeta energiskt och effektivt för hans syften.]

14 Gör allt utan att lågmält muttra i tysthet och sprida missnöje (driva ifrågasättande diskussioner med en underton av tvivel på Gud) [2 Mos 15:24], 15 så att ni blir fläckfria och rena, Guds oskyldiga barn mitt i ett falskt och fördärvat släkte, där ni lyser som stjärnor i världen 16 när ni håller fast vid livets ord [evangeliet – det glada budskapet]. Då blir ni till ära för mig (jag kan vara stolt) på den Smordes (Kristi) dag [domens dag]. Jag har inte löpt förgäves [som en löpare i ett sprinterlopp som inte vunnit] eller arbetat förgäves. 17 Ja, även om mitt blod skulle utgjutas medan er tro bärs fram som ett offer är jag glad och gläds med er alla. 18 På samma sätt är ni glada och gläds med mig.

Två goda exempel på medarbetare

Timoteus är som en son för mig

19 Jag hoppas nu i Herren Jesus att snart kunna skicka Timoteus till er, så att även jag blir vid gott mod (uppmuntrad) när jag får veta hur ni har det. [Timoteus var med Paulus i Rom, se Fil 1:1. Under perioder fanns även flera personer där, se Kol 4:10-14; Fil 1:24.] 20 Jag har ingen som han (som är så ”likasinnad”, som är så lik mig), ingen som så uppriktigt kommer att bry sig om er (genuint intresserad av ert bästa). 21 Alla söker de sitt, inte det som gagnar Jesus den Smorde (Messias, Kristus). [Syftar troligen på Demas som övergav Paulus för världsliga intressen och for till Thessalonike, se 2 Tim 4:10.] 22 Men ni vet hur äkta Timoteus är. Som en son vid sin fars sida har han arbetat tillsammans med mig för evangeliet (det glada budskapet). 23 Honom hoppas jag alltså kunna skicka så snart jag fått se hur det går för mig, 24 även om jag i Herren är övertygad om att snart kunna komma själv.

Välkomna tillbaka Epafroditus som en hjälte

25 Jag tyckte dock det var nödvändigt att skicka tillbaka Epafroditus till er, min broder, medarbetare och medkämpe (ordagrant ”medsoldat”) som ni sände för att hjälpa mig med vad jag behövde.

[Epafroditus var Paulus medarbetare i Filippi. Hans namn betyder ”vacker”, och ordet härstammar från den grekiska kärlekens och skönhetens gudinna Afrodite. Hans föräldrar var antagligen hedniska greker som tyckte det var ett passande namn. Eftersom man inte hittat något Afroditetempel i Filippi, är det troligt att han inte var född i staden utan flyttat dit senare. Paulus kallar Epafroditus medsoldat trots att Paulus själv inte var soldat i den romerska armén. Det kan finnas en dubbelmening i detta uttalande vilket talar för att Epafroditus kan ha varit en pensionerad soldat.]

26 Epafroditus har längtat efter (saknat) er alla och varit orolig, eftersom ni har hört att han blivit sjuk. 27 Ja, han var verkligen sjuk, nära döden. Men Gud förbarmade sig över honom, och inte bara över honom utan också över mig så att jag inte skulle få sorg på sorg. 28 Därför är jag så mycket mer angelägen att skicka honom [tillbaka till Filippi], så att ni får glädjen att återse honom och jag själv får känna lättnad.

[Epafroditus hade kommit med en gåva till Paulus i Rom från församlingen i Filippi. Troligen hade han resesällskap, dels för att skydda pengarna, dels för att det skulle finnas vittnen på att allt gått rätt till. Under den långa resan eller väl framme i Rom hade Epafroditus blivit svårt sjuk och kunde inte hjälpa Paulus som det var tänkt. Dessutom hade Paulus hört hur två kvinnor, Evodia och Syntyche, i församlingen i Filippi inte kom överens, se Fil 4:2. Hade Epafroditus dött skulle det bli sorg på sorg för Paulus, men Gud helade Epafroditus. Paulus sände hem Epafroditus och skickade med detta brev. Mellan Rom och Filippi är det 125 mil. Sträckan tog två månader att vandra längs med de romerska huvudvägarna Via Appia och Via Egnatia. Med tanke på att bud hann nå både Filippi och Rom om Paulus fångenskap och Epafroditus hälsa, se vers 26, skrevs detta brev sannolikt i slutet på Paulus tvååriga fängelsevistelse i Rom.]

29 Ta nu emot honom i Herren med all glädje. Visa uppskattning för sådana som han, 30 för han var nära döden i sitt arbete för den Smorde (Messias, Kristus). Han satte sitt liv på spel för att ge mig den hjälp som ni inte kunde ge.

[För att undvika att filipperna skulle se Epafroditus som en svag vekling som misslyckats med delar av sitt uppdrag att stanna kvar hos Paulus och hjälpa honom, säger Paulus att han är en hjälte. Uttrycket ”satte sitt liv på spel” anspelar på Epafroditus namn som härstammar från gudinnan Afrodite. Innan en spelare kastade tärningen åkallade han ofta Afrodite. Epafroditus åkallade inte en hednisk Gud utan den levande Guden – Jesus den Smorde!]

3

Sann och falsk rättfärdighet

Varning för falska lärare

1 Till sist (för övrigt; vad gäller fortsättningen), mina syskon (bröder och systrar i tron), gläd er [ständigt] i Herren [fortsätt att fröjda er över nåden – luta er hela tiden mot honom]! [Rom 12:12; Fil 4:4]

[För en kristen beror inte glädjen på att alla yttre omständigheter är problemfria. Den glädje i Herren som Paulus talar om kommer inifrån och är baserad på Jesu fullbordade verk. Att Paulus skriver dessa rader från ett fängelse är i sig ett bevis på detta! Filipperna kände mycket väl till det också – det var ju i denna stad som Paulus och Silas sjungit lovsånger efter att ha blivit pryglade och fängslade, se Apg 16:25.]

För mig är det inget besvär att skriva samma sak till er igen, och för er är det [också] tryggt (gr. asphales).

[Ordvalet ”igen” antyder att Paulus har skrivit minst ett tidigare brev till församlingen i Filippi. Glädjen i Herren ger en trygghet – de står stadigt och vacklar inte och faller, utan är vaksamma mot falska lärare, se vers 2.]

2 Se upp för vildhundarna!

Se upp för de onda arbetarna! [2 Kor 11:13]

Se upp för de sönderskurna! [Ett sarkastiskt uttryck.]

[Paulus varnar nu för en välkänd grupp judaister som ansåg att hedningarnas väg in till tron gick genom judendomen. De omnämns redan i Apg 15:1 och har kanske ännu inte varit i Filippi. Hunden var ett orent djur för judar. Även bland romare och greker användes uttrycket nedsättande för någon som var oren och ohelig, se dock Matt 15:26-28. Paulus använder nu en sarkastisk ton och vänder på uttrycket och kallar dessa judaiserande lärare för vildhundar. För dessa falska lärare hade omskärelsen blivit en ceremoni utan någon förståelse av dess underliggande betydelse om hjärtats omvändelse. De vidhöll att även hedniska män var tvungna att omskära sig för att räknas som troende, en lära som Paulus starkt motsätter sig.]

3 Det är vi som är de omskurna, vi som tjänar Gud genom hans Ande och har vår ära i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus och inte förlitar oss på köttet (egna gärningar och meriter). 4 Fast nog hade också jag kunnat förlita mig på det yttre. För om någon tycker att han kan förlita sig på det yttre, så kan jag det ännu mer:

5 [1] Omskuren på åttonde dagen [enligt 3 Mos 12:3; i jämförelse med proselyter som var omskurna vid vuxen ålder],

[2] av Israels folk [född jude – inte proselyt, se vers 1-3],

[3] från Benjamins stam [vars mor var Rakel – inte en bihustru; Saulus var namngiven efter Israels första kung Saul – också en benjaminit],

[4] en hebré född av hebréer [Paulus föräldrar var hebréer; han var uppväxt med det hebreiska språket och kulturen],

[5] i fråga om [att följa] undervisningen [gr. nomos – Torah] en farisé,

6 [6] i fråga om iver – en förföljare av församlingen [de kristna],

[7] i fråga om rättfärdighet genom läran (lagen – gr. nomos) [fariséernas tolkning av Moseböckernas bud]

– en oklanderlig man.

7 Men allt detta som var en vinst för mig [de sju kvalifikationerna i vers 5-6],

har jag räknat [betraktar jag nu] som förlust för den Smordes (Messias, Kristi) skull.

8 Ja, istället räknar (anser) jag verkligen också allting vara en förlust

jämfört med det överlägsna (ofattbara)

att känna [ha en personlig relation med] den Smorde Jesus, min Herre.

På grund av honom förlorade jag allt

och räknar dessa saker som dynga (avskräde), så att jag kan vinna den Smorde (Messias, Kristus)

9 och bli funnen i honom, inte med min egen rättfärdighet, den som kommer från (utav) läran (lagen – gr. nomos) [genom att legalistiskt följa alla Moseböckernas bud],

utan [med] den [rättfärdighet] som kommer genom den Smordes tro (trofasthet; förtröstan från Messias/Kristus), rättfärdigheten från (utav) Gud på grund av tron (som är baserad på trofasthet/tillit/förtröstan) –

10 [med målet] att känna (personligen få erfara) honom och hans uppståndelses kraft

och att få dela hans lidanden (ordagrant: och gemenskapen med hans umbäranden),

genom att jag blir [mer och mer] lik honom i hans död [ständigt tar form och gestaltar honom i en död som hans],

11 om jag så skulle kunna nå [i hopp om att komma] fram till uppståndelsen från de döda.

Fokusera på målet

12 Inte för att jag redan har uppnått det [en andlig kunskap då det inte finns något mer att lära], eller redan blivit fullkomlig, men jag strävar efter att vinna (lägga beslag på) det, på samma sätt som den Smorde (Messias, Kristus) Jesus har vunnit mig (gjort mig till sin egen).

13 Syskon (bröder och systrar i tron), när jag ser tillbaka (på mitt liv och summerar allt jag gjort) anser jag inte att jag redan vunnit det (förstått allt, gjort allting rätt), men en sak gör jag: Jag glömmer det som ligger bakom [både framgångar och motgångar] och sträcker mig mot det som är framför mig. 14 Jag jagar (pressar mig) mot målet, för att vinna segerpriset [från himlen], [som är] Guds högre kallelse (inbjudan) genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

15 Låt oss alla som är andligt mogna [och strävar efter fullkomlighet] ha ett sådant tänkesätt [vara fokuserade på målet och segerpriset, se vers 13]. Om ni tänker annorlunda i något avseende [funderar över hur man ska leva helhjärtat för Jesus] ska Gud uppenbara (klargöra) även det för er! 16 Hur som helst, låt oss hålla fast vid det vi redan har uppnått [den sträcka vi redan löpt mot målet], och marschera (vandra i linje) framåt!

17 Syskon (bröder och systrar i tron), ta mig till föredöme och se på dem som lever efter den förebild ni har i oss. 18 Många vandrar ... [meningen är ogrammatisk, här avbryts den abrupt och Paulus blir känslosam och fyller i] som jag ofta sagt till er, och nu igen måste säga under tårar – [de vandrar, lever sina liv] som fiender till den Smordes (Kristi) kors. 19 De kommer att sluta i fördärvet. De har buken till sin gud och sätter sin ära i det som är deras skam, dessa som bara tänker på det jordiska. 20 Men vårt medborgarskap är (har alltid varit, och är nu fast förankrat) i himlen.

[Ordet för medborgarskap, gr. politeuma, klingade speciellt för brevets mottagare i Filippi som bodde i en romersk koloni, se Apg 16:12. Filippi var som ett ”litet Rom”, här kunde man äta romersk mat, romerska regler gällde osv. Det var här som Paulus använde sitt romerska medborgarskap för första gången, se Apg 16:22-39. En kristen har sitt hemland i himlen men lever här på jorden som i en ”himmelsk koloni”, se Heb 11:16; 13:14.]

Därifrån [med den vetskapen att vårt medborgarskap är i himlen] ser vi ivrigt fram emot (fokuserar vi helt på, väntar vi tålmodigt på) Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus), Frälsaren (den som befriar, bevarar, upprättar och helar), 21 som ska förvandla vår ömkliga kropp (mänskliga natur, yttre form som blivit förnedrad genom synd och död, den ska genomgå en permanent förändring) till att likna hans härlighetskropp med den kraft som har auktoritet att lägga allt under honom.

4

1 Stå därför [eftersom ni har ett himmelskt medborgarskap och ett hopp om en Frälsare] fasta i Herren, älskade vänner! Ni är mina syskon (bröder och systrar i tron) och kära älskade vänner som jag av hela hjärtat längtar efter att få se, ni är min glädje och min krona (segerkrans).

Uppmaningar

Var eniga

2 Evodia [vars namn betyder ”säker resa”] uppmanar (förmanar, uppmuntrar) jag och Syntyche [vars namn betyder ”trevlig bekantskap”] uppmanar (förmanar, uppmuntrar) jag att vara eniga (vara av samma sinne; att komma överens) i Herren.

[Dessa två kvinnor, tillsammans med Lydia, var troligtvis med i den grupp kvinnor som var med när Paulus först kom till Filippi, se Apg 16:13. Det grekiska ordet för att uppmana (parakaleo – att vädja till någon, kalla på nära intill) används två gånger i denna vers, en gång efter varje namn, vilket gör Paulus vädjan individuell. Konflikten gällde inte läror eller tron (de var båda skrivna i livets bok, se vers 3). Om de inte själva kunde lösa konflikten uppmanar Paulus nu en tredje part, troligtvis en av ledarna i församlingen, att medla. Se även Matt 18:15-18.]

3 Ja, även dig, genuine kompanjon (genuint ”sammanokade” – gr. gnesie syzyge) [min äkta, verklige och rättmätige samarbetspartner], ber jag [om en tjänst]:

Hjälp (”ta tag gemensamt med” – gr. syllambano) dessa kvinnor [systrar i Herren]

som har kämpat med mig (som tillsammans med mig har brottats) [som atleter] i evangeliets tjänst,

och så även med Klemens (Clemens) [betyder: ”mild, nådefull”]

och resten av mina medarbetare

som har sina namn (vars namn är) i livets bok (i en ”bok av liv” – gr. biblio zoes) [Upp 20:12].

[Grekiskans syzygus (som avser någon som delar bördan under ett ok) kan vara ett namn på en man i församlingen, eller möjligen Epafroditus, troligt är dock att Paulus här riktar sig till en viss person som hör brevet läsas upp. Kanske Timoteus, Silas eller någon annan ledare, se Apg 15:40; 16:19. Klemens, som här nämns först av medarbetarna (”de samarbetade” – gr. synergos) var ett vanligt namn. Ibland har den som Paulus här nämner antagits vara den tredje biskopen i Rom som skrev Första Klemensbrevet till församlingen i Korint omkring 95 e.Kr.]

Glädje i Guds frid

4 Gläd er alltid i Herren [fortsätt att alltid fröjda er över nåden; luta er i alla tider ständigt mot honom].

Igen vill jag (kommer jag att) säga: Gläd er!

[Fil 3:1; Rom 12:12; 1 Thess 5:16]

[Det grekiska ordet för att glädja sig och vara glad (chairo), glädje (chara) och glädja sig tillsammans (synchairo) delar rot med ordet för nåd (charis). Roten char har en innebörd av att vara välvilligt inställd och luta sig emot. I detta brev talar Paulus om glädjen i någon form hela 16 gånger (Fil 1:4, 18, 25; 2:2, 17, 18, 28, 29; 3:1; 4:1, 4, 10). Han inleder med den glädje som produceras i och genom förbönens omsorger och avslutar med hur Gud i glädje tar emot slutresultatet (dvs. den gåva som blivit till en frukt av Paulus lydnad och omsorg) som en ljuvlig doft och ett rätt offer. Paulus både inleder och avslutar brevet med att proklamera Herrens nåd för sina trossyskon se Fil 1:2; 4:23.]

5 Låt alla människor få veta (personligen få erfara) er osjälviskhet (omtanke, fördragsamhet, förlåtande attityd). Herren är nära. [Uttrycket har en dubbel betydelse. Herren finns nära den troende och hjälper, men är också nära och kommer snart tillbaka.]

6 Oroa (bekymra) er inte [”gå inte i bitar” – stressa inte upp er] för någonting [Matt 6:25; Luk 12:22], utan låt era önskningar i allting [i varje detalj ni nämner och frågar efter] bli kända inför Gud, genom [hängiven och förtrolig] bön och vädjan (ödmjuk och enträgen bön) med tacksägelse [över Guds goda nåd]. 7 Då ska Guds frid, som övergår [som alltid är mer värd, som regerar och håller sig över] allt förstånd, skydda (bevara, vakta) era hjärtan och era tankar (sinnen) i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

8 Till sist, syskon (bröder och systrar i tron):

allt som är sant (verkligt, äkta, ärligt),

allt som är värdigt (hedervärt, ärbart, ädelt),

allt som är rätt (moraliskt rätt; rättfärdigt),

allt som är rent [som inte är besudlat med synd],

allt som är älskvärt (”för vänskapen” – gr. prophiles) [som verkar och leder till omsorg och tillgiven kärlek],

allt som är lovvärt (värt att tala väl om) [som är konstruktivt och uppbyggande; goda rapporter] –

om det finns någon dygd (godhet som praktiseras) och

om det finns något lovord (något som förtjänar beröm) –

tänk på (fundera över) sådana saker [fokusera på allt detta så att det formar era tankar och era handlingar].

9 Och vad ni [allt detta som ni en gång]

lärde er,

och tog emot (tog till er),

och hörde,

och såg i (hos) mig –

praktisera dessa saker [regelbundet], så ska fridens Gud vara med er!

[Paulus beskriver de fyra stegen i omvänd kronologisk ordning och påminner om hur de alltid kan leva i gemenskap och frid med Gud. Församlingen i Filippi hade sett hur Paulus och Silas blivit frigivna från fängelset, se Apg 16:22-31. De hade hört Paulus budskap och tagit emot evangeliet. De hade också lärt sig att leva av tro och därmed fått en levande relation med Jesus.]

Gud förser

Förnöjsamhet

10 Men jag gladde mig mycket (storligen – gr. megalos) i Herren över att ni nu äntligen förnyade er omtanke om mig [att ni nu till slut lät omsorgen om mig blomma upp]. Visst tänkte ni på mig förut också, men då hade ni inget [lägligt] tillfälle (då saknade ni möjlighet) [att visa det].

[Epafroditus har nyligen överlämnat en gåva från församlingen i Filippi till Paulus (som satt fängslad, se vers 18). Eftersom Paulus med största sannolikhet vid det här tillfället befann sig i Rom, kan en av anledningarna till att det dröjt vara att det först nu var någon som hade vägarna förbi så långt västerut. Paulus hade innan dess också varit fängslad i Caesarea Maritima i två år, rest över Medelhavet och blivit strandsatt på Malta, se Apg 25-28.]

11 Jag säger inte detta för att [antyda att] jag saknar något (lider brist; ordagrant: inte så att jag talar på grund av brist/nöd/fattigdom). För jag har lärt mig [och har för vana] att vara nöjd (tillfreds, harmonisk) oavsett [yttre] omständigheter.

12 Jag vet (har sett/förstått) hur man lever enkelt (gr. tapeinoo) [i förödmjukande låg standard].

Jag vet (har sett/förstått) hur det är att leva i överflöd (ordagrant: att överflöda) –

genom allt, och genom alla (i allt och i alla) omständigheter har jag lärt mig (blivit invigd i) hemligheten –

att vara mätt

eller hungrig (att hungra),

att ha överflöd (att överflöda)

eller lida brist (gr. hustereo).

[Vers 11–12 ramas in av kontraster som handlar om att vara nöjd oavsett omständigheter. Ordningen på kontrasterna är först enkelt/överflöd (in mot centrum) för att sedan bli omvänd ordning mätt/hungrig och överflöd/brist. Paulus lånar ett verb och ett uttryck från dåtida initieringsriter av hedniska mysterier, nämligen gr. mueo som kommer från ordet för mysterium och hemlig lära/doktrin (gr. mysterion). Genom sina erfarenheter har han tränats, utbildats och blivit invigd i detta ”mysterium” att kunna befinna sig i olika omständigheter och samtidigt bottna i en förnöjsamhet, förtröstan och tacksamhet till Herren som förser.]

13 Allt förmår jag (kan jag övervinna; klarar jag av) [har jag nödvändig kraft – omedelbar och tvingande styrka – att bemöta och besegra] i honom [den Smorde] som ger mig kraft (genom honom som styrker mig – gr. endynamounti me).

[Jesus både förökar styrkan och bemyndigar Paulus och ger honom auktoritet och fullmakt så att han kan klara av alla omständigheter, se vers 12. Det grekiska ordet för att förmå (ischuo) innebär att besegra och strida med omedelbar och tvingande styrka, se Jak 5:16.]

Givandets välsignelser

14 Men ni gjorde rätt (något vackert) när ni var delaktiga (assisterade, delade med er) i mina svårigheter (min pressade situation).

15 Ni vet ju själva, filipper, att när evangeliet (det glada budskapet) var nytt och jag hade lämnat Makedonien, då var det ingen annan församling än er som gick in i gemenskap med mig (partnerskap) och öppnade upp ett konto så att man kunde föra bok över utgivet och mottaget.

16 För även när jag var i Thessalonike skickade ni [gåvor] till mina behov, inte bara en utan två gånger. 17 Inte så att jag söker själva gåvan, utan vad jag söker är att ni ska få en riklig frukt av gåvan ni ger. 18 Jag har fått allt och det i överflöd. Jag har mer än nog när jag nu genom Epafroditus har fått er gåva – en ljuvlig doft, ett välbehagligt offer som Gud tar emot med glädje. 19 Så ska min Gud fylla [helt och fullt uppfylla] alla era [andliga och fysiska] behov efter sin härliga rikedom [på ett överflödande och överväldigande sätt] i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. 20 Vår Gud och Far tillhör äran i evigheters evighet. Amen.

Hälsningar

21 Hälsa alla heliga i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. De troende (bröderna och systrarna) här hos mig hälsar till er. 22 Alla de heliga [de troende i Rom, några av dem nämns vid namn i Rom 16:3-16], särskilt de som hör till kejsarens hus [syftar troligtvis på kristna soldater och tjänare som tjänstgjorde hos kejsaren], hälsar till er.

[På grund av Filippis nära koppling till Rom, som koloni och finansiellt centrum, fanns det många band mellan dessa städer, se även Fil 1:13-14.]

23 Herren Jesu den Smordes (Kristi) nåd vare med er ande.

Kolosserbrevet

1

2

3

4

Kolosserbrevet

Inledning

Introduktion: Staden Kolossai låg bara 15-20 kilometer från de två stora städerna Laodikeia och Hierapolis i Lykosdalen, i nuvarande Turkiet. När Paulus skriver detta brev har Kolossai förlorat sin forna glans och är den minsta av dessa städer. Paulus passerar troligen genom Lykosdalen under sin tredje missionsresa på väg till Efesos, se Apg 19:1. Dock stannar han aldrig till i Kolossai. Brevet innehåller inga personliga hälsningar. Paulus har bara ”hört” om dem, se Kol 1:4, 9; 2:1. Församlingen grundades troligen av Epafras under den treårsperiod då Paulus var i Efesos och evangeliet spred sig i hela Asien, se Apg 19:10.

Brevet är ett av de fyra ”fängelsebreven” som Paulus skrev från Rom. De andra är breven till Efesos, Filippi och Filemon. Det är troligt att flera av dem skickades samtidigt. Tychikus omnämns som budbärare både i brevet till Efesos och Kolossai, se Ef 6:21; Kol 4:7-9. När Tychikus lämnat brevet i Efesos fortsätter han och Onesimus de sjutton milen österut till Kolossai. Med sig har de troligen också brevet till Filemon. Onesimus är nämligen den slav som brevet till Filemon handlar om, se Filemon 1:10, 12.

Struktur:

1. Jesus är Herre över allt, kapitel 1-2.

2. Sträva efter det som finns där ovan, kapitel 3-4.

Skrivet: 61 e.Kr.

Till: Kolossai, men skulle även läsas upp i de närbelägna större städerna Laodikeia och troligtvis även Hierapolis, se Kol 4:13, 16.

Från: Rom. Brevet är skrivet under Paulus tvååriga fångenskap i Rom, se Kol 4:3, 10, 18; Apg 28:30.

Författare: Paulus, se Kol 1:1.

Budbärare: Tychikus och Onesimus, se Kol 4:7, 9.

1

Inledning

Hälsning

1 [Från:] Paulus,

genom Guds vilja apostel (sändebud, ambassadör) åt den Smorde (Messias, Kristus) Jesus,

och [från] brodern Timoteus.

[Timoteus som finns vid Paulus sida i Rom skickar också med sina hälsningar. Kanske fungerade han som sekreterare och skrev ner det Paulus dikterade, fram till sista frasen där Paulus signerar och validerar brevet, se Kol 4:18. Hos den fängslade Paulus i Rom finns även Aristarchus, Johannes-Markus, Justus, Epafras, Lukas och Demas, se Kol 4:10-14.]

2 Till de heliga (avskilda för Gud) i Kolossai, de troende syskonen (bröderna och systrarna) i den Smorde (Messias, Kristus).

[Kolossai var belägen i Lykosdalen i den romerska provinsen Frygien, nuvarande Turkiet. Staden låg 17 mil öster om Efesos längs med huvudvägen till Orienten. Alldeles intill Kolossai låg de mer välkända, större, blomstrande städerna Laodikeia och Hierapolis. Brevet skulle också läsas upp i åtminstone Laodikeia, se Kol 4:13, 16. Det är värt att notera att brevet är adresserat till just Kolossai, den minsta och i jämförelse obetydliga staden i detta område.]

Nåd (kraft, oförtjänt favör) vare med er och frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag) från Gud vår Far.

JESUS ÄR HERRE ÖVER ALLT (1-2)

Tacksägelse

[Vers 3-8 är en enda lång mening i grekiskan. Alla Paulus brev börjar med tacksägelse.]

3 Vi tackar alltid Gud, vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) Fader [för er tro och kärlek, se vers 4], när vi ber (vars innersta natur är tillbedjan, hängivenhet och förtrolighet med Gud) för er. 4 Vi har hört [av Epafras, se vers 7] om:

er tro (trofasthet, förtröstan)

på den Smorde (Messias, Kristus) Jesus,

och om den (osjälviska, utgivande) kärlek

som ni ständigt har till alla de heliga [troende systrar och bröder],

5 på grund av (genom) hoppet

som väntar er (finns i säkert förvar, finns reserverat för er) i himlen.

[Ordet ”på grund av”, gr. dia, kan syfta tillbaka på Paulus tacksamhet i vers 3, men troligast hör det ihop med den föregående versen och då blir betydelsen att deras himmelska hopp har sporrat dem till ”tro och kärlek”. Tron blickar upp till Gud, kärleken ut till andra och hoppet ser framåt. Tron vilar på vad Jesus gjort, kärleken verkar nu och hoppet ser fram mot framtiden. Orden tro, kärlek och hopp återfinns ofta i Paulus brev, se 1 Thess 1:3; 1 Kor 13:13; Rom 5:1-5; 12:6-12.]

Detta hopp har ni redan hört om i sanningens ord, evangeliet (det glada budskapet) 6 som har nått fram till er liksom det överallt i världen ständigt bär frukt och växer. [Verben ”bär frukt” och ”växer” är i den grekiska verbformen medium som markerar evangeliets inneboende kraft att sprida sig.] Så även hos er, från den dag ni fick höra (förstå) det och lärde känna Guds nåd (kraft, gudomliga favör) som den verkligen är.

[Evangeliet handlar om nåd, inte nåd plus gärningar, se Rom 11:6; Ef 2:8-9; Tit 3:5-7. Evangeliet om Guds nåd befriar från synd och för människor in i en rätt relation med Gud.]

7 Det fick ni lära er av Epafras, vår käre medarbetare som troget tjänar den Smorde (Messias, Kristus) i vårt ställe. [Han blev troligen utsänd från Efesos under den treårsperiod då Paulus var där och evangeliet spred sig i hela Asien, se Apg 19:10.] 8 Han har berättat för oss [Timoteus, Lukas m.fl. som var hos Paulus i Rom] om er kärlek i Anden [Gal 5:22; Rom 15:30].

Paulus bön för församlingen

[Paulus brister nu ut i bön för församlingen i Kolossai. Vers 9-16 är en enda lång mening.]

9 Av den anledningen [på grund av de goda rapporterna om er tro och kärlek, se vers 4] har vi från den dag vi hörde det [då Epafras kom till oss i Rom] inte upphört att be för er.

Vi ber att ni ska bli fyllda av kunskapen om hans vilja,

med all andlig vishet och insikt (hur den praktiskt appliceras).

10 Målet är att ni ska leva värdigt Herren och behaga honom på alla sätt,

genom att bära frukt i alla slags goda gärningar

och växa i kunskapen om Gud.

11 Vi ber att ni ständigt ska bli styrkta

med all kraft som kommer från hans härliga makt.

Det resulterar i uthållighet (ståndaktighet) [att ni kan stå fast under prövningar]

och tålamod [självkontroll – att ni får en förlåtande attityd mot människor],

och att ni med glädje 12 alltid tackar Fadern,

som har kvalificerat er (utrustat er med allt som behövs)

till att vara delaktiga i de heligas arv i ljuset. [Delaktighet i Guds rike, ett arv i himlen, se Kol 1:5.]

13 Han [Fadern] räddade oss (ryckte/drog in oss till sig; befriade oss) från mörkrets makt (välde, styre, kontroll)

och förde oss in i (förflyttade oss till) sin älskade Sons rike (kungarike).

14 I honom [Sonen] har vi [äger vi nu alltid] befrielsen (förlossningen, återlösningen; är vi friköpta) [en juridisk term för att avskriva och befria från något bindande] – syndernas förlåtelse.

Jesus är i centrum utav allt

15 [Följande stycke kan vara en tidig kristen hymn eller dikt som Paulus citerar. Stycket är väl strukturerat med kiasmer i flera nivåer. I den litterära formen som kallas kiasm hör temat i första stycket ihop med temat i det sista, temat i andra stycket med näst sista stycket, osv. I vers 15-17a sammanfattas Jesu roll i skapelsen. På motsvarande sätt och med liknande ord och uttryck sammanfattas Jesu roll i frälsningen i vers 18-20. Centralt mellan dessa två block finns vers 17b – allt hålls samman genom honom!]

Han är den osynlige Gudens avbild (porträtt, ikon),

förstfödd (har den högsta rangen och ägandeskapet) över hela skapelsen.

[Fadern, som är Ande och osynlig, se Joh 4:24, gjorde sig synlig för mänskligheten i Jesus. Det grekiska ordet för avbild är eikon. Samma ord används när Jesus frågar ”vems bild” det är på myntet, se Matt 22:19-21. Jesus är Guds porträtt, en synlig målning av Gud.

Förstfödd kan betyda både ”den som först är skapad och född” och ”den som har den högsta rangen”. Betydelsen kan inte vara att Jesus är skapad av Gud, eftersom följande verser tydligt säger att ”allt är skapat av honom” och att han fanns ”före allt”. David kallas också den förstfödde i Ps 89:28 trots att han är den yngste av sina bröder. Jesus är Gud, han har skapat, dött och uppstått för mänskligheten, se Fil 2:6-18. Han är den förstfödde från döden, se 1 Kor 15:20.]

16 För i honom skapades [hela universum – både den materiella och den andliga världen]

allt i himlarna

och på jorden,

det synliga

och det osynliga,

oavsett om det är tronfurstar

eller herradömen,

eller makter

eller väldigheter,

allt är skapat genom honom

och till honom.

[Versen är skriven som en kiasm. Hela versen ramas in av att Jesus har skapat allt. I nästa nivå hör himlen ihop med det osynliga och jorden med det synliga. Troligtvis beskrivs sedan den osynliga änglavärldens hierarki med tronfurstar, herradömen, makter och väldigheter. Här kan också finnas en anspelning till den grekiska mytologin där det finns en mängd olika gudar av olika rang. Ängladyrkan kunde också lätt smyga sig in även i den kristna tron. Jesus står över allt detta och är den enda vägen till Gud. De tre prepositionerna ”i honom”, ”genom honom” och ”till honom” i början och slutet på denna vers är ett sätt att bemöta de falska lärarna. I århundraden hade de grekiska filosoferna undervisat om att allt har en orsak, plan och syfte. Vad gäller skapelsen så är Jesus den som planerat den, gett upphov till den och det slutgiltiga syftet och målet med hela skapelsen.]

17 Han är till före allting.

Allt består (hålls samman) genom honom. [Detta är kiasmens centrum!]

18 Han är huvudet

för sin kropp,

församlingen (gr. ekklesia).

[Paulus använder ofta bilden med Jesus som huvudet för sin kropp, församlingen. Den illustrerar på ett fint sätt att varje del är betydelsefull, se 1 Kor 12:12-26; att kroppen växer och mognar, se Ef 4:15-16; att huvudet har en frälsande roll, se Ef 5:23. På samma sätt som en kroppsdel inte kan överleva utan kroppens pulserande blod, behöver varje kristen vara sammankopplad med kroppen och huvudet.]

Han är begynnelsen,

[det vill säga] den förstfödde från de döda [som uppstått med en förhärligad kropp],

för att han i allt skulle vara den främste.

19 För det behagade Gud att låta hela fullheten (summan av allt som Gud är, och hela hans kraft)

bo i honom 20 och genom honom försona allt med sig,

sedan han skapat frid i kraft av blodet på hans kors –

frid genom honom både på jorden och i himlen.

Försonade med Gud

[Vers 21-23 är en enda mening i grekiskan. Den är komplex men väl strukturerad. Det finns ett tidsperspektiv där Paulus först påminner de troende i Kolossai om deras tidigare ofrälsta tillstånd, att de nu är försonade och att det också finns ett framtida hopp!]

21 Ni var en gång [i ert ofrälsta tillstånd] främlingar och fientliga i sinnet [mot Gud i ert sätt att tänka] vilket fick sitt uttryck i era onda gärningar. 22 Han [Jesus] har nu försonat er [de troende i Kolossai med Gud] i sin fysiska kropp (kötts kropp) genom sin död, för att ställa fram er heliga (avskilda till tjänst för Gud, fria från världens inflytande) och felfria (utan fläck) och ostraffliga (juridisk term, fria från anklagelser) inför sig – 23 [allt detta ska han göra] om ni fortsätter i tron (vilket jag vet att ni gör), väl grundade och fasta [ni har blivit placerade på en grund, vilket resulterar i att ni bygger ert liv som ett hus stadigt på den grunden], och inte viker av från det hoppets evangelium som ni har hört – evangeliet som förkunnas i hela skapelsen (för allt skapat) under himlen, och jag, Paulus, har blivit dess tjänare.

[Verbet ”förkunnas” är i den grekiska verbformen ”aorist”, en verbform som inte har någon svensk motsvarighet. Eftersom det också är substantiviskt particip så har verbet ingen tydlig tidsform, utan syftar snarare till att beskriva karaktären av evangeliet som kolosserna har hört – ett som måste förkunnas för allt skapat. Ibland översätts verbet ”har predikats”, vilket kan tolkas som att inget mer behöver göras. Något som skulle gå emot Paulus livsgärning som är att predika och sprida evangeliet i hela världen! I stället är det evangeliet som alltid är relevant och som alltid behöver förkunnas bland alla folk i alla kulturer över hela jorden.]

Apostelns tjänst

24 Nu [även när jag är fängslad] gläder jag mig mitt i mina lidanden för er, och det som fattas (är kvar) av den Smordes (Kristi) lidanden uppfyller jag i mitt liv för hans kropp, som är församlingen.

[De lidanden Paulus talar om kan inte referera till Jesu lidande på korset för mänsklighetens synd. Dessa är fullbordade och ingen människa kan ta del i dem. Det finns dock en aspekt där Jesus lider än i dag. När Paulus var på väg till Damaskus för att fängsla kristna hörde han en röst som sa: ”Saul, Saul varför förföljer du mig?”, se Apg 9:4. Paulus hade inte medvetet förföljt Herren, men när han förföljde kristna var det samma sak. Huvudet för Jesu kropp i himlen känner av när hans kropp här på jorden får lida.]

25 Dess tjänare har jag blivit genom det uppdrag som Gud gav mig för er skull: att överallt predika Guds ord, 26 det mysterium (en hemlighet) som varit dolt genom tidsåldrar och generationer men nu har uppenbarats för hans heliga. 27 Gud ville visa dem vilken rik härlighet detta mysterium är bland (i) hedningarna:

Den Smorde (Messias, Kristus) i (mitt ibland) er, härlighetens hopp.

[Detta skrev Paulus till troende i Kolossai som inte var judar. Den grekiska prepositionen en som används två gånger i vers 27 kan betyda både ”i” och ”bland”. Paulus kan syfta på båda dessa betydelser. Att Jesus skulle välkomna hedningarna och bo i deras hjärtan var något häpnadsväckande. Detta beskrivs som en ”hemlighet”, gr. mysterion. Samma term användes i andra läror om hemlig högre kunskap som bara delades med en inre cirkel upplysta. Detta hemlighetsmakeri finns inte i Bibelns användning av ordet, i stället beskrivs något som varit dolt men som nu är uppenbarat. Jesus är hemligheten, se Kol 2:2! Han öppnar dörren för alla människor till att ta del av frälsningen. Paulus utvecklar detta mer i Ef 3:1-6.]

28 Honom [inte en lära utan personen Jesus, se vers 27] predikar vi genom att vägleda (förmana, milt varna) varje människa och undervisa varje människa med all vishet, för att föra fram varje människa som fullkomlig i den Smorde (Messias, Kristus). 29 För det målet arbetar och kämpar jag i hans kraft, som verkar mäktigt i mig.

2

1 Jag vill att ni ska veta vilken kamp jag har för er [de troende i Kolossai] och för dem i Laodikeia [den större närbelägna staden i nordväst där brevet också skulle läsas upp, se Kol 4:16; Upp 3:14-22] och för alla som inte har träffat mig personligen. 2 För jag önskar att de ska bli styrkta (uppmuntrade) i sina hjärtan och förenade (sammanhållna) i kärlek [som är osjälvisk och utgivande] och nå fram till hela den rika och fullt övertygade förståelse som ger rätt insikt i Guds mysterium (hemlighet), den Smorde (Messias, Kristus). 3 I honom är vishetens och kunskapens alla skatter gömda.

4 Detta säger jag för att ingen ska bedra er med vältalig retorik (övertalande argumentation som låter bra, men inte är grundad i sanningen). 5 För även om jag inte är hos er kroppsligen, så är jag hos er i anden och gläder mig när jag ser er ordning (disciplin, att ni marscherar i takt) och er fasthet (hur ni står tätt i enad befäst front) i tron på den Smorde (Messias, Kristus).

[Ordet ordning, gr. taxis, är en militär term för soldater som går i takt, lyder order och intar sin roll. Ordet användes också i det civila livet för att beskriva ordning. Även fasthet, gr. stereoma, är en militärisk term. Det beskriver ett material som är homogent, en inre styrka, ett försvar och något som är väl befäst. Tankarna går till en antik stridsformering där alla soldater stod tätt intill varandra och stred tillsammans som en enhet.]

[Följande två verser sammanfattar Paulus resonemang som han började i Kol 1:15.]

6 Därför, på samma sätt som ni tog emot den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, fortsätt att ständigt vandra i (lev era liv förenade med) honom. [Tillåt honom forma era liv.] 7 Förbli djupt rotade i honom [som ett träd som står stadigt]. Detta resulterar i att ni blir uppbyggda [som en byggnad, som byggs där sten läggs på sten] och ständigt befäster er tro (växer i inre stabilitet) precis som ni blev undervisade om, och överflödar i tacksamhet [till Gud].

Varning för falska läror

Gnosticism

8 Var alltid vaksamma så att ingen tillfångatar er (så att ni förs bort som byte och blir slavar) genom tom filosofi (religiösa föreställningar) som bygger på mänskliga traditioner och kosmiska makter och inte på den Smorde (Messias, Kristus). 9 För i honom [Jesus] bor (bor permanent; är och förblir ständigt) Gudomens hela fullhet kroppsligen, 10 och i honom har ni allt (är fyllda till brädden), han är huvudet över varje härskare och auktoritet [varje andlig härskare och kraft].

Lagiskhet

11 I honom blev ni också omskurna. Inte med en omskärelse gjord med [mänskliga] händer, utan en [andlig] omskärelse utförd av den Smorde (Messias, Kristus), där ni blev avklädda den gamla naturens kontroll över er kropp. 12 Ni blev begravda tillsammans med honom i dopet, där ni också blev uppväckta (upplyfta) med honom [till ett nytt liv] genom er tro på Guds kraft, som uppväckte honom från de döda. 13 Ni var döda på grund av era överträdelser (felsteg) och er kropps oomskurna tillstånd (er syndfulla natur), men han [Gud] gav er liv tillsammans med honom [Jesus] genom att förlåta alla våra synder. 14 Han har utplånat (strukit ett streck över) det skuldebrev med krav [bud och förordningar som gavs genom Mose, se Ef 2:15] som hindrade och anklagade (belastade, vittnade mot) oss. Han tog bort det genom att spika fast det vid korset. 15 Han har avväpnat (klätt av) härskare och auktoriteter [varje andlig härskare och demonisk kraft] och låtit dem bli offentligt uthängda (till allmänt åtlöje), när han triumferade över dem på korset.

[Det grekiska ordet för triumfera, thriambeuo, beskriver den segersång en kung stämde upp i när han hade intagit en stad. Väl hemma i sin hemstad marscherar han runt i ett triumftåg. Den tillfångatagna fiendekungen går bakom i bojor, helt avklädd utan vapen. På samma sätt har Jesus segrat över djävulen och offentligt visat att djävulen inte längre har någon makt över Jesus!]

16 Låt därför ingen människa döma er vad gäller

mat och dryck,

eller vad gäller

en viss högtid [de årliga högtiderna, se 3 Mos 23],

eller en nymåne [högtiden rosh chodesh firades i början på varje ny månad då månen visade sig på nytt, se 4 Mos 10:10; 2 Kung 4:23; Neh 10:33; Jes 1:13; Hes 46:1],

eller sabbatsdagar [som firades varje vecka – fredag kväll till lördag kväll, se 2 Mos 20:8-11; 31:14-16, högtiderna inleds och avslutas även med helgdagar som kallas högsabbater, se 3 Mos 16:31; 3 Mos 23:24, 32, 39; Joh 19:31].

17 Dessa [regler för mat och dryck, högtiderna, sabbaten] är en skugga av det som ska komma, verkligheten själv (själva kroppen som skuggan kommer ifrån) tillhör den Smorde (Messias, Kristus).

[Sju högtider nämns i 3 Mos 23. Det är intressant att se hur dessa är skuggbilder av Jesus. De sju högtiderna och kopplingen till Jesu liv är:

1. Påsken – Jesus var lammet som slaktades.

2. Det osyrade brödets högtid – pekar på Jesu syndfria liv.

3. Förstlingsfrukten – Jesu uppståndelse.

4. Pingsten – den helige Andes utgjutande.

5. Basunhögtiden – (vedermödan eller Jesu återkomst?)

6. Försoningsdagen – (domens dag?)

7. Lövhyddohögtiden – tusenårsriket

Vårhögtiderna talar profetiskt om Jesu första ankomst och hur den helige Ande skulle komma. Alla dessa har gått i uppfyllelse. De återstående tre hösthögtiderna pekar på Jesu andra ankomst och väntar på sin uppfyllelse. Det finns olika synsätt på uppfyllandet för basunhögtiden och försoningsdagen, de andra högtiderna råder det stor enighet om när det gäller deras profetiska betydelse.]

Mysticism

18 Låt ingen självutnämnd mänsklig domare ta segerkransen ifrån er (säga att ni är ovärdiga och diskvalificerade). Någon som själv kallar sig ödmjuk och dyrkar änglar [tillber Gud via änglar], och helt går upp i de syner han påstår sig ha sett [söker hela tiden nya andliga upplevelser]. Utan orsak [genom obibliska föreställningar] blir han uppblåst (högfärdig) i sitt sinne (sin fallna natur). 19 Han håller sig inte till huvudet [för församlingen], från vilken hela kroppen – stödd och sammanhållen av leder och senor – växer med Guds växtkraft.

Asketism

20 Om ni har dött med den Smorde (Messias, Kristus) [vilket ni ju har gjort] från denna världens makter (från världens ytliga och yttre sätt att leva livet, världens låga andemakter), varför lever ni som om ni fortfarande tillhörde världen, varför underkastar ni er [yttre regler och traditioner som rör mat och dryck]. 21 [Man säger:]

”Hantera det inte (befatta dig inte med det)!”

”Smaka det inte!”

”Vidrör det inte ens!”

[Dessa tre verb ger en ökad begränsning med klimax i att inte ens röra vid en viss sorts mat eller kött, som förbuden troligen syftade på, se vers 16. Detta kan ha varit välkända fraser som vissa grupperingar använde sig av. Paulus citerade ofta falska lärare, se t.ex. 1 Kor 7:1; 10:23.]

22 Sådana förbud bygger på mänskliga regler och bud och rör sådant som var tänkt att hanteras och förbrukas. [Mat och dryck ska ju ätas, inte undvikas.] 23 Dessa mänskliga regler ser ut att ha ett sken av vishet, med sin självpålagda fromhet, sin ödmjukhet och sin asketism (stränga kroppsliga disciplin, späkning), men de har inget värde förutom att tillfredsställa köttet (den fallna naturen).

3

UPPSTÅNDEN MED JESUS – DEN TROENDES RESPONS

Sök det som är där ovan

1 Om ni alltså har uppstått (eftersom ni nu blev uppresta) med den Smorde (Messias, Kristus), sök då [fråga och sträva då ständigt efter] det (de ting) som är där ovan, där den Smorde (Kristus) sitter på Guds högra sida. 2 Fokusera på [träna era sinnen och tänk ständigt på] det (de ting) som är där ovan [i det himmelska], inte på det (de saker) som är på jorden. 3 För ni har dött, och ert liv är dolt med den Smorde (Kristus) i Gud. 4 När den Smorde (Messias, Kristus), han som är vårt liv, uppenbaras [blir öppet synlig för alla], då ska ni också uppenbaras med honom i härlighet (ära, prakt och glans).

Lägg bort det gamla livet

5 Som en konsekvens av detta, döda nu allt inom er som tillhör jorden (vägra att lyda under dessa onda begär och djuriska impulser):

olovligt sex (otukt, det grekiska ordet porneia används här och grundordet betyder ”att sälja sig till slaveri”. Vårt ord ”pornografi” är ett sammansatt ord av just detta ord porneia och grafo, som betyder ”något skrivet eller tecknat”, dvs. en beskrivning antingen i text eller grafiskt av någon som säljer sig sexuellt.)

orenhet (sexuell orenhet i tanke och handling, utsvävande liv, mer fokus på den moraliska orenheten än den fysiska akten),

lusta (otyglat sexuellt begär),

ondskefullt begär (mer generellt ord än det föregående, syftar på alla oheliga önskningar),

och särskilt girigheten (en oproportionerlig självfixering, ett omåttligt begär efter mer och mer materiellt, ofta genom att kallsinnigt utnyttja andra) som är avgudadyrkan.

6 På grund av sådant kommer Guds [heliga] vrede över olydnadens människor (de som medvetet går emot Guds vilja). 7 I dessa synder vandrade även ni en gång (hela ert liv kretsade kring dem och styrde er) när ni levde i dem. 8 Men nu [när ni har lämnat detta syndfulla sätt] måste också ni lägga bort allt detta:

vrede (att ständigt söka intriger och vilja hämnas),

ilska (häftiga vredesutbrott),

ondska (utstuderad elakhet),

förtal

och oanständigt (grovt, orent) tal

från era läppar.

9 Ljug inte för varandra, ni som [helt och hållet] har klätt av er den gamla människan med hennes handlingar (gärningar, vanor) 10 och klätt er i den nya, som [ständigt är i en process att] förnyas till [verklig och erfarenhetsbaserad] kunskap [helt] i enlighet med Skaparens avbild (efter avbilden av den som skapade henne). [Ef 4:22; Kol 2:11; 2 Kor 3:18] 11 Här [i den nya skapelsen] finns inte

hedning eller jude [ingen uppdelning i nationaliteter],

omskuren eller oomskuren [inga religiösa fördelar],

barbar, skyt [inga kulturella skillnader],

[Barbarer var ett folkslag som inte talade grekiska och ansågs vara ociviliserade. Skyter var det mest illa ansedda folkslaget, känt för sin brutalitet och ansågs inte vara bättre än djur.]

slav (tjänare) eller fri [inga sociala skillnader],

utan den Smorde (Messias, Kristus) är allt och i alla [dem som tagit emot honom som sin Frälsare].

Klä er i medkänsla – förlåtelsens och kärlekens roll

[En kristen behöver klä sig i den nya människan, se vers 10. Nycklarna för goda relationer och enhet i församlingen börjar med den djupa personliga medkänslan.]

12 Klä er därför som Guds utvalda, heliga (avskilda) och [högt] älskade i:

innerlig medkänsla (hjärtlig barmhärtighet; ordagrant: medkänslans inre organ) [invärtes sympatier],

vänlighet (godhet) [som mjukt och beredvilligt möter reella behov],

ödmjukhet (anspråkslöshet, måttfullhet, litenhet) [som har ett sansat perspektiv på sin egen ringa betydelse],

mildhet (saktmod) [som är en balanserad och kontrollerad styrka, fri från hämndlystnad och bitterhet],

[och] tålamod (långmodig uthållighet),

13 samtidigt som ni har [ömsesidigt] överseende med varandra och förlåter varandra.

Om någon skulle ha ett klagomål mot någon [annan] – precis som Herren [helt fritt] förlät er – så ska ni också förlåta. [Innebörden av det ord som här används i grekiskan för att förlåta, är att villigt ge vidare av den nåd, befrielse och frihet som man själv redan fått av Gud.]

14 Och över allt detta [klä er i] – kärleken [den osjälviska, utgivande och rättfärdiga] som är fullkomlighetens [sammanhållande] band (ligament, ledband, länk).

[Kärleken liknas vid ett ytterplagg eller ett bälte som håller samman alla andra delar. Den verkar överskylande, men också sammanhållande inifrån och gör det möjligt för ”den nya människan” att komma i funktion i Herrens kropp, se Ef 4:3; 1 Pet 4:8; Ords 10:12.]

Låt Guds frid regera och följ Guds ord

15 Låt den Smordes (Kristi) frid regera i era hjärtan [låt den få agera som herre, låt alla tankar och beslut tas i detta fridfulla tillstånd], för ni har kallats som en kropp [en enda enhet].

Var ständigt tacksamma.

16 Låt den Smordes (Kristi) ord (gr. logos – i singular) rikligen bo i (hos) er, när ni

med all vishet undervisar (lär ut; instruerar)

och vägleder (förmedlar förståelse, milt varnar, förmanar) varandra;

när ni sjunger

psalmer [från Psaltaren, men även andra bibelböcker],

hymner [mänskligt komponerade lovsånger] och

andliga sånger [generell term – kan också syfta på sång i anden, se 1 Kor 14:15]

med tacksamhet i era hjärtan till Gud [över den nåd han villigt sträcker ut].

[En parallell till denna vers finns i Ef 5:18-21, där uppmaningen är att låta sig uppfyllas av Anden. Paulus visar på vikten av Ordet och Anden i den troendes liv.]

17 Och allt vad ni gör (vill göra) [vad det än skulle vara] i ord eller i handling (gärning), gör allt [alla dessa saker] i Herren Jesu namn, samtidigt som ni tackar Gud Fadern genom honom.

[Det första ”allt” står i singular i grundtexten vilket gör att varje enskild sak i livet betonas, men också att ord och handling följs åt och bildar en enhet, se även Jak 1:22; Matt 25:35-40; Heb 13:16. Det sista ”allt” står i plural, dvs. ”alla saker”.]

Underordna er varandra – men först och främst Herren

Hustrur och män

[Uttalandet i vers 11, att det i Jesus inte längre är några skillnader mellan fri och slav, måste ha väckt frågor. Finns det inga roller kvar? Paulus tar nu ett exempel från ett kristet hushåll. Den nya klädnaden i Jesus påverkar alla områden, och det börjar i de närmaste relationerna. En dåtida familj i Kolossai, och i resten av Romarriket, var mycket större än en nutida familj. I hushållet fanns inte bara föräldrar och deras barn, utan också vuxna barn, deras makar, mor- och farföräldrar och slavar. Det fanns olika typer av slavar. Utifrån sammanhanget syftar detta på slavar som fungerade som tjänstefolk. De skötte om hushåll, barn och mark.

I en kultur där hustrur, barn och slavar ansågs vara ägodelar visar evangeliet på varje människas unika värde. Hustrun tilltalas som en jämlike och slavar ska behandlas rättvist. Det är anmärkningsvärt att det inte finns något uttryckligt förbud mot slaveri i Bibeln. Paulus uppmanar slavar att bli fria på laglig väg om den möjligheten ges, se 1 Kor 7:21-24. Evangeliet omkullkastar inte sociala institutioner genom revolution, däremot har slaveriet avskaffats överallt där evangeliet har gått fram. Evangeliet förändrar människors hjärtan, vilket i sin tur förändrar samhället.]

18 Hustrur, underordna er (inta en frivillig position av samarbete med) era män, så som det är behagligt (lämpligt) i Herren. [I vers 20 och 22 används ett annat grekiskt ord.]

19 Män, älska [osjälviskt och utgivande] era hustrur [älska dem med Jesu kärlek] och sluta att vara bittra (skarpa, hårda) mot dem.

[Det grekiska ordet för bitterhet beskrev från början ett föremål som var skarpt eller vasst, som t.ex. en pil. Senare kom ordet att beskriva det som är starkt och smärtsamt för våra sinnen, t.ex. en frän lukt, eller ett högt skarpt ljud. Bitterhet som växer i hjärtat förgiftar, och är orsaken till hårdhet och ilska som skadar andras känslor och får inte finnas i äktenskapet.]

Barn och föräldrar

20 Barn, lyd era föräldrar i allt, för det är behagligt i Herren.

[Frasen ”i Herren”, som också finns i vers 18, är viktig och indikerar att ett barn inte blint ska lyda i allt om det går emot Herrens ord, se Apg 5:29.]

21 Fäder (föräldrar) [pluralformen kan också syfta på båda föräldrarna, se Heb 11:23], reta inte upp (irritera inte) era barn, så att de tappar modet.

[Paulus uppmanar till att inte röra upp (gr. erethizo) ett barns känslor så att det blir helt förtvivlat eller omotiverat. En förälder ska inte hyckla, agera orimligt eller falskt. Allt sådant kan krossa barnets hjärta, se Ef 6:4.]

Slavar och herrar

[Anledningen till de många detaljerna kring förhållandet mellan herrar och slavar kan bero på Onesimus som omnämns i detta brev, se Kol 4:9. Onesimus var slav och hade rymt från sin herre Filemon. I Rom hade han kommit till tro och träffat Paulus. Paulus sänder nu tillbaka Onesimus till Filemon som också är en kristen. Tillsammans med Tychikus reser Onesimus till Kolossai. De har med sig detta brev, se Kol 4:7-9. De har troligen också med Paulus brev till Filemon där han vädjar till Filemon att ta emot Onesimus väl. Enligt romersk lag kunde en slavägare piska och avrätta en slav som rymt.]

22 Ni slavar (tjänare i hemmet), lyd era jordiska herrar i allt, inte som inställsamma ögontjänare utan med uppriktigt hjärta i vördnad för Herren. 23 Vad ni än gör, arbeta helhjärtat (ordagrant: ”utifrån själen”) [dvs. villigt och med entusiasm], som för Herren och inte för människor. [I GT används samma ord (hebr. avad) både om att hålla gudstjänst och att arbeta, se 2 Mos 7:16; 20:9.] 24 Ni vet [ni har ju redan insett och förstått] att det är av Herren ni ska få arvet som lön. Ni tjänar [nämligen] Herren den Smorde (Messias, Kristus)! 25 Den som gör orätt ska få igen den orätt han har gjort, utan partiskhet.

4

1 Ni herrar, låt era slavar (tjänare) få vad som är rätt och rimligt. Ni vet ju att också ni har en Herre i himlen.

Förmaningar

2 Fortsätt [att vara uthålliga] i bönen samtidigt som ni [fokuserat] vakar i den [förtroligt och hängivet] med tacksägelse (tacksamhet) [över Guds goda nåd].

3 Be också för (runtomkring – gr. peri) oss [Luk 6:28], att Gud öppnar en dörr för Ordet [nya möjligheter och situationer öppnas] så att vi kan predika den Smordes (Kristi) mysterium (hemlighet), för vars skull jag är fängslad (i kedjor) [här i Rom]. 4 Be att jag talar som jag bör när jag lägger fram det. [Igen använder Paulus grekiska ordet mysterion, se Kol 1:26, 27; 2:2. Jesu hemlighet, som nu är uppenbarad, är att alla människor kan ta del av frälsningen, se Ef 3:1-6.]

5 [Uppmaningarna gäller inte bara det inre osynliga bönelivet utan även i kontakten med människor.] Var visa när ni möter de utomstående och ta vara på (gör det bästa möjliga av; ordagrant ”köp tillbaka”) varje tillfälle. 6 Ert tal ska alltid vara vänligt (välbehagligt; med nåd), kryddat med salt, så att ni vet hur ni ska (bör: hur det är nödvändigt att) [specifikt] svara var och en.

[Salt förhöjer smak, förhindrar förruttnelse och väcker törst. Jesus betonar nödvändigheten av att behålla sin sälta gentemot omvärlden, se Matt 5:13; Mark 9:50.]

AVSLUTNING

Tychikus och Onesimus kommer med brevet

7 Vad mig beträffar kommer Tychikus att berätta allt för er. Han är en älskad broder och en trogen tjänare och medarbetare i Herren, 8 och jag skickar honom till er just för att ni ska få veta hur vi har det och för att han ska uppmuntra era hjärtan. 9 Tillsammans med honom kommer vår trogne och älskade broder Onesimus [Filemon 1:10], som är en av er. De kommer att berätta för er om allting här.

Hälsningar från Rom

[Förutom Timoteus, som nämns i brevets början, hälsar nu ytterligare sex personer som fanns hos Paulus i Rom till de troende i Kolossai och de närliggande församlingarna.]

10 Min medfånge Aristarchus hälsar till er.

[Hans namn betyder ”den bästa styrande”. Aristarchus var från Thessalonike, se Apg 19:29; 20:4. Han blev troligen en kristen när Paulus kom till Thessalonike, se Apg 17:1-9. Vid insamlingen till församlingen i Jerusalem blev han utvald att följa med. Han stannade kvar vid Paulus sida på vägen till Rom, se Apg 27:2. Han är en av de tre män med judisk bakgrund som finns hos Paulus vid den här tiden, se vers 11.]

Även Markus, Barnabas kusin, hälsar. Honom har ni fått anvisningar om: ta emot honom väl om han kommer till er.

[Johannes-Markus var från Jerusalem. Det var i hans mors hus som församlingen samlades och bad när Petrus blev fri på ett mirakulöst sätt, se Apg 12:12. Markus reste tillsammans med Paulus och Barnabas, men han avbröt resan i Perge, se Apg 13:13. Markus fanns nära Petrus som kallar honom sin son, se 1 Pet 5:13. Markus är författare till Markusevangeliet som har många detaljer från just Petrus upplevelser med Jesus.]

11 Även Jesus som kallas Justus[latinskt namn] hälsar.

Bland de omskurna är dessa [tre] mina enda medarbetare för Guds rike, och de har varit till tröst för mig. [Aristarchus, Johannes-Markus och Jesus-Justus var alltså messiastroende judar. Uttalandet antyder att de tre följande medarbetarna, Epafras, Lukas och Demas inte var av judisk härkomst utan troligen greker.]

12 Epafras, som är en av er [han tillhörde troligen församlingen i Kolossai], hälsar. Han är en tjänare till den Smorde (Messias, Kristus) Jesus som ständigt kämpar för er i sina böner, för att ni ska stå fasta, fullkomliga och fullt övertygade om hela Guds vilja. 13 Jag kan intyga hur hårt han arbetar (våndas, sliter) för er och för dem i Laodikeia och Hierapolis.

[Det var Epafras som kom med hälsningen från församlingarna till Paulus i Rom, se Kol 1:7. Det var Epafras som hade evangeliserat i Lykosdalen och funnits med när församlingarna i de tre städerna Laodikeia, Hierapolis och Kolossai grundats. Troligen hade han mött Paulus i Efesos under de tre år då Paulus verkade där, se Apg 19:1-20.]

14 Vår älskade Lukas, läkaren, hälsar också till er.

[Lukas hade rest med Paulus under flera av hans resor och skrev Lukasevangeliet och Apostlagärningarna.]

Demas hälsar också.

[Demas omnämns också i Filemon 1:24. Dock övergav han så småningom Paulus för världsliga intressen och for till Thessalonike, se 2 Tim 4:10. Det är troligt att han kom från Thessalonike på samma sätt som Aristarchus, se vers 10.]

Läs även brevet i Laodikeia

15 Hälsa till syskonen (bröderna och systrarna i tron) i Laodikeia och till Nymfa och församlingen som möts i hennes hus. [Vissa handskrifter har Nymfas som är ett mansnamn och variationer i slutet som säger ”deras hus” och ”hans hus”.]

16 När mitt brev har blivit uppläst hos er, se då till att det även blir uppläst i församlingen i Laodikeia och att ni får läsa brevet från Laodikeia.

[Brevet från Laodikeia kan syfta på Efesierbrevet, brevet till Filemon eller något annat brev som inte finns bevarat i dag. Det fanns redan i den tidiga kyrkan en tradition att cirkulera de nytestamentliga breven.]

17 Säg till Archippus [uppmuntra honom med dessa ord]: ”Se till att du fullgör den tjänst du fått i Herren.” [Han omnämns som Paulus ”medsoldat” i Filemon 1:2, kanske var han Filemons och Appias son.]

Paulus signatur

18 Här skriver jag, Paulus, min hälsning med egen hand.

[Brevet avslutas med en personlig hälsning från Paulus, vilket betyder att fram till nu har någon annan hållit i pennan. I antiken var det vanligt att professionella skrivare anlitades, se Jer 36:4; Rom 16:22; 1 Kor 16:21; Filemon 1:19; 2 Thess 3:17. Timoteus kan ha haft den rollen, se Kol 1:1. När Paulus skriver denna sista rad är hans högra hand fastkedjad med en romersk soldats vänstra hand och kedjorna rasslar mot bordsskivan, se Apg 28:16. Paulus skickar med ett böneämne och en fridshälsning.]

Tänk på mina bojor. [Jag är fortfarande fängslad.]

Nåd (Guds favör och kraft) vare med er.

1 Tessalonikerbrevet

1

2

3

4

5

1 Tessalonikerbrevet

Inledning

Introduktion: Paulus, Silas och Timoteus besökte staden Thessalonike i Makedonien under sin andra missionsresa och grundade församlingen där. Ganska snart var Paulus dock tvungen att lämna dem på grund av förföljelse, se Apg 17:1. Paulus var där i åtminstone tre veckor, se Apg 17:1, men troligen några månader eftersom han hann undervisa många och även arbeta för sitt uppehälle, se 2 Thess 3:8. Staden hade även en betydande judisk befolkning. Församlingen verkar dock främst ha bestått av hedningar. Ett av brevets viktigaste teman, som återkommer i varje kapitel, är Jesu återkomst.

Struktur:

Ofta listar Paulus tre saker i följd i detta brev, se t.ex. 1 Thess 1:1, 5; 2:3, 5-7, 10, 12, 19; 5:8, 14, 16-18, 23. De första tre kapitlen är personliga medan de två sista är mer praktiska i sin karaktär. Brevet följer Paulus vanliga mönster att först behandla den troendes position i Jesus, för att sedan utifrån den positionen ge praktiska uppmaningar.

1. Tacksamhet och hopp, kapitel 1-3.

2. Praktiska uppmaningar för det kristna livet, kapitel 4-5.

Skrivet: Slutet av 50 e.Kr. eller början av 51 e.Kr. Omkring ett år efter det att församlingen grundats.

Till: Thessalonike.

Från: Korint.

Författare: Paulus, se 1 Thess 1:1.

Budbärare: Kanske Timoteus.

1

Inledande hälsning

1 [Från:]

Paulus och

Silvanus [även kallad Silas] och

Timoteus [Paulus närmsta medarbetare].

[Brevet innehåller många tripletter och inleds med tre personnamn. Silvanus är samma person som Lukas benämner Silas i Apostlagärningarna. Här använder Paulus den latinska formen av hans namn. Han var en erkänd ledare i församlingen i Jerusalem och var liksom Paulus en romersk medborgare, se Apg 15:22, 37. Silas och Timoteus reste tillsammans med Paulus på hans andra missionsresa, se Apg 18:5. De hade stannat kvar i Thessalonike efter det att Paulus tvingats fly från staden. Nu har alla tre återförenats i Korint, se 1 Thess 3:6. Brevet skrivs i början av de 1,5 år som Paulus är där, se Apg 18:11.]

Till:

Thessalonikes församling (de utkallade – gr. ekklesia),

som lever i Gud Fadern och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Det grekiska ordet för församling är ekklesia. I klassisk grekiska kunde ordet beskriva alla möjliga former av församlade människor som t.ex. den lagliga folkförsamlingen eller en mobb, se Apg 19:32, 39. Den ordagranna betydelsen är ”de utkallade”. Paulus är noga med att betona att församlingen i Thessalonike inte är vilken grupp av människor som helst, de är en Guds församling. I Bibeln kan ordet beskriva den lokala församlingen på en ort. Så används det här, men det kan också beteckna den universella församlingen av alla troende genom alla tider, se Matt 16:18.]

Nåd (kraft, oförtjänt favör) och frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag) vare med er.

[Inledningen i detta brev är den kortaste av alla Paulus brev. Han använder inte titeln apostel, vilket visar på hans nära relation med församlingen. Tillsammans med honom i Korint finns även Silas och Timoteus, se Apg 18:5; 2 Kor 1:19.]

TACKSAMHET OCH HOPP (kap 1-3)

Tacksägelse och bön

2 Vi tackar alltid Gud för er alla

när vi nämner er i våra böner.

3 Vi tänker ständigt på

er gärning i [som har sin källa i] tron och

er möda (ert hårda arbete) i [motiverad av] kärleken [som är osjälvisk och utgivande] och

er uthållighet (ståndaktighet) [karaktär som står fast även under prövningar] i [som bygger på] hoppet

till vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) [hans tillkommelse, 1 Thess 1:10]

inför vår Gud och Far.

[Vers 2–10 är en enda mening i grekiskan, huvudverbet är ”vi tackar”. Tron, kärleken och hoppet producerar gärningar, se Jak 2:18. Dessa tre ord återkommer också i slutet och ramar in brevet, se 1 Thess 5:8. Samma ordning av gärning, möda och uthållighet finns i Upp 2:2. De troende i Thessalonike hade fått uppleva förföljelse. Under Paulus första besök i staden hade Jason släpats ut från sitt hus eftersom han tagit emot missionärerna, se Apg 17:6-9.]

4 Vi vet, kära syskon (bröder och systrar i tron),

att ni är Guds älskade och att han har utvalt er [ni har svarat ja på kallelsen, vi vet att er tro är genuin],

5 för vårt evangelium [det glada budskapet vi predikade] kom till er inte bara i ord utan också med

kraft [under och tecken] och

den helige Ande [som överbevisade er om synd, gav er tröst, glädje] och

full visshet [om er omvändelse],

på samma sätt som

ni vet hur vi levde bland er (vilka män vi var) för er skull.

[Till skillnad från grekiska filosofier, som bara byggde på läror med ord, hade thessalonikerna fått ta emot evangeliet som förändrade deras liv. De hade också själva sett hur Paulus, Silas och Timoteus levt sina liv bland dem.]

Ni är föredömen

6 Ni blev våra efterföljare, ja, Herrens, när ni mitt under svåra lidanden tog emot ordet med den glädje som den helige Ande ger. [Lidande och glädje nämns i samma mening. Den troendes glädje i den helige Ande är oberoende av yttre omständigheter.] 7 Så har ni blivit ett föredöme för alla troende i Makedonien [norra Grekland där Thessalonike var huvudstad] och Achaia [södra Grekland där Korint var huvudstad och Paulus, Silvanus och Timoteus nu befann sig].

8 Från er har Herrens ord genljudit [som åska, en trumpetsignal eller ett eko], inte bara i Makedonien och Achaia, utan överallt har er tro på Gud blivit känd så att vi inte behöver tala något mer.

[De troende i Thessalonike hade varit med och bidragit finansiellt över sin förmåga, trots att de inte hade så mycket själva, se 2 Kor 8:1-8.]

9 De [folk överallt] berättar själva vilken ingång vi fick hos er och hur ni vände er till Gud, bort från avgudarna (avbilderna) [2 Mos 20:4], för att tjäna (vara en slav som gett hela sitt liv till) den levande och sanne Guden 10 och vänta på hans Son från himlarna, honom som Gud har uppväckt från de döda: Jesus, som personligen räddar oss från den kommande vredesdomen.

[Uttrycket ”omvändelse från avgudar” indikerar att församlingen verkar ha bestått mestadels av icke-judar som omvänt sig från avgudadyrkan för att tro på den levande Guden. Det antyder att mellan Paulus tre lördagar med samtal i synagogan, se Apg 17:1-3, och den förföljelse som drev honom ut ur staden, se Apg 17:5-10, måste han ha tillbringat flera veckor i staden. Han både arbetade för sitt uppehälle och undervisade omvända hedningar.

Dessa två verser fungerar också som en sammanfattning för de ämnen Paulus tar upp i brevet. I nästa stycke beskriver han mer ingående hur han kom till dem, se vers 9. De troende i Thessalonike väntade att Jesus skulle komma tillbaka medan de ännu levde. Detta ämne om Jesu ankomst och vredesdomen tas också upp senare i brevet i kapitel 4-5.]

2

Kom ihåg hur ni kom till tro

[Paulus påminner de troende i Thessalonike om hur de hade tagit emot honom, Silas och Timoteus. Lukas skriver detaljerat om händelserna i Apg 17:1-10. När thessalonikerna tänker tillbaka på Paulus tjänst och hur de själva har förvandlats av evangeliet så förstår de att deras besök inte varit förgäves.]

1 För ni vet ju själva, kära syskon (bröder och systrar i tron), att vår ankomst till er inte var förgäves (fruktlös, meningslös, utan fyllde ett syfte och gör det fortfarande). 2 Som ni redan vet hade vi tidigare fått lida och blivit skamligt behandlade i Filippi, men i Gud [som gav oss styrka] blev vi frimodiga och predikade Guds evangelium för er [i Thessalonike] trots hårt motstånd (hård kamp).

[Paulus och Silas arresterades i Filippi, och utan något åtal blev de slagna och fängslade. Trots detta prisar de Gud och sjunger lovsånger, se Apg 16:11-40. Fortfarande värkte Paulus och Silas ryggar från piskslagen när de kom fram till Thessalonike efter 3-4 dagars vandring, se Apg 16:23.]

3 Bakom vår uppmuntran (uppmaning, undervisning) [att ta emot evangeliet] finns inte

lögn (villfarelse, falska läror),

orenhet [felaktiga, orena motiv som egen vinning och makt] eller

svek (tvivelaktiga metoder, trick, smickrande ord för att lura er).

4 Tvärtom, vi talar därför att Gud har prövat (testat, undersökt) oss [och ansett oss värdiga, godtagit oss] att framföra evangeliet, inte för att behaga människor utan Gud, som prövar (testar, undersöker) våra hjärtan.

5 Vi uppträdde aldrig med smickrande tal (anpassade inte sanningen utifrån den allmänna opinionen),

det vet ni.

Vi agerade inte med dold girighet som motiv (utnyttjade inte er för vår egen ekonomiska vinning),

det är Gud vårt vittne till.

6 Vi sökte inte mänsklig ära vare sig av er eller av andra,

7 även om vi som den Smordes (Kristi) apostlar kunde ha ställt krav (använt vår auktoritet).

I stället uppträdde vi milt likt en vårdande mor som ömt sköter om sina barn,

8 så mycket längtade vi efter er.

Vi var glada att dela inte bara Guds evangelium,

utan också våra liv med er.

Så älskade har ni blivit för oss.

[Paulus växlar nu bild från en mor, se vers 8, till en far. Han använde liknande språkbruk till de troende i Korint, där han nu befann sig, se 1 Kor 4:15. På samma sätt var han en andlig far till de troende i Thessalonike. Han arbetade för deras försörjning, se vers 9; levde ett rättfärdigt liv, se vers 10 och uppmuntrade dem, se vers 11-12.]

9 Syskon (bröder och systrar i tron), ni minns ju vår möda (hårda arbete) och vårt slit. Natt och dag arbetade vi för att inte ligga någon av er till last medan vi predikade Guds evangelium för er. [Paulus arbetade med läder och tillverkade bl.a. tältdukar, se Apg 18:3.]

10 Ni är vittnen, ja, Gud själv är vittne till hur

heligt och

rätt och

rent

vi uppträdde bland er troende.

11 Ni vet också hur vi behandlade var och en av er, som en far är mot sina egna barn [när han ger uppmuntran och vägledning], 12 hur vi:

uppmuntrade (tröstade, hjälpte, gick tillsammans vid er sida, förmanade) och

motiverade (talade uppmuntrande och stödjande) och

vädjade till (manade) er

att vandra (vanemässigt leva ert liv) värdigt Gud, som ständigt kallar er till sitt rike och sin härlighet.

Tacksamhet för uthållighet

[Paulus tar upp tråden av tacksägelse från 1 Thess 1:2-5 och ger ytterligare orsaker till att tacka Gud för församlingen i Thessalonike.]

13 Därför tackar vi alltid Gud för att ni tog emot Guds ord som ni hörde [när vi predikade] och välkomnade det [i era hjärtan], inte som människors ord utan så som det verkligen är:

Guds ord som är verksamt i er som tror.

[2 Tim 3:16; 2 Pet 1:20-21; Ps 19:7-9]

14 Ni syskon (bröder och systrar i tron) har ju blivit efterföljare till Guds församlingar i Judeen, som lever i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. Ni har fått utstå samma lidanden [förföljelse] från era landsmän [både greker och judar som bor i Thessalonike, se Apg 17:5] som de har fått från judarna, 15 som dödade både Herren Jesus och profeterna och som nu har drivit bort oss (tvingat i väg oss med våld och förföljelse). De behagar inte Gud, och de motarbetar alla människor 16 när de kontinuerligt försöker hindra oss från att predika för hedningarna så att dessa blir frälsta. [Detta skedde även i Korint där Paulus skrev detta, se Apg 18:6.] Så fyller de ständigt sina synders mått. Men vredesdomen har till slut kommit över dem.

[Paulus var själv jude och han skrev till en församling med både judar och greker. Det var inte alla judar som hade dödat Jesus, begreppet syftar på dem som var fientligt inställda till Jesus. Samma onda sinnelag fanns hos dem i Thessalonike och Berea som underblåst de upplopp som fördrev Paulus från dessa städer, se Apg 17:1-8, 13-14. Samma bild av att ”fylla upp syndens mått” används i 1 Mos 15:16. Även Jesus använde det när han talade till fariséerna, se Matt 23:32.]

Paulus längtan att få se dem igen

Paulus planer

17 Syskon (bröder och systrar i tron), vi [Paulus, Silas och Timoteus] har slitits ifrån er [starkt ord som beskriver hur en förälder blivit berövad sitt barn] för en tid. Dock bara till det yttre, inte till hjärtat, för vi har blivit mer och mer desperata att få se era ansikten. 18 Vi har verkligen önskat få komma till er. Både en och två gånger har jag, Paulus, försökt, men Satan har hindrat oss.

19 Vem är

vårt hopp,

vår glädje,

vår segerkrans (lagerkrans)

inför vår Herre Jesus när han kommer

om inte ni?

20 Ja, ni är vår ära och vår glädje.

3

Timoteus besök

[På grund av förföljelsen i Thessalonike hade Paulus tvingats fly till den närbelägna staden Berea och sedan vidare ner till Aten. När de troende från Thessalonike, som fört honom i säkerhet, återvände hem, skickade han med bud att Timoteus och Silas också skulle komma till Aten så snart som möjligt, vilket de gör, se Apg 17:15. I detta kapitel återkommer orden ”er tro” fem gånger, se vers 2, 5, 6, 7, 10. De troende i Thessalonike fick genomlida mycket förföljelse och Paulus var angelägen om att veta hur deras tro klarade dessa prövningar.]

1 När vi därför inte stod ut längre, bestämde vi oss [Paulus och Silas] för att stanna ensamma kvar i Aten 2 och skickade Timoteus, vår broder och Guds medarbetare för evangeliet (de goda nyheterna) om den Smorde (Messias, Kristus) [till er i Thessalonike], för att styrka (ge stabilitet) och uppmuntra er i er tro 3 så att ingen vacklar (svajar fram och tillbaka) under dessa lidanden. Ni vet ju själva att det är bestämt att vi ska utstå sådant. 4 Redan när vi var hos er sa vi er i förväg att vi skulle få lida, och så har det också gått, som ni vet. 5 Det var därför som jag, när jag inte längre stod ut, skickade bud [genom att sända Timoteus till er] för att få veta hur det var med er tro. Kanske hade frestaren frestat er och vårt arbete varit förgäves?

[Paulus omsorg för församlingarna i Makedonien gjorde att Timoteus skickades tillbaka till Thessalonike. Senare reser även Silas till Filippi. Både Timoteus och Silas återförenas så småningom med Paulus i Korint, som är hans nästa stopp efter Aten, se Apg 18:1-5.]

Timoteus återkomst

6 Men just nu har Timoteus kommit tillbaka från [sitt besök hos] er med goda nyheter om er tro [som står fast] och er kärlek [som är osjälvisk och utgivande].

[Paulus blir överväldigad av de goda rapporterna som Timoteus har med sig och skriver detta brev på en gång, se Apg 18:5.]

Timoteus har berättat hur ni ständigt tänker på oss med glädje och längtar efter att få träffa oss, liksom vi längtar efter er. 7 Så har vi genom er tro fått nytt mod när det gäller er, syskon (bröder och systrar i tron), mitt i alla våra svårigheter och lidanden. 8 Nu lever vi [igen], om ni står fasta i Herren. 9 För hur kan vi tacka Gud nog för er, för all den glädje som ni är för oss inför vår Gud? 10 Natt och dag bönfaller vi intensivt (till det yttersta, mer än vanligt) om att få se era ansikten och hjälpa er med (fullborda, binda samman) det som saknas i er tro [så den fortsätter att fördjupas].

[Ordet för bönfaller är deomai som är ett starkt ord som uttrycker en bön för ett stort behov. Uttrycket ”natt och dag” innebär inte en oavbruten bön, utan att vid varje tillfälle de bad, både natt och dag, fanns dessa två specifika böneämnen med. Timoteus nämner tro och kärlek i vers 6, men inte hopp. Hoppet om att Jesus ska komma tillbaka kan vara en av de saker som Paulus vill fortsätta att undervisa de troende i Thessalonike om. Det är också ett ämne han tar upp i fortsättningen på detta brev.]

Paulus bön och önskan

[Paulus bön i vers 11-13 är en enda mening i grekiskan. Den beskriver nu mer detaljerat med fler ord bönen i vers 10.]

11 Må vår Gud och Far själv och vår Herre Jesus leda vår resväg till er. 12 Må Herren låta er växa och överflöda i kärleken [som är osjälvisk och utgivande] till varandra och till alla,

liksom vi i vår kärlek till er,

13 så ska han styrka era hjärtan och göra dem fläckfria i helighet inför vår Gud och Far

när vår Herre Jesus kommer med alla sina heliga [kan syfta på änglar eller troende].

[Paulus bad inte att de skulle vara syndfria – det är omöjligt. Han bad att de skulle vara fläckfria. Det är samma ord som i 1 Thess 2:10 beskriver hur Paulus hade uppträtt hos dem. Det innebär att de, efter att ha gjort upp med sina felsteg, blev fria.]

4

PRAKTISKA UPPMANINGAR (kap 4-5)

[Nu sker ett skifte i brevet. Ordet ”till sist” betyder inte någon skillnad i vad som är viktigt, däremot skiftar texten, som hittills mestadels innehållit påståenden, till att nu bli uppmanande. Det är vanligt att Paulus i sina brev först börjar med de troendes position i Jesus, för att avsluta med uppmaningar att leva det nya kristna livet utifrån den positionen. De tre första kapitlen har handlat om dåtid och nutid. De två sista kapitlen berör också nutid, men även framtida händelser.]

1 Till sist (för övrigt), syskon (bröder och systrar i tron), vi ber er och uppmuntrar (står vi vid er sida och ber, förmanar) er i Herren Jesus att komma ihåg det vi lärt er: lev ett liv som behagar Gud, som ni redan gör. Ja, vi uppmanar er att fortsätta med detta mer och mer. 2 Ni vet vilka föreskrifter vi har gett er från Herren.

Sexuell renhet

[Följande stycke handlar om helgelse, och det grekiska ordet hagiasmos används tre gånger. Det ramar in stycket i vers 3 och 7, och återfinns också centralt i vers 4.]

3 Detta är Guds vilja – er helgelse(att ni blir avskilda, lever rent och heligt):

Att ni avhåller er från sexuell omoral.

[Det grekiska ordet porneia används här och grundordet betyder ”att sälja sig till slaveri”. Pornografi är ett sammansatt ord av just detta ord porneia och grafo, som betyder ”något skrivet eller tecknat”. Pornografi är en beskrivning antingen i text eller grafiskt av någon som säljer sig sexuellt.]

4 Att ni var och en vet hur ni ska kontrollera (äga, vinna) ert eget kärl (er egen kropp, redskap, hustru)

på ett helgat och hedervärt sätt.

5 Det får inte ske i lidelser och begär som bland hedningarna som inte känner Gud.

[Ordet ”kärl” används troligen bildligt för kroppen, så använder Paulus det i 2 Kor 4:7. Den som syndar på det sexuella området syndar mot sin egen kropp, se 1 Kor 6:19-20. Kärl kan i rabbinskt språkbruk också syfta på hustrun. Petrus använder ordet så, se 1 Pet 3:7. Det kan också vara en eufemism, dvs. en omskrivning för de sexuella organen.]

6 Att någon inte går för långt [passerar gränsen över vad som är mitt och ditt] och kränker (utnyttjar) sin broder på detta område. Herren straffar allt sådant, det har vi redan sagt och betygat för er.

[Den tredje uppmaningen kan ha att göra med äktenskapsbrott, se Ords 6:27-33. Orden som används här kan även gälla ekonomi och handlar då om att bedra sin broder. Dock verkar utifrån sammanhanget det handla om sexuell renhet.]

7 Gud har inte kallat oss till orenhet

utan till ett liv i helgelse. 8 Den som avvisar detta avvisar alltså (just därför – gr. toigaroun) inte en människa utan Gud, som ger er sin helige Ande.

Kärleken till varandra

9 När det gäller syskonkärleken behöver vi inte skriva till er. Ni har ju själva lärt er av Gud att älska varandra (osjälviskt och utgivande), 10 och den kärleken visar ni alla syskonen (bröderna och systrarna i tron) i hela Makedonien. Men vi uppmanar er, syskon, att göra det ännu mer.

11 Sätt en ära i (låt det vara er ambition) att leva lugnt och sköta ert och arbeta med era händer, så som vi befallt er, 12 så att ni väcker respekt hos de utomstående och inte behöver sakna något.

Herrens ankomst

[Den judiska trosuppfattningen och Gamla testamentet undervisar att vid tidens slut kommer en uppståndelse och en slutgiltig dom. Marta trodde så när hon sa: ”Jag vet att Lasarus ska uppstå igen, vid uppståndelsen på den yttersta dagen”, se Joh 11:24. En kristen som dör lämnar jordelivet för att vara tillsammans med Jesus, se 2 Kor 5:8; Fil 1:21-23. Uppståndelsen kommer också att ske i olika steg. Jesus var den förste, sedan kommer alla troende som levt att uppstå, och till sist alla människor, se 1 Kor 15:23-24.

Paulus levde med övertygelsen att Jesus kunde komma tillbaka i hans livstid, se 1 Thess 1:10. Det gjorde även Petrus, se 1 Pet 4:7. Det verkar som om det uppkommit några frågor på detta område. Troligen har några av de troende i Thessalonike dött och man undrade vad som skulle hända med dem. Skulle deras kroppar vara kvar i graven till den sista uppståndelsen? Vad händer när Jesus kommer tillbaka, kommer de att vara med då?]

13 Syskon (bröder och systrar i tron), vi vill att ni ska veta hur det blir med dem som har insomnat, så att ni inte sörjer på samma sätt som de andra, de som inte har något hopp. [Alla människor känner sorg och saknad när någon nära anhörig dör. Skillnaden är att utan den kristna tron finns inget hopp.] 14 För om vi tror att Jesus har dött och uppstått [vilket vi ju gör], så ska Gud på samma sätt genom Jesus föra fram de insomnade [de som dött] tillsammans med honom. 15 Vi säger er detta enligt ett ord från Herren:

Vi som lever och är kvar till Herrens ankomst ska alls inte komma före de insomnade.

16 För Herren [Jesus] ska själv stiga ner från himlen

när en befallning ljuder,

en ärkeängels röst [som hörs]

och en Guds basun [som ljuder].

Då ska de döda som tillhör den Smorde (Messias, Kristus) uppstå först.

[Denna uppståndelse gäller ”de som dött i den Smorde”. Den gäller alla de som trott på Jesus som Messias och kan även gälla troende från Gamla testamentet. Vad som är helt klart är att det inte är en allmän uppståndelse där alla som levt uppstår. I Uppenbarelseboken nämns sju basuner där den sista har att göra med domen i vedermödan, se Upp 11:15-18. Se även 1 Kor 15:51-52.]

17 Därefter ska vi som lever och är kvar ryckas upp bland skyar tillsammans med dem för att möta Herren i luften (den lägsta atmosfären). Och så ska vi alltid vara hos Herren. [Denna händelse brukar kallas ”uppryckandet”.]

18 Därför [eftersom vi då alltid kommer att få vara med Jesus], trösta (uppmuntra) varandra med dessa ord.

[Talet om Jesu återkomst är inte tänkt att skrämma. Det blir en dag då vi får vara med Jesus och får återse dem som gått före.]

5

Herrens dag

1 När det gäller tider (den exakta kronologiska ordningen av händelser) och epoker (särskilda tidsintervall som börjar och slutar vid någon specifik händelse) behöver vi inte skriva till er, syskon (bröder och systrar i tron). [Apg 1:7] 2 Ni vet själva mycket väl att Herrens dag kommer [lika plötsligt och oväntat] som en tjuv om natten.

[Herrens dag är ett välbekant uttryck i Bibeln. Profeterna kallar den en domens dag, se Amos 5:18-20; Joel 2:11-13. Det är också en dag av frälsning och återupprättelse, se Joel 2:32. Det är en dag då Gud griper in i historien och slutgiltigt dömer synden och upprättar tusenårsriket, se Upp 6-19. Det är en omvälvande händelse som påverkar jorden och hela universum, se 2 Pet 3:10-13.

Paulus hade undervisat om tidens slut och Herrens dag då han var i Thessalonike något år tidigare. Jesus undervisade också om detta ämne och använde liknande uttryck som ”en tjuv om natten” för att mana till vaksamhet, se Matt 24:8, 36-44; Jes 13:8.]

3 När de [folk som inte känner Gud] säger: ”Fred och trygghet”, då drabbar undergången (katastrofen) dem lika plötsligt som värkarna hos en kvinna som ska föda, och det finns inget, nej, inget sätt att undkomma (fly) detta.

[Två bilder används här, en tjuv om natten och en kvinna som ska föda, se vers 2-3. Detta uttalande om fred och trygghet kan syfta på den falska fred som förutsägs i Dan 9:27. Jfr även Ps 69:23-26. För en troende kommer dock inte dagen som en överraskning, se vers 4.]

Hur ska en kristen leva i väntan på Jesus?

4 Men ni, syskon (bröder och systrar i tron), lever inte i mörker så att den dagen kan överraska er som en tjuv. 5 Ni är alla ljusets barn och dagens barn. Vi tillhör inte natten eller mörkret. 6 Låt oss därför inte sova som de andra, utan hålla oss vakna och nyktra. 7 De som sover, de sover om natten, och de som berusar sig är berusade om natten. 8 Men vi som tillhör dagen ska vara nyktra, iförda:

tron och

kärleken

som rustning och

hoppet

om frälsning som hjälm.

[Tron, kärleken och hoppet återfinns även i inledningen, se 1 Thess 1:3. I mitten av dessa tre ord, som det centrala, är kärleken.]

9 För Gud har inte bestämt oss till att drabbas av (utsättas för) vredesdomen [som kommer över jorden på Herrens dag, se vers 2-4], utan att vinna (få erfara) frälsning genom vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus). 10 Han dog för oss för att vi ska leva tillsammans med honom, vare sig vi nu är vakna (levande) eller insomnade (döda) [när Jesus kommer tillbaka]. 11 Därför ska ni uppmuntra (trösta, hjälpa, inbjuda) varandra och bygga upp (stärka) varandra, så som ni redan gör.

Avslutande uppmaningar

Värdesätt era ledare

[Den första gruppen uppmaningar (vers 12-13), av totalt fyra samlade gruppvis i vers 12-22, handlar om församlingens förhållningssätt gentemot sina ledare.]

12 Vi uppmanar (ber) er, kära syskon (bröder och systrar i tron):

Att ni uppskattar (respekterar, ärar) dem som arbetar så hårt för er,

de som har fått ansvaret (är satta framför er) att vägleda (förmedla förståelse, milt varna, förmana) er i Herren.

13 Att ni värdesätter dem högt i kärlek [som är osjälvisk och utgivande] för deras arbete.

Lev ständigt i harmoni (och arbeta för frid) med varandra.

Hjälp de svaga

[Den andra gruppen (vers 14-15) gäller också alla i församlingen, som har ett ansvar att vägleda, uppmuntra och hjälpa varandra. Allt detta måste ske med tålamod.]

14 Vi uppmanar er, kära syskon (bröder och systrar i tron):

Vägled (förmedla förståelse, milt varna, förmana)

de odisciplinerade (rebelliska, som vägrar lyda auktoriteter och inte vill underordna sig).

Uppmuntra

de missmodiga (som tappat hoppet; har brustna hjärtan).

Hjälp (stötta)

de svaga (bräckliga).

Ha tålamod

med alla [tappa inte hoppet även om omständigheter går emot eller du blir felaktigt behandlad av andra].

15 Se [hela tiden] till att ingen lönar ont med ont [skulle ha gett igen med samma mynt, se 1 Pet 3:9],

utan sträva (jaga) alltid efter att göra [det som är] gott, både mot varandra och mot alla [människor].

Var alltid glada

[I den tredje gruppen av uppmaningar (vers 16-18) handlar det, precis som i den allra sista gruppen (vers 19-22), om det personliga inre livet. Det finns alltid anledning till optimism och tacksägelse.]

16 Var alltid glada (gläd er alltid) [över nåden; luta er i alla tider ständigt mot Gud, se Rom 12:12; Fil 4:4].

17 Be oavbrutet (utan uppehåll) [regelbundet utan att tröttna].

[Det vanligaste ordet för att be i NT (gr. proseuchomai) används här. Det beskriver ett förtroligt samtal där man utbyter önskningar, dvs. man lägger fram sina egna önskningar inför Gud, men lyssnar också in vad Gud vill genom att verka sin vilja/önskan i den troende, se Matt 6:9-10; Fil 2:13.]

18 Tacka [hela tiden Gud] i allt [i varje situation och omständighet].

För detta är nämligen Guds vilja [det han mest av allt önskar] för er i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

Ha personligt ansvar i andliga frågor

[Den sista gruppen har fem uppmaningar. Först två negativa som varnar för cynism, följt av tre positiva. Vers 21 är ordagrant ”men pröva allt”.]

19 Sluta att kväva (trycka ner) Anden.

20 Sluta att förakta (se ner på) profetior [profetiska uppenbarelser, uppmaningar och varningar].

21 Pröva (utvärdera) i stället allt.

Håll fast vid det som är gott (rätt, riktigt).

22 Håll er borta från varje form av ondska [oavsett hur fromt och fint det verkar vara på ytan].

[Samtidigt som man inte ska kväva och släcka ut Anden genom att förakta profetior, ska man inte bara godta allt som säger sig vara andligt. Alla andliga manifestationer och profetiska tilltal ska prövas mot Guds ord, se Apg 17:11. Även gåvan att utskilja andar måste vara verksam, se 1 Joh 4:1; 1 Kor 12:10. I sammanhanget refererar ”allt” främst till profetiska tilltal, se vers 20, men inkluderar även annat som också sker i församlingen.]

Avslutning

23 Fridens Gud ska själv helga er (avskilja varje del av varenda en av er för helig tjänst), och [vi ber att] er

ande och

själ och

kropp

ska bevaras hela så att ni är utan fläck vid vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) ankomst. 24 Trofast är han som kallar er till detta. Han ska också göra det [helga och bevara er, se vers 23].

Tre personliga uppmaningar

25 Syskon (bröder och systrar i tron),

be även för oss.

26 Hälsa alla syskonen (bröderna och systrarna i tron)

med en helig kyss.

[Ett uttryck för kärlek, förlåtelse och enhet, gr. philema. Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet.]

27 Lova mig inför Herren att brevet blir uppläst,

för alla [heliga] syskon (bröder och systrar i tron).

Välsignelse

28 Nåd (favör) [kraft] från vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) till er.

2 Tessalonikerbrevet

1

2

3

2 Tessalonikerbrevet

Inledning

Introduktion: Paulus, Silas och Timoteus besökte staden Thessalonike i Makedonien under sin andra missionsresa och grundade församlingen där. Ganska snart var Paulus dock tvungen att lämna dem på grund av förföljelse, se Apg 17:1. Paulus var där i åtminstone tre veckor, se Apg 17:1, men troligen några månader eftersom han hann undervisa många och även arbeta för sitt uppehälle, se 2 Thess 3:8. Staden hade även en betydande judisk befolkning. Församlingen verkar dock främst ha bestått av hedningar.

Detta är det andra brevet som Paulus skriver till den unga församlingen från Korint. På grund av förföljelsen och några falska brev i Paulus namn, trodde man att Herrens dag redan hade inträffat och att de levde i den sista vedermödan. Några hade slutat att arbeta i väntan på jordens undergång. I detta brev uppmuntrar Paulus församlingen att vara trofast trots förföljelse, och förklarar vilka händelser som måste komma före Herrens dag.

Struktur:

1. Uppmuntran att stå fasta i tron trots förföljelse – kap 1.

2. Herrens dag – kap 2.

3. Uppmaning till fortsatt trofasthet – kap 3.

Skrivet: 51 e.Kr.

Till: Thessalonike.

Från: Korint.

Författare: Paulus, se 2 Thess 1:1.

Budbärare: Kanske Timoteus.

1

Hälsning

1 [Från:]

Paulus och

Silvanus [även kallad Silas] och

Timoteus [Paulus närmsta medarbetare].

[Silvanus är samma person som Lukas benämner Silas i Apostlagärningarna. Här använder Paulus den latinska formen av hans namn. Han var en erkänd ledare i församlingen i Jerusalem och var liksom Paulus romersk medborgare, se Apg 15:22, 37.

Silas och Timoteus reste tillsammans med Paulus på hans andra missionsresa, se Apg 18:5. De hade stannat kvar i Thessalonike efter det att Paulus tvingats fly från staden. Nu har alla tre återförenats i Korint, se 1 Thess 3:6. Brevet skrivs i början av de 1,5 år som Paulus är där, se Apg 18:11.]

Till:

Thessalonikes församling (de utkallade – gr. ekklesia),

i Gud vår Fader och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Det grekiska ordet för församling är ekklesia. I klassisk grekiska kunde ordet beskriva alla möjliga former av församlade människor som t.ex. den lagliga folkförsamlingen eller en mobb, se Apg 19:32, 39. Den ordagranna betydelsen är ”de utkallade”. Paulus är noga med att betona att församlingen i Thessalonike inte är vilken grupp av människor som helst, de är en Guds församling. I Bibeln kan ordet beskriva den lokala församlingen på en ort. Så används det här, men det kan också beteckna den universella församlingen av alla troende genom alla tider, se Matt 16:18.]

2 Nåd (kraft, oförtjänt favör) till er och frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag) från Gud, Fadern och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Uppmuntran att stå fasta i tron trots förföljelse

Tacksägelse

[Vers 3-10 är en enda mening i grekiskan. De flesta breven från Paulus börjar med en inledning, följt av tacksägelse och bön. I detta brev är tacksägelsen, vers 3-4, och bönen, vers 11-12, åtskilda. Anledningen är att förföljelsen som nämns i tacksägelsen leder till att ämnet om Guds rättvisa dom tas upp i vers 5-10.]

3 Vi måste (är skyldiga att) alltid tacka Gud för er, kära syskon (bröder och systrar i tron), och det med rätta (det passar bra),

för er tro växer så starkt (över alla mått),

och den [osjälviska, utgivande] kärlek ni har för varandra ökar (överflödar) ännu mer.

4 Detta är anledningen till att vi med stolthet kan tala om er i Guds församlingar,

om er uthållighet (ståndaktighet) [karaktär som står fast även under prövningar]

och er tro (trofasthet) mitt under alla de förföljelser och lidanden (plågor) som ni får utstå.

[Paulus uppmuntrar alltid det som är gott. Det fanns problem med falska läror, se 2 Thess 2:1-12, och människor som slutat arbeta och bara väntade på Herren, se 2 Thess 3:6-13. Här väljer Paulus att se det positiva – de hade växt snabbt i sin tro och hade en äkta kärlek för varandra.]

Gud kommer att döma rättvist

5 Detta [förföljelser och lidanden] är ett bevis på Guds rättfärdiga dom [som kommer], så att ni blir värdiga Guds rike, det är därför som ni får lida (gå igenom svårigheter). 6 Eftersom Gud är rättfärdig

vedergäller (lönar) han med plågor dem som plågar er,

7 och låter er som plågas få lindring tillsammans med oss.

[Nåden finns tillgänglig för alla, även för den som förföljer församlingen, det är Paulus själv ett bevis på. Guds helighet och rättfärdighet kräver en rättvis dom, se Rom 12:19. Detta evighetsperspektiv tar inte bort smärtan för den som förföljs och plågas för sin tro, men ger ett annat perspektiv på lidandet. Detta stycke har likheter med Jes 66:6-9.]

Det sker [domen kommer] när Herren Jesus uppenbarar sig från himlen med sina änglar som står under hans kraft att 8 i flammande eld hämnas på dem som inte vill veta av Gud och på dem som inte lyder vår Herre Jesu evangelium. [De som förföljde församlingen kommer en dag att få sitt straff.] 9 De ska straffas med evigt fördärv, skilda från Herrens ansikte och hans härlighet och makt, 10 när han kommer på den dagen för att förhärligas i sina heliga och väcka förundran hos alla dem som tror, [ni kommer att vara bland dessa troende] eftersom ni har trott det vittnesbörd vi gav er.

Bön

11 Därför ber vi alltid för er, att vår Gud ska räkna er värdiga sin kallelse och med kraft fullborda all god vilja och gärning i tron. 12 Då ska vår Herre Jesu namn förhärligas i er, och ni i honom, genom vår Guds och Herren Jesu den Smordes (Kristi) nåd.

2

Jesu ankomst och Herrens dag

Låt er inte skrämmas

[När Paulus hade varit hos thessalonikerna hade han undervisat utifrån Gamla testamentet om Herrens dag och den sista tiden, se vers 5. En dag är som tusen år för Herren, se 2 Pet 3:8, så denna dag behöver inte vara en tjugofyratimmarsperiod. Herrens dag beskriver en tid då Gud griper in i historien med både dom och välsignelse på ett mer direkt och dramatiskt sätt. Läran om den yttersta tiden kallas ”eskatologi”. Ordet kommer från grekiskans eschaton, ”det yttersta”, och logos, ”lära”.]

1 När det gäller vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) ankomst och hur vi ska samlas hos honom [1 Thess 4:16-17] ber vi er, syskon (bröder och systrar i tron), 2 att inte plötsligt tappa fattningen (skakas, svaja).

Låt er inte skrämmas (överraskas, oroas) av

någon ande [andligt, profetiskt inspirerat uttalande],

något ord [rykte, uttalande, tolkning av bibeltext]

eller [falskt] brev,

som påstås komma från oss och som säger att Herrens dag är här.

[Den hårda förföljelsen av de kristna i detta område, tillsammans med falska profetiska ord, rykten och brev hade gjort att man trodde att Herrens dag redan inträffat. De trodde de levde i vedermödan. Anledningen till att de så snabbt hade blivit vilseledda kan vara att de inte var förankrade i Skriften. I jämförelse hade de troende i Berea, strax söder om Thessalonike, ett ädlare sinnelag eftersom de varje dag forskade i Skrifterna för att verifiera och själva förstå vad Paulus sagt, se Apg 17:11. I Berea, till skillnad från Thessalonike, trodde man inte bara på något påstått ord eller brev om det inte stämde med Bibelns budskap.]

Laglöshetens människa

[Paulus beskriver nu tre händelser, inte nödvändigtvis i kronologisk ordning, som måste ske innan Herrens dag kommer: ett stort avfall ska komma, se vers 3; laglöshetens människa ska träda fram, se vers 3; det/den som håller laglöshetens människa tillbaka ska tas bort, se vers 6-7.]

3 Låt ingen bedra er på något sätt. Först [före Herrens dag] måste

avfallet (upproret – gr. apostasia) komma

och laglöshetens (syndens) människa träda fram, fördärvets son, 4 motståndaren som förhäver sig över allt som kallas gud eller heligt så att han sätter sig i Guds tempel (helgedom) [i Jerusalem] och säger sig vara Gud.

5 Minns ni inte att jag sa er detta medan jag ännu var hos er?

[Avfallet (gr. apostasia) är den feminina formen av gr. apostasion som är skilsmässobrev, se Matt 5:31. Ordet används bara på ett ställe till i NT. Där syftar det på judarnas avfall från att följa Moses undervisning, se Apg 21:21. Det i kombination med referensen till templet kan göra att avfallet främst syftar på ett avfall från att tillbe den ende sanne Guden, kanske då främst i ett judiskt perspektiv men också i ett kristet. I ordet skilsmässobrev så antyds att det blir ett synligt skifte i en relation, två personer som varit ett går nu skilda vägar. Det har i alla tider funnits avfall från tron, men i vers 3 står ordet i bestämd form, dvs. ”avfallet” och verkar därför syfta på en specifik händelse.

Laglöshetens man nämns även av Jesus, se Matt 24:15. Det är troligen samma ledare som Daniel omnämner, se Dan 11:21-45. Johannes som skriver sina brev senare, kallar honom Antikrist, se 1 Joh 2:18. Ordet ”Antikrist” betyder både ”motståndare till Kristus” och ”ersättare för Kristus”.]

6 Ni vet vad det är som nu håller honom [laglöshetens människa, se vers 3] tillbaka så att han kan bli uppenbarad (träda fram) först när hans tid (epok, som börjar och slutar vid en specifik händelse) kommer. 7 Laglöshetens mysterium (hemlighet) är ju redan verksamt [i världen]. Nu måste bara [det som återstår att ske är] han som håller tillbaka [hindrar laglöshetens utbredande] tas bort (röjas ur vägen).

[Många antikrister har redan uppstått och de onda krafterna är verksamma, se 1 Joh 2:18. Vad eller vem är den som håller tillbaka laglöshetens hemlighet eller Antikrist själv från att träda fram? I vers 6 används den opersonliga formen ”det”, medan den maskulina formen ”han” används i vers 7. Det finns många förslag:

- Något i världen som t.ex. den romerska staten, kejsaren, lag och ordning, osv.

- Den helige Ande.

- Församlingen, dock anges den alltid i feminin form.

- En ängel, i Upp 9:1 nämns hur en ängel har nyckeln till avgrundens brunn.

Paulus anger inte vad det/han är här i sitt brev, men han hade berättat det för thessalonikerna när han undervisade dem på plats, så de kände till det. Även om vi inte exakt vet vad det är, förstår vi att både de gudsfientliga och de gudomliga krafterna är verksamma i världen, och att både den laglöses och Jesu ankomst förbereds.]

8 Sedan ska den laglöse [Antikrist] bli uppenbarad (träda fram), han som Herren Jesus ska döda med sin muns ande och förgöra med glansen vid sin ankomst. [Jes 11:4; Upp 19:5] 9 Den laglöses [Antikrists] ankomst är ett verk av Satan som kommer med

stor kraft [Upp 13:2]

med tecken (mirakel vars syfte är att bekräfta att den som utför dem är sann)

och falska under (som väcker förundran). [Mark 13:22]

10 Med ondskans alla konster bedrar han dem som går förlorade, eftersom de inte tog emot kärleken till sanningen [evangeliet] så att de kunde bli frälsta (räddade).

11 Därför skickar Gud villfarelsens makt över dem så att de tror på lögnen [att Antikrist är gud] 12 och blir dömda, alla de som inte har trott på sanningen utan njutit av orättfärdigheten.

Tacksägelse för kallelsen

[I kontrast till dem som inte tror, var thessalonikerna en källa till glädje och tacksamhet. Samma fras som i 2 Thess 1:3 används.]

13 Men vi måste (är skyldiga att) alltid tacka Gud för er syskon (bröder och systrar i tron), Herrens älskade, eftersom Gud från begynnelsen (som en förstlingsfrukt) har utvalt er till befrielse (räddning, frälsning, en pågående helgelseprocess) genom att ni helgas av Anden och tror på sanningen. 14 Till detta har Gud kallat er genom vårt evangelium, för att ni ska vinna vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) härlighet.

Bön att stå fasta

15 Stå därför fasta och håll er till den undervisning ni har fått, muntligt eller genom brev. 16 Och må vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) själv och Gud vår Far, som har älskat oss och gett oss evig tröst och gott hopp i sin nåd, 17 uppmuntra era hjärtan och styrka er till allt gott i gärning och ord.

3

Böneämnen

1 Till sist, kära syskon (bröder och systrar i tron), be (vädja) för (runtomkring – gr. peri) oss att Herrens ord ska [kunna] spridas snabbt (gr. trecho, får fri väg att löpa – sitt lopp) och bli ärat (förhärligat; att det får bli högt aktat – som en segrande vinnande löpare), precis som [också skedde] hos er, 2 och att vi får bli räddade (befriade) [att Herren ska komma till vår undsättning och dra oss till sig, se Matt 6:13] från människor

som är fel ute (gr. atopos – ordagrant: på fel plats; som skadar/är olämpliga)

och sådana som är [medvetet] onda (illvilliga, orosstiftare; moraliskt förfallna; som förorsakar smärta).

Alla har ju inte tron (gr. pistis), 3 men trofast [full av tro och övertygelse – gr. pistos] är Herren, som kommer att styrka (grundligt plantera; stötta, stabilisera) [1 Pet 5:10] och skydda (vaksamt vakta) er från den onde.

[Det finns paralleller som står ut i vers 2-3. Här ses en tydlig koppling mellan dem som är medvetet ”onda” och ”den onde”. Förklaringen ”alla har ju inte tron” beskriver troligen dem som är ”fel ute”. Ordagrant står det i vers 1 ”be syskon, runtomkring oss”. Paulus önskar att han och hans medarbetare ska få bli omringade av förböner, så att Guds ord kan få snabb spridning och inte hindras av aktivt onda människor. Han ber också om att de själva och andra får vara på rätt plats mitt i detta skeende.]

4 Men i Herren har vi blivit övertygade om att [allt] det vi föreskriver er [överlämnar till er i detta brev], det gör ni redan – och kommer [fortsätta] att göra. 5 Må nu Herren leda era hjärtan

in i Guds kärlek [den som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande]

och in i den Smordes (Messias, Kristi) uthållighet [den ståndaktighet som han hade när han härdade ut och förblev kvar under sin börda].

[Bildspråket med löpning och steg fortsätter från vers 1 – ordet ”leda” används om ”väg” (Luk 1:79) och ”fötter” (1 Thess 3:11). Grekiskan har här den ovanligare optativa verbformen i önskan om att Gud ska leda: ”Herren styre”. En önskan om att kunna förstå Guds kärlek, men också att det skulle resultera i kärlek gentemot andra människor. Sista frasen skulle även kunna tolkas som en önskan om uthållighet i väntan på Jesu återkomst. I denna vers kan man läsa in treenigheten: den helige Ande leder oss in i Faderns kärlek och in i Sonens uthållighet.]

Uppmaningar

6 Syskon (bröder och systrar i tron), vi uppmanar er i vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) namn att hålla er borta från varje broder som lever odisciplinerat (ett liv i kaos, upproriskt, i otakt) och inte följer den undervisning som de fått av oss.

[Ordet ”odisciplinerat” är det grekiska ataktos. Det är en militär term för en soldat som går i otakt, vägrar att lyda order eller intar en roll som han inte har. Ordet användes också i det civila livet för att beskriva ett liv i kaos utan någon ordning.]

Följ vårt exempel

7 Ni vet själva hur man bör följa vårt exempel. Vi levde inte odisciplinerat hos er, 8 vi åt inte gratis av någons bröd. Nej, vi arbetade med möda och slit natt och dag för att inte ligga någon av er till last. 9 Inte så att vi inte hade rätt till lön, men vi ville ge er ett exempel att följa. 10 När vi var hos er gav vi er denna föreskrift: den som inte vill arbeta ska inte heller äta.

Tillrättavisa de odisciplinerade

11 Men vi hör att vissa bland er lever odisciplinerat. De arbetar inte [själva] utan gör allt möjligt annat (de har åsikter i allting och lägger sig i sådant som inte rör dem).

[I grekiskan används två snarlika ord i sista meningen som ordagrant ger betydelsen att ”de inte arbetar”, följt av att de ”arbetar runt omkring sig”. Dessa personer störde ordningen genom att de inte arbetade och gjorde vad de skulle göra, samtidigt som de var engagerade i andra saker som de inte skulle göra. Detta stämmer in på Paulus bön om att människor ska vara på rätt plats, se vers 2.]

12 Sådana befaller och uppmuntrar (står vi vid er sida och ber, förmanar) vi i Herren Jesus den Smorde (Kristus) att arbeta i lugn och ro och äta sitt eget bröd.

Församlingens respons

13 Och ni, syskon (bröder och systrar i tron), tröttna inte på [bli inte dålig på] att göra det som är gott. 14 Om någon [i församlingen] inte rättar sig efter det vi säger i detta brev, ge noga akt på den personen och umgås inte med honom så att han får skämmas. 15 Men betrakta honom inte som en fiende, utan vägled honom (förmedla förståelse, varna honom milt) [fortfarande] som en broder.

Sluthälsning

16 Må han som är fridens Herre alltid och på alla sätt ge er sin frid. Herren vare med er alla. 17 Här skriver jag, Paulus, min hälsning med egen hand. Detta är ett kännetecken i alla mina brev, så skriver jag.

[Det är lämpligt att ett brev som varnar för falska brev, se 2 Thess 2:2, 15, avslutas med en försäkran om brevets äkthet. Paulus använde ofta en sekreterare för att skriva sina brev, men skriver en hälsning med sin egen handstil som avslutning. I antiken var det vanligt att professionella skrivare anlitades, se Jer 36:4; Rom 16:22; 1 Kor 16:21; Filemon 1:19. Silas eller Timoteus kan ha haft den rollen för breven till Thessalonike (2 Thess 2:1).

Paulus nämner att hans handstil är ett kännetecken i ”alla sina brev”. Hur många brev hade Paulus skrivit vid den här tiden? Breven till Thessalonike anses vara bland de tidigaste. Troligtvis är det brev som inte finns bevarade. Paulus hade ju varit missionär under många år innan han skickade breven till Thessalonike från Korint, i mitten av sin andra resa (Apg 18:11). I senare brev antyds att det finns mer korrespondens än den som finns bevarad, se 1 Kor 5:9-11; 2 Kor 2:3-4; Kol 4:16.]

18 Nåd (favör) [kraft] från vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) åt er alla.

[Brevet avslutas med en välsignelse som är identisk med 1 Thess 5:28, förutom tillägget av ”alla” här. Liknande avslutningar finns i 1 Kor 16:23; Gal 6:18; Fil 4:23; Kol 4:18. Variationen visar att det inte bara är en rutinmässig välsignelse, utan väl valda ord med tanke på mottagarnas speciella situation och behov.]

1 Timoteusbrevet

1

2

3

4

5

6

1 Timoteusbrevet

Inledning

Introduktion: De tre pastoralbreven, första och andra brevet till Timoteus och Titusbrevet, är riktade till församlingsledare. I detta brev varnar Paulus för falska lärare, se 1 Tim 1:3, och ger även instruktioner för församlingslivet, se 1 Tim 3:15.

Struktur:

1. Församlingens lära – kap 1.

2. Församlingens gudstjänst – kap 2.

3. Församlingens ledarskap – kap 3-6.

Skrivet: Troligen 63-66 e.Kr.

Flera faktorer pekar på att pastoralbreven är skrivna efter Paulus första fångenskap i Rom. Det gör att breven dateras till mitten av 60-talet e.Kr. Ett tidigare datum är svårt att passa in i Apostlagärningarnas kronologi. I Apg 20:4-6 reser visserligen Timoteus med Paulus till Efesos, men han stannar inte kvar där. I detta brev uppmanas däremot Timoteus att stanna, se 1 Tim 1:3. I breven som är skrivna under Paulus första fångenskap är Demas vid Paulus sida, se Kol 4:14; Fil 1:24. När Timoteusbreven skrivs har han lämnat tron, vilket gör att de måste varit skrivna senare, se 2 Tim 4:10. Flera kyrkofäder, t.ex. Clemens och Eusebius, skriver om att Paulus hade flera fängelsevistelser.

Till: Timoteus, se vers 2, och församlingen i Efesos, se vers 3 och avslutningen i sista versen som använder sig av ”er” – plural, se 1 Tim 6:21.

Från: Troligen Makedonien, se 1 Tim 1:3.

Författare: Paulus, se 1 Tim 1:1.

1

Hälsning

1 [Från:] Paulus, apostel (sändebud, ambassadör) åt den Smorde Jesus (Messias/Kristi Jesu apostel)

på uppdrag av Gud, vår Frälsare,

och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vårt hopp.

2 [Till:] Timoteus,

[mitt] äkta (sanna) barn i tron.

[Det grekiska ordet för barn som används här är inte huios – en vuxen son. Istället skriver Paulus teknon, som ordagrant betyder ”att vara född av någon” och betonar relationen mellan föräldern och barnet – en älskad familjemedlem. Timoteus kom från Derbe (beläget i nuvarande centrala Turkiet) där Paulus träffade honom under sin första missionsresa. Timoteus mor var judinna och hans far var grek, se Apg 16:1. Han följde med på flera av Paulus resor och blev hans närmaste medarbetare. Paulus var hans andliga far.]

Nåd (oförtjänt favör) [kraft],

barmhärtighet (medlidande uttryckt i handling)

och frid

från Gud Fadern och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre.

[Uttrycket nåd och frid är vanligt hos Paulus, dock finns tillägget med ”barmhärtighet” bara här i pastoralbreven. Jesus talade i Bergspredikan om att den som är barmhärtig själv kommer att möta barmhärtighet, se Matt 5:7.]

Varning för falska läror

3 Som jag befallde (förmanade, uppmanade) dig redan när jag var på väg mot Makedonien, vill jag att du stannar i Efesos och befaller (förmanar) vissa personer där att inte lära ut andra [falska] läror 4 eller ägna sig åt myter och ändlösa släktregister. Sådant leder till strider och tjänar inte Guds frälsningsplan genom tron.

[Dessa myter var troligen spekulationer kring Gamla testamentets personer, se vers 7. Denna typ av undervisning verkar ha karaktäriserat dessa falska lärare i Efesos och på Kreta, se 2 Tim 4:4; Tit 1:14. Paulus kan också syfta på tidiga gnostiska läror som florerade i Efesos. Bland personerna kan det även ha funnits kvinnor från den kvinnodominerade Artemiskulten som förespråkade kvinnans suveränitet över mannen, se 1 Tim 2:12.

Kanske ville Timoteus följa med Paulus, han hade ju rest med honom under många års tid, men han behövdes i Efesos för att konfrontera dem som lärde ut felaktiga läror.]

5 Målet med befallningen (förmaningen, uppmaningen) är

kärlek [som är osjälvisk och utgivande] ur ett rent hjärta,

ett gott samvete

och en uppriktig (genuin) tro.

6 Det målet har vissa missat och i stället förfallit till tomt prat [som inte förvandlar hjärtan, se vers 5]. 7 De vill vara Torah-lärare (”lagexperter” – gr. nomo-didaskalos, se Luk 5:17) men förstår varken vad de säger eller vad de så säkert uttalar sig om. 8 Men vi vet att lagen [gr. nomos] är god [Rom 7:12], om man använder den rätt (på ett lagligt sätt – gr. nomimos).

[Hela Guds ord är gott och visar vad som är rätt och behagar Gud, se Rom 7:7; 13:8-10; Ps 19:13; 119:160. Det är som en spegel som ger insikt om synd, se Rom 3:19-20; Gal 3:24. Hela GT pekar på Jesus, se Matt 5:17; Rom 10:4. Fel användning är t.ex. att kräva att hedningar ska följa de delar som bara var tänkta för judar, se Apg 15:19-21, eller vända det till ett legalistiskt system, se Rom 8:3; Gal 2:16; 3:23.]

9 Vi vet att lagen inte är till för rättfärdiga [som redan lever heligt och rättfärdigt], utan för:

laglösa (gr. anomos)

och rebeller,

gudlösa (ogudaktiga, som helt saknar respekt och vördnad för Gud)

och syndare,

oheliga

och oandliga,

[Dessa tre par motsvarar de första buden som handlar om Gud. De återstående följer buden som har att göra med hur vi ska behandla våra medmänniskor.]

fadermördare

och modermördare (de som slår och till och med dödar sina föräldrar),

[motsvarar budet att hedra sina föräldrar, se 2 Mos 20:12]

mördare,

[motsvarar budet att inte mörda, se 2 Mos 20:13]

10 otuktiga (de som lever i sexuell omoral – gr. porneia),

praktiserande homosexuella,

[grekiska ordet arsenokoites används. Det beskriver den aktiva partnern i en manlig homosexuell relation. Ordet består av två ord, arsen som betyder man och koitai som betyder ”bädd”. Dessa två ord används i den grekiska översättningen av 3 Mos 18:22 och det är troligt att Paulus konstruerar detta nya grekiska ord för att ge en tydlig referens till just denna vers. Motsvarar budet mot äktenskapsbrott, se 2 Mos 20:14.]

slavhandlare (kidnappare, någon som handlar med människor),

[Motsvarar budet att inte stjäla, se 2 Mos 20:15]

lögnare,

menedare (som bär falsk ed, svär falskt)

[Motsvarar budet att inte bära falskt vittnesbörd mot sin nästa, se 2 Mos 20:16]

och allt annat som går emot den sunda (hälsosamma) läran,

11 enligt evangeliet om den salige (glada, välsignade) Gudens härlighet,

som har anförtrotts mig.

[Lagen har ingen frälsande kraft, den är en måttstock som kan överbevisa människorna om synd och visa att det behövs en frälsare, se Gal 3:19-25. Lagen liknas vid en skolmästare. Det grekiska ordet i Galaterbrevet, paidagogos, användes om en slav som fick uppdraget att övervaka familjens barn och leda dem till skolan. Lagen för oss fram till evangeliet – det glada budskapet om frälsningen i Jesus som dött för alla som brutit lagen.]

Paulus erfarenhet av nåd

12 Jag [Paulus] är ständigt så tacksam till den som har gett mig all kraft jag behöver, den Smorde (Messias, Kristus) Jesus vår Herre, eftersom han ansåg mig vara trogen, och satte mig i tjänst [för honom], 13 trots att jag tidigare

var en hädare [som talade nedsättande om de kristna och Jesus],

en förföljare [av de kristna på grund av deras tro],

och en grym (arrogant, våldsam) man [som överföll och misshandlade kristna människor].

[Det är en ökande skala av ondska i dessa verb. Den första synden handlar bara om ord. Den andra om handgriplig förföljelse på grund av en annan tro, för att till sist resultera i övergrepp och grymhet.]

Trots detta mötte jag förbarmande (medlidande) eftersom jag hade agerat utan att veta bättre i min otro. 14 Vår Herres nåd (favör) [kraft] har flödat över mig på ett oändligt mäktigt sätt, med tro och kärlek i den Smorde (Kristus) Jesus. [Genom tron som förenar mig med Jesus har vår Herres oförtjänta favör sköljt över mig och gett mig osjälvisk, utgivande kärlek.]

15 Detta är ett ord att lita på (trovärdigt) och värt att helt ta till sig:

”Den Smorde (Messias, Kristus) Jesus har kommit till världen för att frälsa (rädda, hela, befria) syndare”,

och bland dem är jag den störste (överst i rang).

[Denna fras ”detta är ett ord att lita på” används totalt fem gånger i pastoralbreven. De övriga fyra är: 1 Tim 3:1; 1 Tim 4:9; 2 Tim 2:11; Tit 3:8. Det är fundamentala sanningar i den kristna tron.

Man kan se en tydlig utveckling i Paulus ödmjukhet när han beskriver sig själv. Omkring 55 e.Kr. kallar han sig ”den minste bland apostlarna”, se 1 Kor 15:9. Några år senare omkring 61 e.Kr. beskriver han sig som ”den minste bland alla heliga”, se Ef 3:8. och här, i mitten på 60-talet e.Kr., kallar han sig ”den störste bland alla syndare”.]

16 Jag mötte förbarmande (medlidande), och det för att den Smorde (Messias, Kristus) Jesus skulle kunna visa allt sitt tålamod mot mig som den förste, ett exempel för [att uppmuntra] dem som ska komma till tro på honom och vinna evigt liv.

17 [Paulus skiftar fokus från sig själv till Gud, och brister ut i en spontan lovprisning.]

Nu till den eviga Konungen (evigheternas konung, han som är Herre över tiden, som alltid funnits och alltid kommer att finnas),

oförgänglig (oförstörbar, odödlig),

osynlig,

den ende Guden.

Hans är äran och härligheten i evigheters evigheter! Amen (ja, det är sant).

Förmana så att inte fler lider skeppsbrott i tron

[Paulus återkommer nu till uppmaningen att tillrättavisa falska lärare.]

18 Detta uppdrag att befalla (förmana, uppmana) [de som lär ut falska läror, se vers 3 och 5] anförtror jag nu åt dig, mitt barn Timoteus, i enlighet med de profetord som en gång uttalades över dig. I kraft av dem ska du kämpa den goda (ärbara) kampen, 19 i tro och med rent samvete. Detta har vissa avvisat, och de har lidit skeppsbrott i tron. 20 Bland dem är Hymeneus och Alexander, som jag har överlämnat åt Satan för att de ska tuktas så att de inte hädar.

[Uttrycket ”överlämnat åt Satan” kan syfta på att de fått lämna församlingsgemenskapen, se 1 Kor 5:1-5. Målet är alltid förlåtelse och upprättelse, se 2 Kor 2:5-8; 2 Thess 3:14-15.]

2

Instruktioner för församlingslivet

Bön

[Även om ett nytt stycke börjar här finns det en koppling till föregående ämne där några lidit skeppsbrott i tron. Bönen, som primärt är umgänge med Gud, håller en människa kvar på trons väg.]

1 Därför uppmanar jag dig [Timoteus] först av allt (som något mycket viktigt som måste få prioritet) till

böner (personliga specifika behov, t.o.m. under rop eller högljudd gråt, se Heb 5:7),

förtroliga böner (interaktiv tvåvägsdialog, samtal, tillbedjan och hängivenhet i förtrolighet med Gud) [det vanligaste ordet för bön i NT, se vers 8],

förböner (vädjan för andras behov och att Guds vilja ska ske i deras liv)

[Grundordet betyder att ”träffa målet”. Verbet används i Rom 8:26-27 där Anden hjälper oss att i bön hitta Guds vilja. Substantivet används bara här och i 1 Tim 4:5. I den apokryfiska boken Andra Mackabéerboken 4:8 används ordet om audiens inför kungen. Förbön är ett förtroligt rådslag med Gud.]

och tacksägelse [alla fyra orden är i plural i grekiskan, talar om uthållig bön],

för alla (kategorier av) människor,

2 för kungar och alla i ledande ställning, så att vi kan leva ett lugnt och stilla liv, på alla sätt gudfruktigt och värdigt.

[Nero var kejsare i Romarriket 54 – 68 e.Kr. Han kom till makten redan som sjuttonåring och hans liv var kantat av skandaler, se Rom 1:27. Nero anklagade de kristna för den stora branden 64 e.Kr. i Rom och en grym förföljelse bröt ut. Det är i dessa turbulenta tider, i mitten på 60-talet, som Paulus skriver detta brev och vädjar till bön och tacksägelse för bl.a. Nero.]

3 Detta [att be för alla människors frälsning, oavsett status och rang] är gott (rätt, ärbart) och välbehagligt inför Gud vår Frälsare, 4 som vill (önskar) att alla människor ska bli frälsta (befriade, räddade, bevarade) och komma till insikt om (känna igen; få en personlig erfarenhet av) sanningen. 5 För Gud är en, och en är Guds och människors medlare – en människa: den Smorde (Messias, Kristus) Jesus – 6 han som gav sig själv till lösen för alla, vittnesbördet [som skulle ges om Guds syften för dem] när tiden (ordagrant: när deras egna tider) var inne. 7 För detta är jag satt till förkunnare och apostel – jag talar sanning och ljuger inte – en hedningarnas lärare i tro och sanning.

8 Jag vill därför (det är min önskan) att ni ber (samtalar förtroligt med Gud):

Männen på varje plats [i varje husförsamling i Efesos] med heliga, lyfta händer,

utan (fria från) vrede [ett upprört inre ställningstagande mot någon/något, se Jak 1:19-20]

och diskuterande [ett resonemang som inte för någonstans].

[Huvudpoängen är hjärtats inställning i bönen. Att be med lyfta händer var det vanliga judiska sättet att be på, se 1 Kung 8:22; 2 Krön 6:13; Ps 28:2. Att stå upprätt med rena händer beskriver någon som söker Gud med ärliga motiv och ett rent hjärta, se Ps 24:3-4.]

9 Kvinnorna på samma sätt,

smyckade med anständig klädsel, med blygsamhet och gott omdöme (självdisciplin), inte med [flätade/konstfulla] håruppsättningar och guld eller pärlor eller dyrbara kläder [som kräver stora utgifter], 10 utan så som det [alltid] anstår kvinnor som bekänner sig till gudsfruktan: med (genom) goda gärningar.

[Meningens konstruktion med grekiska ordet hosautos som översatts med orden ”på samma sätt” gör att verbet ”be”, som kommer först i grekiskan, troligen gäller både män och kvinnor. Det går hand i hand med Paulus brev till korintierna, som han skrev just från Efesos. Där ber och profeterar både män och kvinnor (1 Kor 11:4-5) och Paulus tar upp detta med klädstil. Korintierna skulle följa den dåtida seden att bära huvudbonad, och det betonas att gudstjänsten skulle ske på ett ordnat sätt. Klädseln skulle inte vara stötande utifrån den rådande kulturen.]

Kvinnans roll

[Följande två verser är strukturerade i ett kiastiskt mönster där ordet stillhet, gr. hesuchia, ramar in sammanhanget. Ordet används även i vers 2 om att leva i stillhet, trygghet och frid. Det beskriver en fridfull attityd där man är trygg i sig själv. Uttrycket ”att vara stilla och underordna sig” användes även inom judendomen. Det var så en rabbin blev undervisad, se Jes 41:1; Hab 2:20; Sak 2:13. Den kända strofen från Ps 46:11 visar på denna gudfruktiga attityd: ”Var stilla och besinna att jag är Gud.” Till skillnad från den rådande judiska traditionen uppmuntras kvinnors utbildning. Uppmaningen står i kontrast till de dåraktiga kvinnorna i 2 Tim 3:6-7 som ständigt blir undervisade men aldrig lyckas komma till insikt om sanningen.]

11 En kvinna ska i stillhet (lugn och ro)

lära sig (vara i lärjungaskap – gr. manthano) i all underordning [Luk 10:39].

12 Att en kvinna undervisar

tillåter jag inte,

inte heller dominera (gr. authenteo) mannen,

utan hon ska vara i stillhet (lugn och ro).

[Denna vers är en av de mer kontroversiella i Bibeln. Anledningen är att beroende på översättning påverkas kvinnans roll att undervisa. Eftersom kvinnan Priscilla undervisade Apollos här i Efesos, och Timoteus blev undervisad av sin mor och mormor, kan inte versen förbjuda kvinnor att undervisa, se 2 Tim 1:5; Apg 18:26. I så fall skulle Paulus motsäga Jesus, som sände några kvinnor med uppdrag att berätta för lärjungarna om sin uppståndelse, se Joh 20:17-18, och även GT där Huldah, Deborah och Mirjam var gudfruktiga kvinnliga ledare.

Ofta delas versen upp i två delar. Först verkar Paulus förbjuda en kvinna att undervisa, sedan kommer ordet ”eller” följt av det andra förbudet: att ha auktoritet över en man. Problemet med den tolkningen är att ordet ”eller” (gr. oude, som återfinns 31 gånger i Paulus brev) alltid används för att kombinera två tankar till en helhet. Den kiastiska strukturen gör att betydelsen också kan vara ”undervisa dominerande”.

Vad som också försvårar tolkningen är att Paulus inte använder det vanliga ordet exousia för auktoritet. I stället väljer han authenteo som bara används här i hela Bibeln. Även i antika källor är ordet ovanligt. I skrifter från ett par hundra år f.Kr. verkar ordet syfta på den som är ansvarig för någons död, och ha sexuella anspelningar, medan det i modernare texter verkar syfta på kontroll och auktoritet. Ordets ursprung har att göra med ”den som utför något och den som är ansvarig”. Ordet användes även inom gnosticismen, och genom att använda detta ord kan Paulus specifikt syftat på tidiga gnostiska läror som florerade i Efesos tillsammans med den kvinnodominerande Artemiskulten. De lärde att Eva existerade andligt före Adam, och att hon inte blev bedragen utan i stället upplyst av ormen. Att formen ”kvinna” i singular används här, kan kanske syfta på en specifik kvinna i Efesos. I 1 Tim 1:19 namnges två män. I inledningen i 1 Tim 1:3 refereras inte bara till män, utan också till kvinnor. I grannstaden Thyatira lärde en kvinna ut ”djupa sanningar om Satan” och förledde många, se Upp 2:20-24.]

13 För Adam skapades först

och sedan Eva.

14 Det var inte Adam

som blev förledd,

utan det var kvinnan [Eva] som blev förledd,

och föll i överträdelse.

[Till skillnad från Artemiskulten som hade sitt säte i Efesos där kvinnan hyllades som alltings ursprung var det Gud som hade skapat människan. De gnostiska myterna har stora variationer men gemensamt är att det finns flera andliga nivåer där Bibelns Gud är en av de lägre gudarna. Ormen och Eva är frälsarfigurer som räddar Adam. De upplyser honom om den andliga världen som är långt högre än den materiella. Eva sägs också vara skapad före Adam och mor till olika söner genom olika fäder, varav en son var Adam. Det finns ändlösa variationer, men temat är detsamma. Eva var ursprunget och den som upplyste Adam och gav honom kunskap, gr. gnosis. Det kan vara denna typ av falska läror, myter och ändlösa släktregister som Paulus refererar till i 1 Tim 1:3-4.]

15 Men hon ska bli frälst genom barnafödandet [trots förbannelsen, se 1 Mos 3:16],

om de [kvinnorna] fortsätter att leva i

tro,

kärlek [som är osjälvisk och utgivande]

och helgelse

med gott omdöme.

[Det grekiska ordet sophrosyne beskriver ett välbalanserat sinne som karaktäriseras av självdisciplin och självinsikt.]

[I vers 14 syftade ”kvinnan” specifikt på Eva; här breddas betydelsen till kvinnan i allmänhet. Ordet ”genom” har inte betydelsen att det är på grund av barnafödandet som en kvinna blir frälst. Det är helt klart eftersom nästa fras uttryckligen säger att hon måste ”fortsätta leva i tro, kärlek och helgelse”. Vad Paulus verkar betona är att barnafödande och moderskap inte är syndigt utan något fint och moraliskt rent. Anledningen kan vara att det fanns vissa i Efesos som förbjöd äktenskap och lärde ut att celibat var nödvändigt för frälsning, se 1 Tim 4:3. Paulus talar positivt om familjelivet och uppmanar änkor att gifta om sig, se 1 Tim 5:14.

En annan tolkning är att detta är en referens till ”kvinnans säd” i 1 Mos 3:15 som är Messias – världens frälsare.]

3

Församlingens ledarskap

[Församlingen behöver ledarskap. Den bibliska modellen visar alltid på ett delat ledarskap: Jesus sände ut lärjungarna två och två; det finns fem tjänstegåvor i Ef 4:11; församlingsledarna omnämns alltid i plural, se Apg 20:17. Det grekiska ordet för församlingsledare är episkopos (singular) – ”en som vakar över” och beskriver en församlingsledares uppgift. Samma män, från Efesos, som i Apg 20:17 kallas äldste, gr. presbyterous (plural), kallas i Apg 20:28 episkopous (plural). Även här i brevet till Timoteus används båda dessa grekiska ord i plural synonymt, se 1 Tim 5:17.]

1 Detta är ett ord att lita på (trovärdigt):

”Den som längtar (söker, sträcker sig) efter att vara en församlingsledare (gr. episkopos – ”en som vakar över”)

eftersträvar en god (ädel) uppgift.”

[Det primära i församlingens ledarskap är Guds Ande som kallar ledare och lägger denna längtan på hjärtat, se Apg 20:28. Det är församlingens uppgift att se och bekräfta dem som är kallade till denna uppgift, se 1 Thess 5:12. Detta är andra gången denna fras, ”detta är ett ord att lita på”, används av totalt fem gånger i pastoralbreven. De övriga fyra är: 1 Tim 1:15; 1 Tim 4:9; 2 Tim 2:11; Tit 3:8.]

Kvalifikationer för församlingsledare

[Först och främst måste viljan och längtan att vilja leda en församling finnas, men det räcker inte. De områden som behöver prövas, se vers 10, är ledarens personliga karaktär, förmåga att ta hand om sin familj, lämplighet att undervisa och erfarenhet.]

2 En församlingsledare måste vara:

oklanderlig (inte finnas något att anmärka på),

[Ledaren måste ha ett gott rykte både i och utanför församlingen. Det innebär inte att han är syndfri. Det handlar om en attityd där ledaren är snabb att be Gud och människor om förlåtelse. Det handlar om ett liv som inte är kantat med skandaler och ouppklarade tvister; på frukten ska trädet kännas igen, se Matt 7:15-20.]

en enda kvinnas man,

[Det är troligt att begreppet ”en enda kvinnas man” talar om trohet till sin maka och en som inte flörtar med andra kvinnor. Det är en ”en-enda-kvinna” typ av man. Motsvarande term ”en enda mans kvinna” används i 1 Tim 5:9 om kvinnor. I samma stycke uppmanar Paulus yngre änkor att gifta om sig då mannen dött, se 1 Tim 5:14; Rom 7:2-3; 1 Kor 7:39. Paulus själv var ogift, se 1 Kor 7:7-8, och hans rekommendationer, se 1 Kor 7:1; 7:32-35, verkar tala för att en ogift man också är kvalificerad.]

nykter (vaken, alert, samlad, balanserad),

[Ordet handlar om självkontroll, och gäller alkohol, men även alla andra områden. Det beskriver någon som har ett klart perspektiv, kan tänka objektivt och inte gör tvära kast och kastas hit och dit.]

förståndig (gott omdöme, seriös, har ett sunt sinne),

[Det grekiska ordet sophrosyne beskriver ett välbalanserat sinne som karaktäriseras av självdisciplin och självinsikt.]

aktad (ordnad),

gästfri (välkomnande, ta emot främlingar),

en god lärare.

[I Ef 4:11 hör tjänstegåvorna herde och lärare ihop.]

3 inte missbruka vin (ordagrant ”inte någon som sitter länge vid vinet”),

inte vara våldsam (stridslysten),

utan ska vara vänlig (förstående, förlåtande),

fridsam,

fri från penningbegär (inte älska pengar och vara girig, ordagrant ”inte vän med silvermynt”).

4 Han ska ta väl hand om sin familj och se till att barnen [yngre barn som fortfarande bor hemma] lyder och visar all respekt.

5 För om någon inte förstår att ta hand om sin egen familj, hur ska han då kunna ta hand om Guds församling?

6 Han får inte vara en nyomvänd (ordagrant en ”ung planta” eller ”nyplanterad”),

så att han blir högmodig (utvecklar stolthet) och faller under samma dom som djävulen [en gång] gjorde.

[Då han i högmod ville bli som Gud, se Hes 28:17.]

7 Han måste också ha gott anseende bland de utomstående,

så att han inte får dåligt rykte och fastnar i djävulens snara.

Kvalifikationer för församlingstjänare

8 Församlingstjänarna ska på samma sätt

vara värdiga respekt,

inte vara hycklare (falska),

inte missbruka vin,

inte vara ute efter pengar,

9 hålla fast vid trons mysterium (hemlighet) [som tidigare varit dold, men nu är uppenbarad, se Rom 16:25; 1 Kor 2:7-10] med rent samvete.

10 Men även de ska först prövas. Sedan kan de bli församlingstjänare om det inte finns något att anföra mot dem.

11 Kvinnorna [kan syfta på församlingstjänarnas hustrur eller kvinnliga församlingstjänare] ska på samma sätt vara

värdiga respekt,

inte förtala någon (ordagrant gr. diabolos – djävulens namn; dvs. någon som söndrar och splittrar och agerar djävulskt),

förståndiga [samma ord som i 1 Tim 3:2 för en församlingsledare],

nyktra

och trogna i allt.

[Samma grekiska ord gyne används både för kvinna och hustru, det är sammanhanget som avgör hur det ska översättas. På frågan om en kvinna kan tjäna som församlingstjänare gör Paulus det tydligt när han skriver till de kristna i Rom. Av de nio personer han kallar medarbetare är fem kvinnor, se Rom 16:3-16. Febe, som levererade brevet till Rom, var uttryckligen en församlingstjänare i staden Kenkrea, den östra hamnen i Korint, se Rom 16:1.]

12 En församlingstjänare (gr. diakonos) ska

vara en enda kvinnas man [samma uttryck som i vers 2],

ta väl hand om sina barn och sin familj.

13 De som tjänar (gr. diakoneo) väl (på ett gott och ädelt sätt)

[syftar främst på församlingstjänare, men gäller även församlingsledare]

vinner en god ställning [ett gott rykte, inflytande i församlingen]

och får stor frimodighet i tron på den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

[Paulus avslutar detta stycke på samma sätt som han börjar i vers 1, att det är ett gott uppdrag att vara ledare. Samma ord för god används i vers 1 och 13 och ramar in detta stycke. Det återfinns också centralt i vers 7.]

Sanningen

Församlingen är sanningens pelare och grundval

14 Detta skriver jag [Paulus] till dig [Timoteus] i hopp om att snart kunna komma till dig.

[Ungefär samtidigt som Paulus skriver detta brev till Timoteus i Efesos, skriver han också till Titus att han planerar för att tillbringa vintern i Nikopolis, se Tit 3:12. Nikopolis ligger på nuvarande Greklands östra kust. Förmodligen hoppades Paulus att besöka Timoteus innan han begav sig vidare österut, men vi vet inte om han gjorde det.]

15 Men om jag dröjer vill jag att du ska veta hur man ska uppföra sig i Guds hus, som är

den levande Gudens församling,

sanningens pelare

och grundval.

16 Det är erkänt stort (alla håller med om, bekänner) att det förut gömda mysteriet (hemligheten) i vår tro innehåller en fantastisk uppenbarelse om honom [Jesus] som blev:

uppenbarad (synlig) i köttet [då Jesus föddes som människa],

bevisad rättfärdig genom Anden (i Anden),

sedd av änglar (budbärare),

predikad (öppet proklamerad) bland hedningarna (de icke-judiska folken),

trodd på i världen,

upptagen i härlighet.

[Dessa sex strofer är antagligen delar av en dåtida lovsång.]

4

Sanningen kommer att attackeras

[Som sanningens pelare och grundval, se 1 Tim 3:14, är det viktigt att förstå att församlingen är utsatt för den ondes attack.]

1 Men Anden säger tydligt att i de sista tiderna [inte någon avlägsen tid, utan ganska snart efter det att Paulus skrivit detta, se Apg 20:29] kommer några att överge (avfalla från) tron och följa (ägna sig åt) villoandar och onda andars läror, 2 förledda av hycklande lögnare som är brännmärkta i sina samveten (utan medkänsla kan de förtrycka och skada människor).

3 De förbjuder folk att gifta sig och befaller dem att avstå från mat som Gud har skapat för att tas emot med tacksägelse av dem som tror och känner sanningen. 4 Allt som Gud har skapat [syftar här främst på mat] är gott [1 Mos 1:31], och inget är förkastligt när det tas emot med tacksägelse [vid måltider, se Mark 6:41; 8:6]. 5 Det helgas genom Guds ord och förbön [samma ovanliga ord används också i 1 Tim 2:1].

[Dessa falska lärare som härjade i Efesos var föregångare till andra århundradets gnostiker. Redan här syns den starka dualismen där anden är god och allt mänskligt är ont. Man lärde att alla kroppens behov var onda, vilket Paulus går emot. Självklart kan människan missbruka sexualiteten och mat, men i sig självt är detta något gott om det används som Gud har tänkt det.]

En tjänares ansvar

6 När du lägger fram detta för syskonen (bröderna och systrarna i tron) är du en god tjänare till den Smorde (Messias, Kristus) Jesus som hämtar näring ur trons och den goda lärans ord som du har följt. 7 Men gudlösa och gamla kvinnors myter (fabler, sägner) ska du avvisa (undvika, inte ha något med att göra).

[Kan syfta på judiska legender som apokryferna eller gnostiska tankegångar. Just i Efesos fanns en utbredd dyrkan av moder jord. Uttrycket ”gamla kvinnor” användes också för ”visa kvinnor”. De var kvinnliga prästinnor som förde vidare dessa legender i de här religionerna.]

Träna dig i stället i gudsfruktan.

8 ”Fysisk träning är nyttig (hjälper)

till viss del (ger en liten kortvarig förtjänst),

medan gudsfruktan (vördnadsfull tillbedjan) är nyttig (hjälper)

på alla sätt,

för den har löfte om liv,

både i detta livet och det kommande.”

[Fysisk träning är det grekiska ordet gymnasia. Det kan syfta på fysisk träning i allmänhet eller på asketism, se vers 3, där man tvingar kroppen till lydnad för att uppnå en högre andlighet.]

9 Detta är ett ord att lita på (trovärdigt) och värt att helt ta till sig.

[Frasen ”Detta är ett ord att lita på” syftar troligtvis på vers 8 och då främst sista delen, men kan också syfta vers 10. Frasen används totalt fem gånger i pastoralbreven. Tidigare i 1 Tim 1:15; 3:1, och även i 2 Tim 2:11 och Tit 3:8.]

10 Det är därför vi ständigt arbetar och kämpar (ger vårt yttersta), för vi har satt vårt hopp till den levande Guden som är Frälsaren för alla människor, först och främst för dem som tror. 11 Detta ska du inskärpa och lära ut.

12 Ingen får förakta dig för att du är ung, utan var (fortsätt att bli) ett föredöme för de troende i

ord och handling (uppförande, sätt att leva sitt liv),

i kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

tro (trofasthet) och renhet.

[I den här kulturen var man ung upp till 40 års ålder. Om Timoteus var omkring 15 år när Paulus tog med sig honom på sin andra resa, se Apg 16:1, var han nu i 30-årsåldern.

Av dessa fem egenskaper är de två första yttre egenskaper som är lätta att se. Paulus ville att Timoteus skulle vara känd för att tala visa ord i stället för ogenomtänkta hetsiga ord och också leva som han lärde. De två sista egenskaperna, tro och renhet, är inte direkt synliga, utan har mer med inre karaktär att göra. Ordet tro syftar både på tron på Gud och på trofasthet i ett uppdrag. Centralt, i mitten av dessa fem egenskaper, finns den osjälviska, utgivande kärleken som drivkraft för allt en kristen gör. Det bästa sättet att visa på den rätta vägen är att leva efter den själv.]

13 Tills jag kommer, fortsätt att

läsa högt ur Skriften [främst GT, men även vissa NT-brev fanns i omlopp, se 2 Pet 3:16.],

uppmuntra (trösta, hjälpa, komma till någons sida, förmana)

och undervisa (lära, instruera).

[Den kristna gudstjänsten följde samma mönster som den judiska samlingen i synagogan där någon efter textläsningen lade ut ordet. Jesus följde det mönstret i Nasaret och Paulus och Barnabas gjorde på samma sätt i Antiokia i Pisidien, se Luk 4:16-20; Apg 13:15. Uppmuntran och undervisning hör ihop. Båda orden finns tillsammans i Rom 12:7-8.]

14 Försumma inte nådegåvan i dig, den som du fick genom profetord när de äldste lade händerna på dig.

[Handpåläggning var ett sätt att avskilja någon till tjänst, se 1 Tim 1:18; 5:22; 2 Tim 1:6; Apg 6:6. Ett exempel på detta finns i Apg 13:1-3. Gåvan kan vara ledarskap, urskiljning eller kanske evangelisk gåva, se 2 Tim 4:5, 8; Ef 4:11.]

15 Tänk på detta, lev i detta så att alla kan se dina framsteg. 16 Var noga med dig själv [hur du lever ditt liv] och din undervisning [din teologi] och håll troget ut i detta [din tjänst, se vers 13-14]. [Ordningen är viktig, det personliga livet kommer före vad någon undervisar.] När du gör det, frälser (räddar) du både dig själv och dem som lyssnar på dig.

[Det bästa motgiftet mot falska läror är att presentera och undervisa sanningen och själv leva i sanning, se vers 6-7.]

5

Instruktioner till olika grupper i församlingen (5:1-6:2)

Behandla församlingen som din egen familj

[Hur vi ser på människor påverkar hur vi talar till dem. Paulus uppmanar Timoteus att relatera till alla i församlingen som om det vore hans egen familj. Dessa instruktioner hjälper Timoteus med hur han ska tillrättavisa och tala sanning på ett kärleksfullt sätt, se 1 Tim 4:12.]

1 Var inte hård (ordagrant ”slå inte ner”, tala inte hårda ord) mot en äldre man,

uppmuntra honom (förmana, kom vid hans sida) som [du skulle tala till] en far,

[förmana och uppmuntra]

yngre män som bröder,

2 äldre kvinnor som mödrar

och yngre kvinnor som systrar i all renhet.

Änkor

[Genom hela Bibeln syns Guds omsorg om änkor och faderlösa. Församlingen ska ta hand om dem, se 5 Mos 10:18; 14:29; 24:17-21. Redan i församlingen i Jerusalem organiserades hjälpen till just änkor, se Apg 6:1-7. Nu, trettio år senare, upptog denna hjälp en stor del av församlingens verksamhet, och Paulus är noga med att identifiera vilka som verkligen behöver hjälp.]

3 Hedra (värdesätt, ge finansiellt stöd till) änkor, dem som verkligen är änkor.

[Ordet hedra används bara på ett ställe till av Paulus. Där är det ett direkt citat av budet att hedra sin far och mor, se Ef 6:2. Ordet blir som ett eko av de uppmaningar angående änkor som finns i Gamla testamentet, se 2 Mos 22:22; 5 Mos 24:17.]

Vem är en verklig änka?

4 Men om en änka har barn eller barnbarn, ska dessa först och främst lära sig att visa respekt för sin egen familj och ge tillbaka vad de är skyldiga sina föräldrar, för detta är [gott, rätt och] välbehagligt inför Gud.

5 Den som nu verkligen är änka, och har blivit ensam (ensamstående, isolerad), har satt sitt hopp till (har sin förväntan på) Gud och håller ut (stannar kvar; framhärdar) [fortsätter att stå på sig] i åkallan [i de böner som bes för specifika behov] och bön [i tillbedjan, hängivenhet och förtrolighet med Gud] natt och dag. 6 Men den [änka] som lever för lyx [som alltid hänger sig åt slösaktig överdådighet och lättsinnig vällust] är levande död (ordagrant: har dött).

7 Lär dem [syftar troligen på änkorna] detta så att ingen kan anklaga dem (det inte finns något att anmärka på).

8 [Nu följer en varning till familjerna i församlingen:]

Om någon inte tar hand om (försörjer, planerar för, ordagrant ”tänker på förhand om”) sina närmaste, och särskilt sin egen familj, så har han förnekat tron och är värre än den som inte tror.

[Paulus hade tidigare skrivit till efesierna och särskilt uppmanat barnen att hedra sina föräldrar, se Ef 6:2. Jesus själv såg till att hans mor blev försörjd när han dog, se Joh 19:26-27.]

Församlingsänka

9 För att räknas som församlingsänka (registrerad änka) [för att tas upp på förteckningen över änkor som ska få understöd] måste hon

vara minst sextio år

och varit en enda mans kvinna.

[Termen ”en enda mans kvinna” motsvarar uttrycket ”en enda kvinnas man”, se 1 Tim 3:2. Troligen syftar ordet på trohet till sin make, och inte på att kvinnan bara varit gift en gång, eftersom Paulus uppmuntrar omgifte vid dödsfall, se vers 14. Sextio år var den ålder då man räknades som gammal i antiken.]

10 Hon ska vara känd för goda (ärbara) gärningar:

uppfostrat barn [sina egna, eller tagit hand om föräldralösa barn],

visat gästfrihet,

tvättat de heligas fötter [varit villig att betjäna andra],

hjälpt nödlidande

och använt varje tillfälle att göra gott.

[Det är inte helt klart om dessa församlingsänkor också fick understöd. Kanske hade de också en funktion i församlingen, i vers 5 nämns förbönstjänsten. Det finns gravinskriptioner från Rom, dock några hundra år senare, där det står att en församlingsänka vid namn Regina inte var en börda för församlingen. Ett annat argument för att änkorna inte bara blev omhändertagna utan också hade en funktion är de olika kvalifikationer som änkan förväntas ha. Olika kvalifikationer nämns nämligen också för äldste och diakoner, den tydligaste parallellen är ”en enda mans kvinna”. I en syrisk text från början av 200-talet, Didascalia Apostolorum, regleras olika funktioner i församlingen. Där förbjuds kvinnor att undervisa, och då särskilt änkor. Detta tyder på att änkor faktiskt undervisade och att texten vill motverka att detta sker.]

Yngre änkor

11 Yngre änkor [yngre än sextio år, men troligen mycket yngre än så, se vers 14] ska du däremot avvisa [att bli församlingsänkor, se vers 9].

Det är lätt att de dras in i en promiskuös livsstil (börjar drivas av begär) och förs bort från den Smorde (Messias, Kristus) och vill gifta sig. 12 På så sätt drar de en dom över sig eftersom de förnekat sin första tro (trohet).

[Ordet tro kan syfta antingen på tron på Jesus, eller på trohet och då syfta på ett trohetslöfte om att inte gifta sig som dessa församlingsänkor gav. Dock är det inte omgiftet i sig som är problemet, Paulus uppmanar till det i vers 14. Det verkar mer ha att göra med hur de levde sina liv och att de kanske gifte sig med icke-troende män. Som nästa vers visar var huvudproblemet en utsvävande livsstil som påverkade många negativt.]

13 Samtidigt lär de sig [dessa yngre änkor] att vara lata när de går omkring i husen. De blir inte bara lata, utan dessutom skvallriga och nyfikna och pratar om sådant som inte passar sig.

[Pastorala hembesök kan ha ingått i en församlingsänkas roll. Denna frihet att röra och besöka och betjäna andra kunde missbrukas. I 1 Tim 4:7 varnade Paulus just för fabler, sägner och heretisk undervisning från kvinnor. Även i nästa brev kommer denna varning, se 2 Tim 3:7. Kanske var denna grupp extra utsatt att bli influerad av tidiga gnostiska läror.

Följande exempel från den romerska satirdiktaren Juvenalis ger en inblick i vilken typ av skvaller som förekom bland kvinnor vid den här tiden: ”Hon vet allt som händer i världen ... Hon vet vem som är kär i vem, och vilken casanova kvinnorna strider om, hon kan berätta vem som gjorde vilken änka med barn, i vilken månad, hur varje kvinna beter sig med sin älskare och vad hon säger till dem ...”]

14 Jag vill därför [som en generell regel] att yngre änkor gifter sig, föder barn, sköter hemmet och inte ger motståndaren [djävulen eller motståndare till församlingen, se 1 Kor 16:9] något tillfälle att tala illa om dem. 15 Några har redan vänt sig bort och börjat följa Satan.

[Om dessa yngre änkor fick fortsätta i sin livsstil, med understöd av församlingen, skadade det hela kyrkans rykte i samhället. Det var nödvändigt för Timoteus att adressera dessa unga änkors beteende i all renhet, se vers 2. Uppmaning om att gifta sig står inte i motsats till det som Paulus skriver i Första Korintierbrevet 7 där han rekommenderar att änkor bör förbli ensamma. Det avgörande i sammanhanget är om den som lever ensam har gåvan att göra detta, se 1 Kor 7:7.]

16 [Uppmaningen i vers 8 gäller även välbärgade kvinnor som hade eget hushåll:]

Om en troende kvinna har änkor hos sig ska hon ta hand om dem och inte belasta församlingen, så att den kan ta hand om dem som verkligen är änkor.

[Ett exempel på en kvinna som tog hand om änkor var Dorkas i Joppe, se Apg 9:36, 39. Ett annat exempel på en välbärgad kvinna är Lydia som kom från staden Thyatira bara tio mil från Efesos, se Apg 16:14.]

Äldste

Arbetaren är värd sin lön

17 De äldste som sköter sin ledaruppgift väl ska ni anse värda dubbel heder [tillräckligt finansiellt stöd, kanske dubbelt så mycket stöd som en änka fick, se vers 3], särskilt dem som arbetar med predikan och undervisning. 18 Skriften säger:

Du ska inte binda för munnen (sätta munkorg) på oxen som tröskar [5 Mos 25:4; 1 Kor 9:9]

och

arbetaren är värd sin lön. [5 Mos 24:15; Matt 10:10; Luk 10:7]

Anklagelser och tillrättavisning

[Paulus hade redan nämnt att församlingen behövde vara på sin vakt mot sådana som talade illa om dess ledare, se 1 Tim 3:2, 7. Här är riktlinjerna för hur man skiljer mellan falska och äkta anklagelser. Det är samma princip som finns genom hela Bibeln med flera vittnen, se 5 Mos 19:15; Matt 18:16.]

19 Ta inte upp en anklagelse mot någon av de äldste om det inte finns två eller tre vittnen. 20 Dem [de församlingsledare] som syndar (en pågående handling, medvetet fortsätter att agera fel) inför alla ska du tillrättavisa inför alla så att även de andra tar varning.

21 Jag uppmanar dig allvarligt inför Gud och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus och de utvalda budbärarna (änglarna): ta vara på (skydda) detta [dessa regler] utan förutfattade meningar och utan att handla partiskt.

Att utse ledare

22 Var inte för snabb med att lägga händerna på någon. [Ersätta en äldste som avsatts, eller insätta någon ny som äldste.] Gör dig inte delaktig i andras synder.

[Ett sätt att skydda sig från en situation där en ledare måste tillrättavisas är att inte för snabbt sätta in någon i en ledande ställning. Den som är med och tillsätter en församlingsledare för hastigt, innan personen visat sig vara trofast, är delaktig i de negativa konsekvenser som så lätt kan uppkomma. I Antiokia i Syrien bad och fastade man innan man avskilde Barnabas och Paulus till att resa på den första missionsresan, se Apg 13:3.]

Håll dig själv ren.

23 [Paulus verkar bli påmind om att detta uttalande om renhet kan övertolkas, så han ger ett personligt råd till Timoteus.]

Drick inte längre bara vatten,

utan använd lite vin för din mage (gr. stomachos) och dina återkommande sjukdomar (svagheter).

[Ett av problemen med de falska lärarna i Efesos var att de lärde ut asketism. De förbjöd giftermål och avhöll sig från viss mat och dryck, se 1 Tim 4:3. Kanske hade Timoteus blivit influerad av dem och behövde Paulus råd på detta område. I kvalifikationerna för både församlingsledare och församlingstjänare finns ett krav på måttlighet vad gäller alkohol, se 1 Tim 3:3, 8. Det verkar som om Timoteus inte drack vin alls utan bara vatten, så Paulus tvingas uppmana Timoteus att faktiskt dricka lite vin för hälsans skull. Det är möjligt att läkaren Lukas fanns vid Paulus sida när han skrev detta, se 2 Tim 4:11. I vissa regioner och städer med dålig tillgång på färskt vatten (där man istället sparade vatten från vinterregnen i reservoarer) var detta ofta ohälsosamt med bakterier, och vin var säkrare att dricka.]

24 [Tillbaka till diskussionen om varför man inte ska vara för snabb att utse nya äldste:]

Vissa människors synder

är uppenbara och får sin dom i förväg,

andras synder kommer fram först senare.

25 På samma sätt är de goda (ärbara) gärningarna uppenbara,

och de som inte är det kan ändå inte förbli gömda [för alltid, de blir synliga].

6

Slavar

[Paulus har gett instruktioner till olika grupper i församlingen, se kapitel 5. Den sista gruppen är slavar. Det romerska samhället var beroende av slavar. Under den första tiden var omkring nittio procent av befolkningen slavar. Även om slaveriet hade minskat var omkring hälften av den romerska befolkningen slavar, när Paulus skriver detta brev. De slavar som arbetade i gruvor och på fälten hade det ofta väldigt svårt, medan de som tjänade i hemmen kunde ha det mer drägligt. Vissa av dessa slavar var väl utbildade och tjänade som skrivare och läkare. Paulus hade tidigare skrivit att i Jesus är ingen längre slav eller fri, se Kol 3:11. Vad innebar det uttalandet i en församling som växte och bestod av både slavar och slavägare?]

1 Alla som bär slaveriets ok ska anse sina härskare (gr. despotes) värda all respekt, så att Guds namn och läran inte smädas. 2 De som har troende härskare ska inte se ner på dem för att de är bröder [i tron], utan tvärtom tjäna dem så mycket villigare eftersom de som tar emot deras goda tjänst är troende och älskade. Så ska du undervisa och förmana.

Avslutande uppmaningar

Högmod och girighet är ofta drivkraften bakom osunda läror

3 Om någon sprider andra läror och inte håller sig till vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) sunda (hälsosamma) ord och den lära som hör till gudsfruktan [evangeliet, till skillnad från myter, se 1 Tim 4:7-10], 4 så är han högmodig och okunnig. Han har en sjuklig lust (ohälsosam stark iver) att diskutera (debattera) och strida om ord.

Sådant leder till

avund (missunnsamhet),

bråk (grupperingar, splittring),

förtal (fiendskap),

ondskefulla misstankar (en inställning där man alltid tänker det värsta om människor)

5 och ständiga strider (konflikter) mellan människor med fördärvat sinne

som har tappat bort (blivit bedragna) sanningen

när de menar att gudsfruktan ska ge vinst.

[Det är slående hur dessa egenskaper står i skarp kontrast till kvalifikationerna för en ledare i församlingen, se 1 Tim 3:2-12. Paulus utvecklar nu faran med materialismen. Ämnet tas upp i följande stycken, se vers 6-10, men även i vers 17-19. Brevet har en kiastisk struktur vilket gör att ämnet återkommer och hör ihop.]

Förnöjsamhet

6 Men gudsfruktan förenad med förnöjsamhet är verkligen en stor vinst.

7 Vi har inte tagit med oss något in i denna världen,

därför kan vi inte heller ta med oss någonting härifrån.

8 Har vi mat och kläder ska vi vara nöjda med det.

Kärleken till pengar är farlig

9 Men de som vill (strävar, planerar för och har som enda ambition att) bli rika, faller i frestelser och snaror och många ovisa och skadliga begär som drar människorna ner i fördärv och undergång.

10 För vänskapen (kärleken) till pengar (ordagrant ”vänskap med silvermynt”)

är en rot till all (alla sorters) ondska [plural, som nyss nämnts i vers 4-5, 9].

[Ofta citeras detta ordspråk felaktigt med att ”pengar är roten till allt ont”, vilket inte är sant. Ett exempel är syndafallet, innan det ens fanns pengar, se 1 Mos 3. Paulus konstaterar i stället att det är vänskapen och kärleken till pengarna, som är roten till den ondska som nämns i föregående verser. Det är girigheten och habegäret som orsakar avund, förtal, splittringar, tvister, frestelser och skadliga begär.]

Somliga har i sina försök (längtan efter något då man inte väjer för något) vandrat från tron och genomborrat sig själva med många smärtor (samvetskval).

Fly vissa saker – kämpa för andra

[En människa som vill följa Gud behöver fly från vissa saker, följa efter andra och kämpa trons goda kamp för att behålla dem. Man skulle kunna översätta de tre första verben med ord som alla börjar på bokstaven f: fly, följ och fajtas. Paulus uppmanar nu sin andlige son Timoteus:]

11 Men du gudsman (du som tillhör Gud, som är avskild för hans tjänst):

Fly (ständigt)

allt detta [ordstrider och kärleken till pengar, se vers 3-10].

Följ (sträva ständigt efter):

rättfärdighet (att leva rätt, i fullkomlig harmoni med Guds vilja),

gudsfruktan,

tro,

kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

uthållighet (ståndaktighet) [karaktär som står fast även under prövningar],

mildhet (saktmod; balanserad och kontrollerad styrka som är fri från hämndlystnad och bitterhet).

12 Kämpa (fajtas) [var ständigt delaktig i]

trons goda (ärbara) kamp (fajt) [som på ett slagfält eller i en tävling på en olympisk arena]!

Håll fast vid (fånga; grip tag i, få tag på) [sök verkligen vinna] det eviga livet som du blev kallad till (ut i) och som du också bekände dig till genom att avge den goda bekännelsen inför [ögonen på] många vittnen. [Syftar troligen på Timoteus dop eller ordination till tjänst.]

13 Jag [Paulus] befaller dig [Timoteus]

inför Gud (i hans närvaro), som ständigt ger liv åt allt levande,

och inför Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

som vittnade med den goda bekännelsen inför Pontius Pilatus.

[Jesu uppdrag var att vittna om sanningen, se Joh 18:33-37.]

14 [Detta är vad jag befaller dig:]

Håll detta bud (ditt uppdrag)

obefläckat (rent)

och oklanderligt (så att det inte finns något att anmärka på).

[Var sann, lev det på ett sådant sätt att ingen kan kritisera det.]

Gör detta tills vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) uppenbaras [då han kommer tillbaka för att regera här på jorden].

15 Hans uppenbarelse kommer att bli synlig vid hans rätta tider.

[Pluralformen av tider antyder att Guds rike uppenbaras successivt i flera steg, se Apg 1:7.]

Han som är den salige (glada, välsignade), ende Mäktige (gr. dunastes) [den enda regerande dynastin],

kungarnas Kung och herrarnas Herre.

16 Han som ensam är odödlig och bor i ett oåtkomligt ljus,

han som ingen människa har sett eller kan se –

honom tillhör ära och evig makt. Amen (låt det ske).

Uppmaning till de rika

17 Uppmana dem som är rika i den här tidsåldern (världen) att inte vara högmodiga eller sätta sitt hopp till något så osäkert som rikedom, utan till Gud som rikligt ger oss allt att njuta av. 18 Uppmana dem att göra gott, att vara rika på goda (ärbara) gärningar, att vara generösa och dela med sig. 19 Då samlar de åt sig en skatt som är en god grund för framtiden (ordagrant: för det som kommer) [i den kommande tidsåldern], så att de kan vinna (hålla fast vid; få tag på, se vers 12) det verkliga livet.

Förbli trofast

20 Käre Timoteus, bevara det som har anförtrotts dig (finansiell term för något som har satts in på ett konto).

Vänd dig bort från det oandliga, tomma pratet och invändningarna från det som kallas kunskap (gr. gnosis) utan att vara det. 21 Några har bekänt sig till detta, och har kommit bort från tron.

Nåden vare med er.

[Paulus avslutar brevet med att rikta sig till ”er”, plural, vilket indikerar att brevet var riktat till Timoteus, men lästes upp för alla de troende i husförsamlingarna i Efesos.]

2 Timoteusbrevet

1

2

3

4

2 Timoteusbrevet

Inledning

Introduktion: De tre pastoralbreven, första och andra brevet till Timoteus och Titusbrevet, är riktade till församlingsledare. Detta är Paulus sista brev. Han skriver från det kalla underjordiska fängelset i Rom omkring 67 e.Kr. Nero är kejsare och driver en hetsjakt mot de kristna. Enligt tradition blev Paulus halshuggen kort efter att detta brev hade skrivits. Här skriver han sina sista hälsningar till Timoteus som finns i Efesos. Brevet är skrivet som ett andligt testamente.

Struktur:

1. Tjäna Jesus i nuet – kap 1-2.

2. Gör dig redo att möta framtiden – kap 3-4.

Skrivet: Troligen 67 e.Kr.

Till: Timoteus, se 2 Tim 1:2, och församlingen i Efesos.

Från: Rom, 2 Tim 1:17.

Författare: Paulus, se 2 Tim 1:1.

1

Hälsning

1 [Från:] Paulus, genom Guds vilja apostel (sändebud, ambassadör) åt den Smorde Jesus (Messias/Kristi Jesu apostel) enligt ett löfte om liv – det [som är Guds rika liv] i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

2 [Till:] Timoteus,

[mitt] älskade barn [älskad med Guds osjälviska och utgivande kärlek].

[Det grekiska ordet för barn som används här är inte huios – en vuxen son. Istället skriver Paulus teknon, som ordagrant betyder ”att vara född av någon” och betonar relationen mellan föräldern och barnet – en älskad familjemedlem. Timoteus kom från Derbe (beläget i nuvarande centrala Turkiet) där Paulus träffade honom under sin första missionsresa. Timoteus mor var judinna och hans far var grek, se Apg 16:1. Han följde med på flera av Paulus resor och blev hans närmaste medarbetare. Paulus var hans andliga far.]

Nåd (oförtjänt favör) [kraft],

barmhärtighet (medlidande uttryckt i handling)

och frid

från Gud Fadern och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Herre.

[Uttrycket nåd och frid är vanligt hos Paulus, dock finns tillägget med ”barmhärtighet” bara här i pastoralbreven. Jesus talade i Bergspredikan om att den som är barmhärtig själv kommer att möta barmhärtighet, se Matt 5:7.]

Tacksägelse för Timoteus

[Vers 3-5 är symmetriskt strukturerade i en form som kallas kiasm. Detta innebär att temat i första raden hör ihop med temat i den sista, temat i andra raden med näst sista osv. I en kiasm återkommer ofta ord och fraser. Paulus skriver om sina förfäder i vers 3, vilket hör ihop med Timoteus mor och mormor i vers 5, ordet ”kommer ihåg” i vers 3 hör ihop med ”påmind” i vers 5, osv. Centralt i vers 4 finns höjdpunkten och själva huvudpoängen: längtan att få se Timoteus! För att visualisera kiasmen är texten inskjuten i olika steg.]

3 Jag [Paulus] känner sådan tacksamhet till Gud,

som jag liksom mina förfäder tjänar (tillber, gör helig tjänst inför) med rent samvete,

när jag kommer ihåg (ständigt tänker på) dig [Timoteus] i mina böner,

både natt och dag.

4 När jag minns dina tårar

längtar jag efter att se dig igen,

så att jag kan fyllas av glädje.

5 Jag har blivit påmind om din uppriktiga (äkta, oförfalskade) tro,

som först fanns i din mormor Lois, din mor Eunike,

och som jag är helt övertygad om finns även i dig.

[Timoteus mor var en judinna som blivit kristen, hans far var däremot grek och uppenbarligen inte troende, se Apg 16:1.]

Evangeliet

[Vers 6-14 formar en kiasm. Den yttre ramen handlar om Guds gåva, den helige Ande, och ordet kärlek, se vers 6-7 och 13-14. Vers 8a och 12b handlar om att ”inte skämmas”. Vers 8b och 12 om ”lidande”. Vers 9 använder ordet ”frälst” och i vers 10 återkommer ”frälsare”. Centralt i vers 9b finns evangeliets kärna: frälsning inte på grund av gärningar utan genom nåd!]

6 Det är därför jag påminner dig om att åter igen tända (väcka, blåsa liv och hålla brinnande) den nådegåva från Gud [den inre glöd och eld] som finns inom dig, och som du fick genom min handpåläggning. 7 För Gud gav oss inte (har inte gett oss) modlöshetens (feghetens, försagdhetens, osäkerhetens, skygghetens, uppskrämdhetens, rädslans) ande,

utan kraftens (förmågans, möjlighetens)

och kärlekens

och det sunda (välbalanserade) sinnets [Ande].

[Istället för modlöshet ger Guds Ande kraft, kärlek och ett klartänkt sinne. Guds osjälviska, utgivande och rättfärdiga kärlek (gr. agape) står i centrum av de tre sista substantiven i genitiv. Det första är grekiskans dynamis som beskriver hur nådegåvan har ”sprängkraft”. Det sista, sophronismos (som bara förekommer här i NT), härrör från sozo (att frälsa, befria, hela och bevara) och phren (insikt och urskillningsförmåga). Det handlar om ett varsamt och kontrollerat sinne som är utrustat med rationellt tänkande och gott omdöme. Ett sinne som i varje situation har förmågan att se helheten – den större bilden – från Guds perspektiv, och då även hans vilja att just frälsa, befria och hela (gr. sozo). Självbehärskning och urskiljningsförmåga behövs också för att kunna undervisa och tillrättavisa på ett frimodigt och lämpligt sätt, se 2 Tim 4:2.]

8 Därför ska du inte skämmas för vittnesbördet om vår Herre (skämmas över Herrens vittnesbörd) [dvs. det han har gjort och bevisat i sin kärlek], inte heller för mig, hans fånge,

utan lid (tag del i lidandet) tillsammans [med mig] för evangeliet i (enligt) Guds kraft (efter den styrka och förmåga Gud ger).

9 Han är den som frälst (befriat, räddat, helat, bevarat, upprättat) oss med en helig kallelse [som leder till helighet, ett liv avskilt till tjänst för Honom].

[kiasmens centrum:]

Inte på grund av våra gärningar,

utan efter hans beslut och nåd,

som gavs till oss i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus redan före tidens början,

10 men som nu har blivit synlig när vår Frälsare den Smorde (Messias, Kristus) Jesus har trätt fram (uppenbarat sig). Han har brutit dödens makt och fört fram liv och oförgänglighet (immunitet från evig död) i ljuset genom evangeliet.

11 Detta är jag satt till att tjäna som förkunnare, apostel och lärare.

12 Det är därför jag får lida allt detta.

Jag skäms inte, för jag vet vem jag tror på, och jag är övertygad om att han har makt att bevara det som blivit anförtrott åt mig, och som jag har överlåtit [till Honom] fram till denna dag.

13 Som mönster för en sund förkunnelse ska du ha de ord som du har hört av mig, i tro och kärlek i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

14 Bevara det goda som anförtrotts dig

genom den helige Ande som bor i oss.

Onesiforus sökte och fann mig

[Vers 15-18 är formad som en kiasm som ramas in av uttrycket ”du vet”, se vers 15 och 18. Andra stycket nämner området ”Asien”, och andra stycket från slutet nämner staden ”Efesos” som var huvudorten i Asien. Vers 16 använder ordet ”barmhärtighet” som också återfinns i vers 18. Centralt finns vers 17 där Onesiforus sökte och fann Paulus i Rom!]

15 Som du vet

har alla i [provinsen] Asien [nuvarande västra Turkiet, där Efesos – där Timoteus befann sig – var huvudorten]

vänt sig bort ifrån mig,

bland dem Fygelus och Hermogenes.

[Timoteus kände till Fygelus och Hermogenes, kanske var de kristna ledare i Efesos. Det är troligt att de avvikit både i fråga om band till Paulus och i den sanna läran. Paulus nämner även Hymeneus och Filetus lite senare, se 2 Tim 2:17-18.]

16 [I kontrast till dessa för Paulus smärtsamma exempel, väljer han att lyfta fram en man som förebild för alla troende.]

Må Herren visa barmhärtighet

mot Onesiforus familj.

Han gav mig ofta nytt mod (ordagrant ”var som frisk luft”)

och skämdes inte för mina bojor.

17 Tvärtom, när han kom till Rom

sökte han ivrigt efter mig och fann mig också.

[Denna centrala vers i detta stycke, motsvarar centrumet ovan i vers 4, som förstärker Paulus önskan att få se Timoteus en sista gång.]

18 Må Herren låta honom finna barmhärtighet

hos Herren på den dagen [då Jesus kommer att döma alla människor, se 2 Tim 4:1].

Hur mycket han hjälpte mig i Efesos,

det vet du mycket väl.

[Troligen var Onesiforus död. Hans familj nämns igen i de avslutande hälsningarna, se 2 Tim 4:19.]

2

Praktiska uppmaningar – var uthållig

Träna nästa generation

[Varje generation ansvarar för att föra den kristna tron vidare till nästa generation. Paulus var Timoteus andlige far, och nu uppmanar han Timoteus att träna yngre ledare.]

1 När det gäller dig [Timoteus], mitt barn [följ Onesiforus exempel, se 2 Tim 1:16-17], hämta nu kraft (få ständigt, gång på gång styrka) i den nåd (oförtjänta favör) [kraft] som finns hos den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. 2 Det du har hört av mig inför många vittnen ska du anförtro (ge vidare) åt pålitliga (trogna) personer som i sin tur ska kunna undervisa andra.

[Paulus kommer senare i brevet att be Timoteus lämna Efesos och komma till honom i Rom, se 2 Tim 4:9, 21. Det är viktigt att det finns pålitliga personer som kan föra trons grunder vidare. Ordet anförtro har betydelsen av att ställa fram något intill en person, det används i betydelsen att duka upp mat i Mark 6:41. Ordet användes även för en insättning på ett bankkonto.]

Tre liknelser

[Den som vill följa Jesus kommer att möta motstånd. Paulus illustrerar detta genom att lyfta fram särdragen i tre yrkesgrupper: en soldat i strid tappar inte koncentrationen, en atlet måste hålla sig till reglerna för att vinna, och en jordbrukare måste arbeta hårt och vara tålmodig för att få en skörd. Detta var välkända bilder för Timoteus och församlingen i Efesos då romerska soldater fanns i varje stad, de olympiska spelen i södra Grekland var omtalade och många arbetade inom jordbruket. Dessa tre exempel återkommer även i brevet till Korint som var skrivet just från Efesos, se 1 Kor 9:7, 24.]

3 Dela lidandet tillsammans med andra som en god (ädel) soldat för den Smorde (Messias, Kristus) Jesus. [Några av Paulus strapatser räknas upp i 2 Kor 11:23-29.] 4 Ingen soldat som är i tjänst tillåter sig att bli involverad (engagerar, snärjer in sig) i civila angelägenheter [blir helt upptagen bara med arbete, familj eller fritid], för han vill tjäna den [befälhavare] som värvade honom till att bli soldat.

5 Om någon tävlar [som en atlet] så vinner han inte segerpriset (blir inte krönt) om han inte följer de föreskriva reglerna [inte följer eller hanterar Guds ord rätt, se vers 15].

6 Det är den hårt arbetande jordbrukaren [som plöjer och sår] som bör vara den förste som får sin del av skörden.

7 Fundera på (tänk över detta gång på gång, förstå) det jag säger, för Herren ska ge dig full förståelse i allt.

Jesus som exempel

[Vers 8-10 formar en kiasm som ramas in av att Paulus först blickar tillbaka på Jesus, för att här sist se fram emot en evighet tillsammans med honom. Centralt finns temat att evangeliet inte går att hindra – det är inte bundet!]

8 Kom ihåg (tänk ständigt på) Jesus den Smorde (Messias, Kristus) [hans mänskliga sida], som uppstånden från de döda (uppstånden och nu levande), av Davids släktled (säd). [2 Sam 7:12-16]

[I detta brev nämns titeln ”den Smorde”, gr. Christos, tretton gånger. Tolv av dessa i benämningen ”den Smorde Jesus” vilket betonar Jesu gudomlighet som Guds utvalde. Här i denna vers är ordföljden omvänd. Benämningen ”Jesus den Smorde” lyfter fram Jesu mänskliga sida. Under prövningar, lidande och hårt arbete hjälper det att tänka på att Jesus har varit människa, se Heb 4:15. Att Jesus var från Davids släktled visar att han var en människa som vi, men också att han uppfyllde kriterierna på de messianska förväntningarna.

Verbformen perfekt particip, som används för ”uppstånden”, betonar att en händelse som har skett i det förflutna fortfarande verkar i nuet. Jesus har uppstått och lever fortfarande, vilket påverkar oss i dag!]

Detta är mitt evangelium,

9 som jag får utstå lidande för,

till och med att bli bunden (fängslad, bära kedjor och bojor) som en kriminell,

men Guds ord är inte bundet (fängslat, har inte kedjor och bojor).

10 Därför (på grund av detta) uthärdar jag allt [jag står uthålligt fast i allting och vacklar inte] för de utvaldas skull,

för att också de ska få [del av] (vinna) frälsningen (befrielsen)

i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus

och därmed [få] evig härlighet (ära, glans).

Ett ord att lita på

11 Detta är ett ord att lita på (trovärdigt):

Om vi har dött med honom (vilket vi gjort),

ska vi också leva med honom.

12 Om vi står fasta (behåller fältet, blir kvar i tron, vilket vi gör),

ska vi få regera som kungar med honom.

Om vi förnekar (aktivt tar avstånd från honom, har som livsstil att förneka honom),

så ska han förneka oss. [Luk 12:8-9]

13 Om vi är otrogna (inte tror),

så är han trogen [sitt ord, se Mark 16:16],

för han kan inte förneka sig själv.

[Vers 11-13 är antagligen en tidig kristen hymn eller dikt. Den första delen är en uppmuntran till de troende, se vers 11b-12a. Den andra delen är en varning för dem som aktivt tagit avstånd från Jesus, se vers 12b-13. Liknande motsatsförhållanden beskrivs i Ps 18:26-27. Uttrycket ”detta är ett ord att lita på” används totalt fem gånger i pastoralbreven. De övriga fyra är: 1 Tim 1:15; 1 Tim 3:1; 1 Tim 4:9; Tit 3:8. Det är fundamentala sanningar i den kristna tron.]

En trogen tjänare

14 Fortsätt (gång på gång) att påminna dem [församlingen] om detta [att stå fasta, undervisa med fokus på evangeliets kärna, se vers 2, 8, 12-13].

Varna dem inför Gud att undvika ordstrider, för sådant är

meningslöst (helt utan vinst)

och förödande (omkullkastande, ödeläggande – gr. katastrophe)

för dem som hör på. 15 Gör allt du kan för (var ivrig; skynda dig) att bestå provet [att visa dig redo till tjänst] inför Gud, likt en [oblyg] arbetare som inte har någon anledning att skämmas, och som rätt (korrekt och precist) hanterar (delar, tillämpar, utlägger) sanningens ord.

[Ordet ”rätt hanterar”, gr. orthotomeo, återfinns bara här i NT. Det används dock två gånger i den grekiska översättningen av GT och översätts ”gör vägen rak”, se Ords 3:6; 11:5. Grundbetydelsen syftar på att bygga en rak väg, men även att ”skära rakt” med innebörden att plöja rakt eller skära till ett stenblock. Irrlärare försökte leda bort på andra vägar, men Timoteus uppmanas att anlägga en rätt väg. Användningen här anspelar också på att vandra den rätta vägen, att själv göra det rätta genom att följa och tillämpa sanningen.

När en romersk väg anlades spände man upp ett snöre mellan två punkter för att få en rät linje. I sammanhanget talas det om de dödas uppståndelse, se vers 18. De två hållpunkter som en sund kristen undervisning bör fästas upp på är Jesu första och andra ankomst. Ett ensidigt fokus på att han har kommit kan leda till världslighet, på samma sätt som ett ensidigt fokus på hans andra tillkommelse kan leda till överandlighet.]

16 Men oandligt, tomt prat ska du ständigt akta dig för. De som ägnar sig åt sådant kommer att gå allt längre i ogudaktighet [bort från Gud, från den rätta vägen], 17 och deras ord kommer att sprida sig som kallbrand (gangrän – gr. gaggraina).

[Kallbrand är en sjukdom där kroppens vävnad dör på grund av dålig blodförsörjning eller allvarlig bakterieinfektion. Uppstår ofta i illa skötta sårskador och sprider sig till närliggande vävnad. Botemedlet är alltid att ta bort den döda vävnaden och nu för tiden även behandla med antibiotika om det är en infektion.]

Till dem hör Hymeneus [ett ovanligare namn, sannolikt samma man som struntat i Paulus tidigare varning, se 1 Tim 1:20, och troligen fått lämna gemenskapen] och Filetus, 18 som har kommit bort från sanningen. De vänder upp och ner på tron för vissa när de säger att uppståndelsen redan har ägt rum.

[Bibeln är tydlig med att det kommer en framtida, fysisk uppståndelse, se 1 Kor 15. Det är troligt att dessa falska lärare i Efesos hade anammat tidiga gnostiska läror och talade om en slags andlig uppståndelse där de i anden redan befann sig i himlen.]

19 Men Guds fasta grund [församlingen som är sanningens pelare och grund, se 1 Tim 3:15] består och har detta sigill:

”Herren känner de sina.”

[Citat från 4 Mos 16:5, som handlar om Korans, Datans och Avirams uppror mot Mose och församlingen. På samma sätt som Gud då skilde mellan de som var falska lärare och de som var lojala, uppmuntras Timoteus att förtrösta på Gud som skiljer mellan äkta och falska lärare.]

”Var och en som åkallar (bekänner sig till) Herrens namn

ska hålla sig borta från orättfärdighet.”

[Inte ordagrant citat, men samma tankegångar som finns i Ps 34:14 och Ords 3:7.]

Var ett rent kärl som Gud kan använda

20 Men i ett stort hus [i en stor församling] finns det

inte bara kärl av guld och silver

utan också av trä och lera,

några till hedrande ändamål,

andra till mindre hedrande.

21 Den som nu renar sig från detta

[de falska lärorna, vänder sig bort från orättfärdighet, vers 19]

blir ett kärl till hedrande ändamål,

helgat,

användbart för sin härskare (mästare – gr. despotes)

och redo för varje god gärning.

[Ordet ”detta”, som ibland översätts ”dessa”, är i formen neutrum, och syftar inte på människor. Strax kommer Paulus uppmana Timoteus att vara vänlig mot alla och i ödmjukhet tillrättavisa motståndarna, se vers 24-26.]

Stegen för att gå till rätta med felaktig undervisning

22 Fly ungdomens (omogna) onda begär.

[Det syftar troligen på ungdomlig omogenhet, otålighet, stridigheter och egna ambitioner, se vers 23-24. Det inkluderar även sexuella frestelser, även om inte det är huvudtemat här. Orden fly och följ är samma som i 1 Tim 6:11. I antiken fanns inte begreppet tonår och ordet ung betydde inte samma sak som i dag. Livet delades upp i två faser, man var antingen ung eller gammal, och gränsen gick vid 40 års ålder. Timoteus är troligtvis i 30-årsåldern när Paulus skriver detta brev till honom, se 1 Tim 4:12.]

Följ (sträva) i stället efter:

rättfärdighet (att leva rätt, i fullkomlig harmoni med Guds vilja),

tro,

kärlek [som är osjälvisk och utgivande]

och frid

tillsammans med dem som åkallar (frågar efter, ropar och vädjar till) Herren av rent hjärta.

23 Däremot ska du avvisa (undvika, vägra att gå in i) dumma och meningslösa (odisciplinerade, barnsliga) dispyter, du vet att de bara föder strider (tvister, konflikter). 24 En Herrens tjänare (slav, livegen) ska

inte strida (skapa konflikter, bråk)

utan vara

vänlig mot alla,

skicklig att undervisa,

beredd att kunna bli illa behandlad utan att bli bitter (inte vara lättstött),

25 i mildhet (vänlighet, känslomässig stabilitet utan att brusa upp) kunna tillrättavisa (disciplinera) dem som opponerar sig [mot den sanna läran].

Kanske låter Gud dem omvända sig, så att de kommer till full insikt om sanningen 26 och nyktrar till ur djävulens snara, där de hålls fångna, så att de gör hans vilja.

[Falska läror och alla negativa konsekvenser som följer med dem har sitt ursprung i Satan, men genom Guds nåd kan Jesu tjänare vara med och föra tillbaka dessa personer.

Uttrycket ”kanske låter Gud dem omvända sig” betonar att sann omvändelse måste vara ett Guds verk i en människas hjärta. Jesus sa att ingen kan komma till mig, om inte Fadern drar honom till sig, se Joh 6:44. Gud vill frälsning, se Hes 33:11; 2 Pet 3:9.]

3

Den sista tiden

1 Du ska veta (måste förstå) att i de sista dagarna blir det svåra tider.

[Uttrycket ”de sista dagarna” används i NT för hela perioden från Jesu död och uppståndelse fram till hans återkomst, se Petrus tal i Apg 2:16-39 och Heb 1:2.]

2 Människorna kommer att vara:

egenkära (själviska, älska sig själva, allt centrerar kring det egna jaget),

penningkära (älska pengar, leva för materialism, ordagrant ”vän med silvermynt”),

skrytsamma (arroganta),

stolta,

hånfulla,

[Nu följer fem allitterationer – en retorisk stilfigur där flera ord börjar med samma ljud. Det kan jämföras med rim, där ord slutar med samma ljud. De följande fem orden börjar alla med den grekiska bokstaven alfa, som reverserar ordets betydelse. Den svenska motsvarigheten är ”o”. Denna grupp verkar alla ha att göra med familjerelationer.]

olydiga (upproriska – gr. apeithes)

mot sina föräldrar,

otacksamma (gr. acharistos),

oheliga (ogudaktiga – gr. anosios),

3 okänsliga (känslokalla, kärlekslösa mot sina närmaste, utan familjeband – gr. astorgos),

oförsonliga (går inte in i förbund, förbundsbrytare, vägrar att överkomma meningsskiljaktigheter – gr. aspondos),

djävulska (skvallrare, förtalare – gr. diabolos, djävulens namn – någon som söndrar och splittrar och agerar djävulskt),

[Detta är listans centrum – källan för allt detta är djävulen.]

[Nu följer på nytt tre allitterationer där alla orden börjar på alfa, se vers 2.]

obehärskade (utan självkontroll – gr. akrates),

omilda (otämjda, råa, brutala, djuriska – gr. anemeros),

fientliga

mot det goda (helt utan intresse för det goda – gr. aphilagathos),

4 falska (sådana som förråder),

hänsynslösa (förhastade, kastar sig huvudstupa in till sitt förfall)

högmodiga (förblindade).

De kommer att älska njutning (ordagrant vara ”vän med hedonism”),

mer än de älskar Gud (ordagrant vara ”vän med Gud”)

5 och ha ett sken (en yttre form) av gudsfruktan

men förneka dess kraft.

[Denna lista med arton punkter börjar och slutar på temat egoism. Kärleken till sig själv, istället för den som är riktad mot Gud, ramar in hela detta stycke.]

Håll dig borta från (undvik) dem!

[Paulus har tidigare uppmanat Timoteus att vara vänlig mot alla, se 2 Tim 2:24. Det gällde även dessa människor som verkade finnas i församlingens krets. När Paulus var fånge i Caesarea kom den romerske ståthållaren Felix ofta och lyssnade på honom, och Paulus fick ett tillfälle att dela evangeliet, se Apg 24:24-27. Se även Rom 16:17.]

6 Bland dem [som drivs av egoism, se vers 2-5, och även bland de falska lärarna i Efesos] finns sådana som smyger (ålar) sig in i hemmen och snärjer (får kontroll över, tillfångatar) svaga kvinnor som är tyngda av [obekända, tidigare] synder [som nu tynger dem] och drivna av många slags begär, de blir 7 ständigt undervisade, men lyckas aldrig komma till insikt (praktisk kunskap) om sanningen.

8 Liksom [de egyptiska trollkarlarna] Jannes och Jambres trotsade Mose, trotsar dessa män sanningen. De [dessa falska lärare] är människor med fördärvat sinne, deras tro är inte äkta.

9 Men de ska inte ha någon mer framgång. [De går längre och längre i sin ogudaktighet, se 2 Tim 2:16.] Deras galenskap ska bli uppenbar för alla, så som det också blev med de två [Jannes och Jambres].

[Jannes och Jambres var, enligt den judiska traditionen, namnet på faraos två trollkarlar som gjorde falska tecken, se 2 Mos 7:11; 9:11.]

Uppmaning till Timoteus

Var trofast trots förföljelse

[Till skillnad från falska lärare som smyger sig in, visar Paulus på en öppenhet. Timoteus har följt och sett Paulus under en lång tid, hans liv är öppet och transparent.]

10 Men du har följt (varit närvarande, noga sett) min

undervisning (lära),

livsstil (mitt liv),

målsättning,

tro,

tålmodighet (balanserade temperament, överseende med andra när de gör fel),

kärlek [som är osjälvisk och utgivande] och

uthållighet (ståndaktighet) [karaktär som står fast även under prövningar],

11 mina förföljelser

och lidanden,

som de i

Antiokia [Apg 13:14-52, där Paulus och Barnabas fördrevs från staden],

Ikonium [Apg 14:1-5, där de var nära att bli stenade, men hann fly från staden]

och Lystra [Apg 14:6-20, där Paulus blev stenad och släpades ut ur staden till synes död].

Vilka förföljelser har jag inte fått utstå,

men Herren har räddat mig ur dem alla.

[Syftar på Ps 34:20.]

12 Så kommer alla som vill leva gudfruktigt i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus att bli förföljda. 13 Men onda människor och bedragare [charlataner, illusionister, de som ger ett sken av att vara goda] ska gå allt längre i sin ondska, de bedrar (vandrar bort från sanningen) och är själva bedragna.

[All synd har sitt ursprung i att vara förledd. Att känna sanningen sätter människor fria, se Joh 8:31-32.]

Var trogen Guds ord

14 Men du måste hålla fast vid det du lärt dig (intellektuellt förstått) och som du är övertygad om (förvissad om, trogen i). Du känner ju personligen dem som har undervisat dig. [Paulus syftade på Timoteus mor Eunike och hans mormor Lois, se 2 Tim 1:5, och även på sig själv, se 2 Tim 1:13; 2:2. Kanske tänkte Paulus även på flera pålitliga lärare som han har nämnt, se 2 Tim 2:2.] 15 Du har redan som litet barn fått kunskap om de heliga Skrifterna, som kan ge dig vishet, så att du blir frälst (helad, upprättad, befriad) genom tron i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus.

16 Hela Skriften (varje skrift; varje del av Skriften) [hela Bibeln] är utandad av Gud (”gudsutandad” – gr. theopneustos) [inspirerad av Guds Ande] och nyttig (användbar, hjälpsam)

till undervisning [handledning i läran och dess tillämpning, se Rom 15:4],

till tillrättavisning (överbevisning) [om synd, se Joh 16:8],

till upprättelse (återupprättelse, korrigering), [och]

till fostran i rättfärdighet [disciplinerad träning i att leva i överensstämmelse med Guds vilja],

17 så att gudsmänniskan [den som tillhör Gud] kan bli [fullt] färdig [kvalificerad och redo att komma i funktion här och nu],

väl rustad [sedan hon fullt ut har anpassats och utrustats] för varje god gärning.

[Med Skriften syftar Paulus på de judiska skrifterna (som utgör det vi idag kallar för Gamla testamentet), men även på evangelierna, Apostlagärningarna och breven som tillkom under mitten av det första århundradet (som tillsammans med Johannesevangeliet, senare brev och Uppenbarelseboken benämns Nya testamentet). Den grekiska prepositionen pros (”till” i vers 16 och ”för” i vers 17) har innebörden ”samverkande fram mot målet” och betonar här Skriftens roll i helgelsen.]

4

1 Jag [Paulus] uppmanar dig [Timoteus] allvarligt inför (i närvaro av) Gud och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, han som ska döma levande och döda, och inför hans uppenbarelse [andra tillkommelse] och hans kungarike:

2 Predika ordet (gör budskapet allmänt känt),

var redo i tid och otid (oavsett omständigheter).

Förmana (överbevisa om synd och uppmana till omvändelse),

tillrättavisa skarpt (ge tydlig varning) och

uppmuntra (trösta, hjälp, inbjud) med

outtröttligt tålamod (balanserat temperament som har överseende när någon gör fel) och

undervisning (doktrin, tydliga instruktioner om hur man gör det rätta).

[I uppmuntran ingår att tålmodigt förklara och instruera om vad Bibeln säger i olika frågor. När någon förmanas eller tillrättavisas måste denne få reda på anledningen till detta, och bli uppmuntrad och få undervisning om hur han eller hon ska ändra sitt beteende. De tre verben förmana, tillrättavisa och uppmuntra har inte och-tecken mellan sig i grundtexten. Detta skrivsätt betonar att själva slutsatsen och anledningen kommer i vers 3-5.]

3 För det kommer en tid då människor inte längre kommer att tolerera (acceptera, stå ut med) att höra den sunda läran. I stället kommer de allteftersom det behagar dem (kliar dem i öronen) samla på sig lärare efter lärare som talar vad deras begär (längtan efter det förbjudna) vill höra. 4 De kommer att vända sig bort från att höra sanningen, och i stället vända sig till myter (mänskligt påhittade historier).

5 [I kontrast till den andliga likgiltighet för Guds ords sanningar som beskrivits i vers 3-4 ger Paulus fyra uppmaningar:]

Men var du [ständigt] nykter (alert i sinnet; samlad, sansad, vaksam, klartänkt, opåverkad) i allting.

Håll (härda) ut i svårigheter (bär ditt lidande; var beredd att ”lida ont”).

Utför en evangelists arbete.

[Låt ditt arbete ha en evangelists karaktärsdrag – var ivrig att leda andra till Jesus!]

Fullfölj (fullgör; gör ditt yttersta för att fullt ut ”bära”) din tjänst (gr. diakonia).

Paulus exempel

6 För själv är jag på väg att offras,

och tiden för mitt uppbrott har kommit.

[Bibeln säger inte när Paulus dog, men det mesta pekar på att det skedde några år efter branden i Rom 64 e.Kr., då förföljelsen av de kristna ökade. Enligt traditionen fick Paulus sitta i det underjordiska Mamertinska fängelset för att sedan bli halshuggen under Neros tid som kejsare omkring 67 e.Kr.]

7 Jag har kämpat den goda (ärbara) kampen.

[Som en atlet i de grekiska spelen har jag vunnit, och vilar nu i den segern.]

Jag har fullbordat mitt lopp.

[Som en löpare i ett sprinterlopp, och vilar nu i den segern.]

Jag har bevarat (hållit fast vid) tron.

[Som en soldat har jag försvarat och skyddat tron, och vilar nu i den segern.]

8 Framför mig väntar nu rättfärdighetens segerkrans, som Herren, den rättfärdige domaren, ska ge mig på den dagen [då jag får möta honom], och inte bara mig utan alla som har älskat (och fortfarande älskar och längtar efter) hans uppenbarelse (återkomst). [Tit 2:12-13; Rom 8:28]

Personliga hälsningar

[Följande stycke ramas in av Paulus önskan om att Timoteus ska komma till honom i Rom, se vers 9 och 21. Paulus visste att han snart skulle dö, men förväntade sig vissa dröjsmål i den romerska rättsprocessen. Det tar knappt en månad att resa sjövägen mellan Efesos och Rom. Det rör sig alltså om några månader från det att brevet skickats till att Timoteus kommer. Med tanke på Timoteus säkerhet önskar Paulus att Timoteus kommer före vintern, se vers 21, då det blev farligt att resa på Medelhavet. Både Paulus andliga och mänskliga behov blir synliga i detta brev. Han behövde skriftrullarna med Guds ord, men även sällskap och sin mantel för att hålla sig varm i den kalla fängelsehålan i Rom.]

9 Skynda dig (gör allt du kan för) att komma till mig snart.

Uppdatering om personer i Rom

10 Demas har övergett mig,

han fick kärlek till den här världen (denna nuvarande tidsålder) och reste till Thessalonike.

Crescens

har rest till Galatien [i Mindre Asien, centrala Turkiet].

Titus

har rest till Dalmatien [region norr om Makedonien, nuvarande sydvästra Kroatien].

[Demas, som är en kortare form av namnet Demitrus, hade tidigare varit en nära medarbetare till Paulus, se Filemon 1:24. Han var inte jude, se Kol 4:11, 14. Han hade övergivit Paulus i Rom och flyttat till Thessalonike som troligen var hans hemstad. Crescens och Titus var utsända på nya uppdrag. Tidigare hade Paulus skrivit till Titus på Kreta och bett honom spendera vintern i Nikopolis, se Tit 3:12.]

11 Lukas är den ende som är kvar hos mig.

[Lukas var hos Paulus även under den första fängelsevistelsen i Rom, se Kol 4:14; Filemon 1:24.]

Ta med dig Markus hit,

han är till god hjälp i min tjänst.

[Johannes-Markus reste tillsammans med Paulus och Barnabas, men han avbröt resan i Perge, se Apg 13:13. Det har skett en upprättelse och Paulus talar väl om honom här. Han fanns hos Paulus även under den första fångenskapen, se Kol 4:10.]

12 Tychikus har jag sänt till Efesos.

[Tychikus var en av Paulus trogna reskamrater, se Apg 20:4. Timoteus kunde känna sig trygg att lämna Efesos när han visste att Tychikus var på väg till Efesos och församlingen.]

13 När du [Timoteus] kommer, ta med dig manteln som jag lämnade hos Karpus i Troas [på vägen från Efesos till Rom]. Ta också med böckerna, framför allt pergamentskrifterna. [Det blir snart vinter och Paulus behöver sin mantel för att inte frysa.]

Herren ger styrka trots motstånd

14 Kopparsmeden Alexander [i Efesos] har gjort mig mycket ont. Herren ska löna honom efter hans gärningar. 15 Du själv måste också vara på din vakt mot honom, för han har gjort kraftigt motstånd mot vår förkunnelse.

[Alexander var ett vanligt namn. Det kan vara samma man som omnämns i Apg 19:33-34, eller mer troligt personen i 1 Tim 1:20.]

16 När jag försvarade mig första gången var det ingen som kom till min hjälp, utan alla övergav mig, låt det inte tillräknas dem. 17 Men Herren hjälpte mig och gav mig kraft, för att förkunnelsen genom mig skulle fullföljas och alla folk skulle få höra den. Så blev jag räddad ur lejonets gap.

[Paulus uppdaterar Timoteus med detaljer kring vad som hänt sedan de senast sågs. Paulus uttryck ”när jag försvarade mig första gången” syftar troligen på prima action, som var de preliminära förhör som nu hade hållits under hans andra fångenskap i Rom. Lukas hade inte hunnit komma till honom ännu.]

18 Herren ska också rädda mig från alla onda anslag och frälsa mig till sitt himmelska rike. Hans är äran i evigheters evighet.

Amen (låt det ske så, det är sant).

Uppdatering om personer i närheten av Efesos

19 Hälsa till Prisca och [hennes man] Aquila

och Onesiforus familj.

[Alla dessa personer fanns i Efesos. I Apostlagärningarna används det mer informella namnet Priscilla i stället för Prisca.]

20 Erastus

stannade kvar i Korint [väster om Efesos, på andra sidan Egeiska havet],

men Trofimus

lämnade jag i Miletos [strax söder om Efesos], eftersom han var sjuk.

21 Skynda dig hit [till Rom] före vintern.

[Stycket ramas in av uppmaningen ”skynda dig hit”, se vers 9.]

Ytterligare hälsningar från Rom

Följande [personer, tre män och en kvinna] hälsar också till dig:

Eubulus,

Pudens,

Linus,

Claudia

och alla syskonen (bröderna och systrarna i tron).

Välsignelse

[Brevet avslutas med en dubbel välsignelse. Paulus välsignar först Timoteus personligen och sedan också hela församlingen. Detta är troligen Paulus sista brev. I så fall är dessa rader Paulus sista hälsning.]

22 Herren

vare med din ande [Timoteus].

Nåden [Guds favör och kraft]

vare med er [hela församlingen i Efesos].

Titusbrevet

1

2

3

Titusbrevet

Inledning

Introduktion: De tre pastoralbreven, första och andra brevet till Timoteus och Titusbrevet, är riktade till församlingsledare. Titusbrevet har likheter med första Timoteusbrevet och skrevs troligtvis strax efter det. Brevet till Titus är det näst sista brevet Paulus skriver. Paulus har troligen nyss lämnat Timoteus i Efesos, och nu Titus på ön Kreta. Han hoppas återse Titus i Nikopolis före vintern, se Tit 3:12. Paulus hade stannat till på Kreta under sin resa på väg till Rom några år tidigare, se Apg 27:12.

Anledningen till brevet är att hjälpa Titus med vad han ska undervisa och göra. Ett huvudtema är hur nåden resulterar i goda gärningar, se Tit 2:11-3:8.

Struktur:

1. Församlingens ledare – kap 1.

2. Församlingens inre liv – kap 2.

3. Församlingens ansvar utåt – kap 3.

Skrivet: Troligen 64-66 e.Kr.

Till: Titus, se Tit 1:4, och församlingarna på Kreta, se Tit 1:5.

Från: Troligen Makedonien, se 2 Tim 1:17.

Författare: Paulus, se Tit 1:1.

1

Hälsning

1 [Från:] Paulus, Guds tjänare (slav, livegen)

och apostel (sändebud, ambassadör) åt Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

sänd att föra Guds utvalda [de troende] till tro och insikt

om den sanning som hör till gudsfruktan 2 och ger hopp om evigt liv.

Detta eviga liv har Gud, som inte kan ljuga, utlovat från evig tid (innan kronologisk tid började räknas), 3 och när tiden (en särskild tid som börjar vid en specifik händelse) var inne uppenbarade han sitt ord genom den förkunnelse som anförtrotts mig på Guds, vår Frälsares, befallning.

4 [Till:] Titus, mitt äkta barn i vår gemensamma tro.

[Det grekiska ordet för barn som används här är inte huios, en vuxen son, utan teknon. Ordet betyder ordagrant ”att vara född av någon” och betonar relationen mellan föräldern och barnet, en älskad familjemedlem. Samma fras används även om Timoteus som på samma sätt som Titus också var en andlig son till Paulus, se 1 Tim 1:2; 2 Tim 1:2. Titus var en icke-jude som troligen blev omvänd under Paulus första missionsresa, se Gal 2:1-4. Han fanns med under Paulus tre år i Efesos och blev sänd till Korint vid flera tillfällen, se 2 Kor 7:6; 7:13-14; 2 Kor 8:16-9:5. Han fanns troligen också med i slutet av Paulus tvååriga fängelsevistelse i Rom, eftersom han rest tillsammans med Paulus till Kreta, se vers 5.]

Nåd (kraft, gudomlig favör) och frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag)

från Gud Fadern och den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, vår Frälsare.

Församlingens ledarskap

5 Anledningen till att jag [Paulus] lämnade kvar dig [Titus] på Kreta var att du skulle slutföra det som ännu inte var ordnat, och att du skulle tillsätta äldste (gr. presbyterous) [för att leda församlingarna] i varje stad efter mina anvisningar.

[Kreta var en central handelsplats där många olika filosofier, religioner och influenser möttes. Huvudstaden var Gortyn. Andra städer som Paulus och Titus troligen startat församlingar i var Faistos, Salmone m.fl. Två städer som nämns i Apostlagärningarna är Lasea och Foinix, se Apg 27:8, 12.]

Kvalifikationer för församlingsledare

[Församlingen behöver ledarskap. Den bibliska modellen visar alltid på ett delat ledarskap: Jesus sände ut lärjungarna två och två; det finns fem tjänstegåvor i Ef 4:11; församlingsledarna omnämns alltid i plural, se Apg 20:17. Det grekiska ordet för församlingsledare är episkopos (singular) – ”en som vakar över” och beskriver en församlingsledares uppgift. Samma män, från Efesos, som i Apg 20:17 kallas äldste, gr. presbyterous (plural), kallas i Apg 20:28 episkopous (plural). Även här i brevet till Titus används båda dessa grekiska ord synonymt, se vers 5 och 7.]

6 En äldste (gr. presbyteros) ska vara

fläckfri,

[Ledaren måste ha ett gott rykte både i och utanför församlingen. Det innebär inte att han är syndfri. Det handlar om en attityd där ledaren är snabb att be Gud och människor om förlåtelse. Det handlar om ett liv som inte är kantat med skandaler och ouppklarade tvister. På frukten ska trädet kännas igen, se Matt 7:15-20.]

en enda kvinnas man,

[Det är troligt att begreppet ”en enda kvinnas man” talar om trohet till sin maka och en som inte flörtar med andra kvinnor. Motsvarande term ”en enda mans kvinna” används i 1 Tim 5:9 om kvinnor. I samma stycke uppmanar Paulus yngre änkor att gifta om sig då mannen dött, se 1 Tim 5:14; Rom 7:2-3; 1 Kor 7:39. Paulus själv var ogift, se 1 Kor 7:7-8, och hans rekommendationer, se 1 Kor 7:1; 7:32-35, verkar tala för att en ogift man också är kvalificerad.]

ha troende (trogna) barn

som inte kan beskyllas för att vara vilda [ordagrant: ”ofrälsthet” – gr. asotia vilt leverne; ett destruktivt och utsvävande liv utan räddning och beskydd] eller rebelliskhet (upproriskhet, uppstudsighet).

7 Församlingsledaren (gr. episkopos) ska som Guds förvaltare (en tjänare ansvarig för sin herres hus) vara fläckfri.

[De tre punkterna i listan ovan har att göra med en ledares familjeliv och hur han har skött det, se 1 Tim 3:4-5. Paulus fortsätter och ger nu fem negativa och sex positiva egenskaper.]

Han ska

inte vara självgod (ordagrant ”en som njuter och har sitt välbehag i sig själv”, en självcentrerad person utan förmåga att sätta sig in i andra människors situationer),

inte vara häftig (impulsiv, hetlevrad),

inte missbruka vin (ordagrant ”inte någon som sitter länge vid vinet”),

inte vara våldsam (stridslysten),

inte vara ute efter pengar (ordagrant ”skamlös girighet”),

8 [han ska i stället:]

vara gästfri,

godhjärtad,

förståndig,

hederlig,

gudfruktig,

behärskad,

9 hålla fast vid lärans tillförlitliga ord,

så att han både kan uppmuntra med sund (hälsosam, rätt) undervisning

och tillrättavisa motståndarna.

Karaktärsdrag hos falska lärare

10 Det finns nämligen många upproriska pratmakare och bedragare, särskilt bland de omskurna. 11 Dem måste man tysta munnen på, för de vänder upp och ner på hela familjer genom att för egen vinning lära ut sådant som de inte borde. 12 En av deras egna, en profet, har sagt:

”Kretensare ljuger jämt, de är vilddjur, glupska och lata.”

[Paulus citerar en strof ur dikten Cretica, av den grekiska poeten Epimenides som levde i staden Faistos på Kreta, 600 f.Kr. Hela sammanhanget lyder: ”De gjorde en grav för dig, den helige och höge. Kreterna ljuger i ett och är odjur, glupska och lata. Men du är inte död, du lever för evigt. För i dig lever vi och rör oss och är till.” Paulus citerar den sista strofen i sitt tal på Areopagen, se Apg 17:28. Dikten var riktad till den största grekiska guden Zeus. Paulus var inte rädd för att citera kända verk för att visa på den för grekerna okända Gud som skapat världen, se Apg 17:23-24. Här tar han en annan strof där Epimenides uttalar sig om kreterna.]

13 Det omdömet är sant. Tillrättavisa dem därför strängt, så att de blir sunda (hälsosamma) i tron 14 och inte ägnar sig åt judiska myter och bud från människor som vänder sig bort från sanningen. 15 För de rena är allting rent, men för de orena och otroende är ingenting rent, utan hos dem är både förstånd och samvete orena. 16 De försäkrar att de känner Gud, men med sina gärningar förnekar de honom. De är avskyvärda, trotsiga och odugliga till varje god gärning.

2

1 Men vad gäller dig [Titus, i kontrast till de falska lärarna] ska du ständigt tala (kommunicera) det som hör till den sunda (hälsosamma, rätta) läran.

Vad ska undervisas?

Äldre män

2 Äldre män ska vara nyktra, värdiga och förståndiga, sunda i tro, i kärlek och i uthållighet (ståndaktighet, tålamod).

Äldre kvinnor

3 Äldre kvinnor ska på samma sätt bete sig som det anstår de heliga, inte sprida skvaller eller missbruka vin (ordagrant: ”vara slav till mycket vin”). De ska vara lärare i det som är gott, 4 så att de fostrar de unga kvinnorna till att älska man och barn, 5 att leva anständigt och rent, att vara husliga och goda och underordna sig sina män så att Guds ord inte blir hånat.

Yngre män

6 Förmana på samma sätt de yngre männen att visa gott omdöme i allt, 7 och var själv ett föredöme i goda (ärbara) gärningar. Din undervisning ska förmedla oförfalskad sanning och värdighet. 8 Den ska vara sund och oklanderlig, så att din motståndare måste skämmas när han inte har något ont att säga om oss.

Slavar

9 Förmana tjänarna att underordna sig sina härskare (gr. despotes) i allt, att tjäna dem helhjärtat och inte säga emot, 10 att inte smussla undan något utan alltid visa sann trohet så att de i allt är en heder för Guds, vår Frälsares, lära.

Guds nåd ger kraft att leva rättfärdigt

11 Guds nåd (kraft, favör) har uppenbarats till frälsning för alla människor. 12 Den fostrar oss att säga nej till ogudaktighet och världsliga begär och i stället leva anständigt, rättfärdigt och gudfruktigt i den tidsålder som nu är, 13 medan vi väntar på det saliga (lyckliga, välsignade) hoppet: att vår store Gud och Frälsare Jesus den Smorde (Messias, Kristus) ska träda fram i härlighet. 14 Han har offrat sig för oss för att friköpa oss från all laglöshet och rena åt sig ett eget folk, som är uppfyllt av iver att göra goda (ärbara) gärningar. 15 Så ska du tala (kommunicera), förmana och tillrättavisa med eftertryck (all auktoritet).

Låt ingen se ner på dig.

3

1 Påminn dem [ständigt – gång på gång] att underordna sig myndigheter, makthavare – att lyda överheten – att vara redo för varje god gärning. [I det längsta ska en kristen följa samhällets förordningar, men i de fall där de går emot Guds bud är det viktigare att lyda Gud än människor, se Apg 4:19; 5:29.]

2 De ska

inte förolämpa (tala illa om) någon [alla människor är skapade till Guds avbild, se Jak 3:9],

utan vara fridsamma,

tillmötesgående

och alltid visa vänlighet (vara milda) mot alla människor.

3 Vi var ju själva en gång

oförnuftiga,

trotsiga,

vilsna,

slavar under olika begär

och lustar,

levde i ondska

och avund,

avskyvärda (vi var hatade och avskydda i andras ögon)

och hatade varandra.

[Vår onda livsstil gjorde att människor hatade oss, och vi hatade dem. En ond spiral av hat.]

4 Men när Guds, vår Frälsares, godhet (generositet) och vänskap (starka band) till mänskligheten uppenbarades [då han blev en människa], 5 frälste (räddade, helade, upprättade) han oss – inte på grund av rättfärdiga gärningar, utan på grund av sin barmhärtighet (nåd) – genom ett bad till en ny födelse och förnyelse (av tankar och vilja) i den helige Ande, 6 som han rikligen utgöt (i överflöd tömde ut) över oss genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vår Frälsare. 7 Allt detta skedde för att vi skulle vara rättfärdiga genom hans nåd (oförtjänta favör), och bli arvingar med hopp (en förväntan och säker förvissning) om evigt liv. 8 Detta är ett ord att lita på (trovärdigt).

[Syftar på de föregående verserna, se vers 4-7. Samma fras används totalt fem gånger i pastoralbreven, se 1 Tim 1:15; 3:1; 4:9; 2 Tim 2:11.]

Jag [Paulus] vill att du [Titus] ständigt med kraft (frimodigt, uppmuntrande) inskärper det, så att de som tror på Gud ser till att sysselsätta sig med att göra goda (ärbara) gärningar. Det är gott och nyttigt för alla människor.

Falska lärare

[Denna undervisning om falska lärare hör ihop med den inledande i första kapitlet, se Tit 1:10-16.]

9 Men undvik dumma dispyter och frågor om släktregister och gräl och strider om lagen [gr. nomos – Torah, Moseböckerna]. Sådant är skadligt och meningslöst. 10 En villolärare (som skapar splittringar) ska du ge en första och en andra varning och sedan avvisa, 11 eftersom du vet att en sådan är på fel väg. Han syndar och har dömt sig själv.

[Paulus följer samma princip som Jesus lärde, med två inledande samtal vid konflikthantering, se Matt 18:15-17.]

Avslutning

12 När jag skickar Artemas eller Tychikus till dig, skynda dig då att komma till mig i Nikopolis. Jag har bestämt mig för att stanna där över vintern.

13 Juristen (advokaten/lagexperten) Zenas och Apollos [Apg 18:24, 27; 1 Kor 1:12; 3:4-6] ska du utrusta ordentligt så att de inte saknar något på resan. 14 Även de våra måste lära sig att göra goda (ärbara) gärningar och fylla nödvändiga behov, så att de inte är utan frukt.

[Paulus anger ofta titlar, som t.ex. läkaren Lukas, se Kol 4:14. Zenas nämns bara här i hela NT. Titeln, gr. nomikon, kan syfta på att han var en romersk jurist eller kunnig i Torah, se Matt 22:35; Luk 7:30. Med tanke på det rykte kretensare hade att vara lata och som Paulus håller med om, var det en nödvändig uppmaning även till de kristna på ön att göra goda gärningar, se Tit 1:12-13.]

15 Alla som är hos mig hälsar till dig. Hälsa till dem som älskar oss i tron.

Nåd (Guds rika favör) vare med er alla.

Filemonbrevet

Filemonbrevet

Inledning

Introduktion: Onesimus var en förrymd slav från Kolossai. I Rom hade han blivit troende och kommit i kontakt med Paulus. Nu sänder Paulus hem honom till hans herre Filemon. Med sig har han ett rekommendationsbrev. Straffet för att rymma var hårt och innehöll ofta inslag av tortyr. Paulus vädjar till Filemon att ta emot Onesimus som en broder i Herren och förlåta honom. Församlingen i Kolossai grundades troligen av Paulus medarbetare Epafras under den treårsperiod då Paulus var i Efesos och evangeliet spred sig i hela Mindre Asien, se Apg 19:10. Det är också troligt att Filemon blev kristen under denna period och att det var Paulus som förde honom till tro, se Filemon 1:19.

Brevet är ett av de fyra ”fängelsebreven” som Paulus skrev från Rom. De andra är breven till Efesos, Kolossai och Filippi. Det är troligt att flera av dem skickades samtidigt. Tychikus omnämns som budbärare både i brevet till Efesos och Kolossai, se Ef 6:21; Kol 4:7-9. När Tychikus lämnat brevet i Efesos fortsätter han och Onesimus de sjutton milen österut till Kolossai. Med sig har de troligen också brevet till Filemon.

Struktur:

1. Inledande hälsningar, vers 1-3.

2. Paulus vädjan till Filemon, vers 4-22.

3. Avslutande hälsningar, vers 23-25.

Skrivet: 61 e.Kr.

Till: Filemon och församlingen som samlades i hans hus i Kolossai, se Kol 4:17.

Från: Rom. Brevet är skrivet under Paulus tvååriga fångenskap i Rom, se Filemon 1, 9, 13; Apg 28:30.

Författare: Paulus, se Filemon 1, 9, 19.

Budbärare: Tychikus och Onesimus, se Kol 4:7, 9.

1

Inledande hälsning

[Här i inledningen och i avslutningen nämns fem namn, se vers 23-24. Detta indikerar att det finns en fin struktur och symmetri i brevet. Att Paulus inte använder titeln ”apostel”, som han gör i nio av sina tretton brev, antyder att han har en nära vänskap med Filemon. Titeln ”fånge” indikerar att han sitter fängslad, troligtvis i Rom. Dock skriver han inte ”kejsarens fånge” trots att han är fängslad av romerska staten. Omständigheterna äger inte Paulus, han ägs av Jesus och är hans fånge!]

1 [Från:]

Paulus, fånge till den Smorde (Messias, Kristus) Jesus

och brodern Timoteus.

Till:

Filemon, vår älskade vän och medarbetare [hans namn betyder ”tillgiven”],

2 Appia, vår syster [troligen Filemons hustru, Appia var ett vanligt frygiskt namn som betyder ”fruktsam”],

Archippus, vår medkämpe (ordagrant ”medsoldat”)

[Archippus omnämns i Kol 4:17 där Paulus uppmuntrar honom att fullgöra sin tjänst i Herren. Han kan vara Filemons och Appias son, eftersom han finns i deras hem, eller så är han en av församlingsledarna i Kolossai.]

och församlingen i ditt [Filemons] hus.

3 Nåd (kraft, oförtjänt favör) vare med er och frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag) från Gud vår Far och Herren Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Filemon var en välbärgad kristen man. I hans hushåll fanns hans hustru, yngre barn, troligen även mor- och farföräldrar och kanske äldre barn med sina familjer. Ett sådant stort hushåll hade även slavar. Denna typ av hushållstjänare ordnade med mat och barnpassning. Om det var en god herre hade de det bra. Förhållandena kunde dock vara riktigt illa, särskilt för slavar som arbetade på fälten och i gruvor. En slav kostade omkring femhundra denarer, vilket motsvarade två till tre årslöner för en vanlig arbetare. En slav kunde bli fri eller köpa sig fri för sin köpesumma. Det tog dock lång tid att spara ihop. Straffet för rymning var hårt. I detta brev vädjar Paulus till Filemon om nåd för slaven Onesimus som rymt från honom, men nu kommer tillbaka.]

Paulus bön för Filemon

4 Jag tackar alltid min Gud när jag nämner (tänker på) dig [Filemon] i mina böner.

5 Anledningen är att jag ständigt hör om

din kärlek [som är osjälvisk och utgivande]

och tro

du har

till Herren Jesus och

för alla de heliga [hans kärlek inkluderade även Onesimus].

[Epafras hade berättat om församlingen i Kolossai för Paulus, se Kol 1:7. Han hade troligtvis också nämnt om Filemons tro på Jesus som gjorde att han älskade alla osjälviskt och utgivande. Verbformen ”hör” indikerar att det inte bara var en enstaka rapport om Filemons kärlek och tro som Paulus hört, det var något alla berättade om.

Versen är skriven som en kiasm. Mönstret gör att ordet kärlek främst kopplas till andra troende och ordet tro med tron på Herren Jesus. Tron på Jesus står centralt och är kärnan i allt. Samtidigt hör också ”kärlek och tro” samman. Paulus har tro och kärlek till Herren, men även till andra troende. Redan i brevets inledning visar Paulus att han har tro på att situationen med Onesimus kommer att lösa sig i kärlek.]

6 Jag ber att din gemenskap med oss i tron

ska visa sig verksam och ge klar insikt om allt det goda som vi har i den Smorde (Messias, Kristus).

7 Din kärlek [som är osjälvisk och utgivande] har varit till stor glädje och tröst (uppmuntran) för mig, eftersom de heliga har blivit styrkta i sina hjärtan (och är det fortfarande) tack vare dig, broder.

Vädjan för Onesimus

[Filemon hade Guds osjälviska, utgivande kärlek för alla de troende, se vers 5. I den troende skaran finns nu också Onesimus. Filemons tidigare bevis på tro, trofasthet och kärlek ligger som grund för Paulus vädjan att inkludera Onesimus i de troendes gemenskap. Paulus befaller inte Filemon utifrån sin auktoritet, i stället vädjar han till honom som en vän.]

8 Även om jag nu med stor frimodighet (öppenhet, ärlighet) i den Smorde (Messias, Kristus)

kan befalla dig [Filemon] att göra din plikt, 9 vill jag hellre

vädja för kärlekens skull. [Grunden för beslutet måste vara osjälvisk, utgivande kärlek.]

Jag, Paulus, en gammal man [en äldste] och nu en fånge till den Smorde (Messias, Kristus) Jesus,

10 vädjar till dig för mitt barn

som jag har fött i min fångenskap (i mina bojor), Onesimus.

[Namnet Onesimus betyder ”nyttig” eller ”användbar” och var ett vanligt slavnamn. Det snarlika grekiska verbet onaimen betyder ”bli till nytta”. Det är anledningen till ordvalet i vers 11 och 20. Paulus använder ordet vädja, gr. parakalo, både i vers 9 och 10. Detta, i kontrast till att han inte befaller i vers 8, förstärker hans uppmaning och uppriktiga vädjan till Filemon att ta emot Onesimus, som var som en son för Paulus.]

11 Förr var han inte till nytta [ingen ”Onesimus”] för dig,

men nu är han till god nytta [nu är han en verklig ”Onesimus”]

för både dig och mig.

Onesimus sänds tillbaka

12 Jag sänder nu tillbaka honom till dig,

han som är mitt hjärta [som ett dyrbart, högt älskat barn].

13 Egentligen ville jag ha kvar honom här hos mig,

så att han kunde hjälpa mig i ditt ställe när jag nu sitter fängslad (i bojor) för evangeliets skull.

14 Men jag ville inte göra något utan ditt samtycke,

för att det goda som du gör inte ska ske av tvång utan av fri vilja.

[Vers 14 är brevets kiastiska mittpunkt och brevets huvudtema.]

15 Kanske var det just därför han blev skild från dig för en tid,

för att du skulle få honom tillbaka för alltid,

16 inte längre som en slav,

utan som något mer:

en älskad broder.

Det är han i högsta grad för mig.

Hur mycket mer då inte för dig,

både som människa (i köttet) och som broder i Herren?

[Evangeliet har en unik kraft att göra rik och fattig, slav och fri till syskon, se Gal 3:28. I Jesus är vi ett, så att ta emot Onesimus var som att ta emot Paulus, se Matt 25:40.]

Ta emot honom som om det vore jag själv som kom

[Hittills har Paulus bara använt den vanliga indikativa formen för alla verb. Nu kommer det första imperativet i uppmaningen ”ta emot”. Paulus använder liknande upplägg i alla sina brev. Alla uppmaningar baseras på vad Jesus har gjort. Paulus ställer sig inte bara vid Onesimus sida och vädjar till Filemon för Onesimus. Paulus ställer sig bildligt talat framför Onesimus och ber Filemon ta emot Onesimus som om det vore Paulus själv som kom. Även Jesus använder liknande språk, se Matt 25:40. Dessa två verser har också en svåröversatt fin kiastisk struktur som förstärker Paulus substitution med Onesimus. I grekiskan är ordningen på pronomen: jag, du, han, JAG, han, du, jag. Det första, sista och centrala pronomenet är ”jag” vilket centrerar Paulus mellan ”du och han” och ”han och du”.]

17 Därför, om du räknar mig som din vän,

ta då emot honom så som du skulle ta emot mig.

18 Om han har gjort dig något orätt eller är skyldig dig något,

sätt upp det på min räkning.

[Eftersom Paulus antyder att Onesimus är skyldig Filemon pengar, kan det vara så att han stulit pengar eller något värdefullt föremål när han rymde. Paulus är villig att ta på sig Onesimus felsteg då han var en otroende. I detta brev gör Paulus sig själv till Jesu exempel. Han visar vad verklig nåd är.]

Jag skriver övertygad om din lydnad

19 Jag, Paulus, skriver med egen hand: jag ska betala.

För att nu inte tala om vad du är skyldig mig: dig själv.

[Filemon hade troligen kommit till tro i Efesos när Paulus var där under sin tredje missionsresa och evangeliet spreds i hela Asien, se Apg 19:10. När Paulus i förbifarten nämner att Filemon är skyldig honom sin frälsning, använder han sig av ett retoriskt grepp som kallas paralipsis. Retoriken innebär att talaren drar uppmärksamhet till något för att sedan direkt förklara att det inte är relevant och inte behöver diskuteras vidare just nu. Det är ett skickligt sätt att förmedla något utan att behöva säga det rakt upp och ner.]

20 Ja, broder, låt mig ”få nytta” av dig

i Herren.

Styrk mitt hjärta

i den Smorde (Messias, Kristus).

[Ordet ”få nytta” är det grekiska ordet onaimen som är snarlikt Onesimus namn. Paulus placerar också i en kiasm sitt eget hjärta på ett fint sätt mitt i Jesu hjärta.]

21 Jag skriver till dig övertygad om din lydnad,

och jag vet att du kommer att göra ännu mer än det jag ber om.

22 Ordna på samma gång också en hyresbostad (ett gästrum – gr. xenia) åt mig,

för jag hoppas nämligen att ni [Filemon, Appia, Archippus och församlingen, se vers 2] genom era böner ska få mig tillbaka.

[Här används ett ovanligare gammalt grekiskt ord för gästrum. Roten kommer från ordet ”främling”. Samma ord används i Apg 28:30 om det hyrda rum i Rom som Paulus troligen befann sig i när han skrev detta brev. Paulus byter nu för första gången i brevet till plural och inkluderar hela församlingen i Filemons hus. Det finns också en kiastisk symmetri där Paulus bön för dem i vers 4 tematiskt hör samman med församlingens böner för Paulus i vers 22. Se även Fil 2:24.]

Avslutande hälsningar

[I inledningen nämndes fem namn och här i avslutningen nämns ytterligare fem personer som finns tillsammans med Paulus. Centralt i brevet finns namnet Jesus. Denna struktur och symmetri hjälper till att peka på hur den troende är i Jesus – han är det centrala. Dessa fem personer här i avslutningen omnämns också i Kolosserbrevet, vilket talar för att dessa brev skrevs samtidigt, se Kol 4:10-14.]

23 Epafras [troligen pastor i Kolossai],

min medfånge i den Smorde (Messias, Kristus) Jesus, hälsar till dig [Filemon].

[Det var Epafras som hade evangeliserat i Lykosdalen och funnits med när församlingarna i de tre städerna Laodikeia, Hierapolis och Kolossai grundades. Troligen hade han mött Paulus i Efesos under de tre år då Paulus verkade där, se Apg 19:1-20. Epafras hade kommit till Paulus i Rom och berättat om deras tro och kärlek, se Kol 1:7.]

24 Det gör även mina medarbetare

Markus [Johannes-Markus],

Aristarchus,

Demas

och Lukas.

[Det finns en anledning till varför Paulus nämner de fyra sista personerna som Filemon troligtvis inte träffat men säkert hört om. Att Markus nämns först kan bero på att han hade övergivit Paulus men blivit återupprättad, se Apg 13:13; 15:39; Kol 4:10; 2 Tim 4:11. Ett fint vittnesbörd som talade rakt in i Filemons situation om hur han och Onesimus relation också kan upprättas. Johannes-Markus, som var hans fullständiga namn, kom ursprungligen från Jerusalem och var Barnabas kusin, se Kol 4:10. Det var i Markus mors hus som församlingen samlades och bad när Petrus blev fri på ett mirakulöst sätt, se Apg 12:12. Markus reste tillsammans med Paulus och Barnabas, men han avbröt resan i Perge, se Apg 13:13. Markus fanns nära Petrus som kallar honom sin son, se 1 Pet 5:13. Markus är författare till Markusevangeliet som har många detaljer från just Petrus upplevelser med Jesus. Aristarchus var från Thessalonike, se Apg 19:29; 20:4. Han blev troligen kristen när Paulus kom till Thessalonike, se Apg 17:1-9. Vid insamlingen till församlingen i Jerusalem blev han utvald att följa med. Han stannade kvar vid Paulus sida på vägen till Rom, se Apg 27:2. Han är en av de tre män med judisk bakgrund som finns hos Paulus vid den här tiden, se Kol 4:11. Det är troligt att även Demas kom från Thessalonike på samma sätt som Aristarchus. Demas övergav så småningom Paulus för världsliga intressen och for till Thessalonike, se 2 Tim 4:10. Lukas var läkare, se Kol 4:14. Han hade rest med Paulus under flera av hans resor och skrev Lukasevangeliet och Apostlagärningarna.]

25 Herren Jesu den Smordes (Kristi) nåd vare med er ande.

Hebreerbrevet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Hebreerbrevet

Inledning

Introduktion: Brevet är mycket välskrivet och innehåller den största variationen av grekiska ord som något nytestamentligt brev har. Titeln ”till hebréerna” finns inte i de äldsta manuskripten, men beskriver brevet fint och kan ha använts av författaren. Brevet riktar sig till hebréer, och då i bemärkelsen ett folk som är på vandring, på väg till löfteslandet. Brevet innehåller många citat från GT.

Genre:

Uppmuntran och brev, se Heb 13:22.

Struktur:

Brevet är fint strukturerat och skrivet som en kiasm, där man rör sig inåt mot det heligaste, på samma sätt som även Tredje Moseboken är uppbyggd.

Skrivet: Omkring år 60-65 e.Kr. Det är troligt att brevet är skrivet före templets förstörelse, 70 e.Kr., eftersom offren nämns i presens och verkar pågå, se Heb 8:4; 9:6; 12:27; 13:10. Om brevets mottagare är kristna i Italien, verkar inte Neros blodiga förföljelser, 64 e.Kr., ännu ha inträffat.

Till: Okänd plats, troligen Rom, Italien.

Ingen mottagare anges, men eftersom de som lämnat Italien hälsar är det troligt att brevet är riktat dit, se Heb 13:24. De äldsta citaten från brevet kommer från Clemens I av Rom och är skrivna 96 e.Kr., vilket också pekar på Rom som brevets destination. Brevet nämner fängelser och att de troendes tillgångar konfiskerats, vilket indikerar att mottagarna bodde i en central romersk stad.

Från: Okänd plats, troligtvis Mindre Asien, kanske Efesos. Anledningen till den gissningen är referensen till Timoteus i Heb 13:23. Han var till största delen verksam i Efesos. Han är också känd bland de troende i Rom där han var tillsammans med Paulus.

Författare: Okänd.

Författaren har ibland antagits vara Paulus, men brevet har inte någon inledning som alla andra Paulus brev brukar ha. Avslutningen ”Nåd åt er alla” är däremot lik. Dock utesluter inte det Paulus som författare, en duktig författare kan skriva i olika stilar. Brevet har många citat från GT, men till skillnad från Paulus brev är citaten hämtade från Septuaginta, den grekiska översättningen av de hebreiska texterna. I Paulus andra brev översatte han dem oftast själv från hebreiskan. Detta talar i så fall för t.ex. Lukas eller Barnabas som författare. Martin Luther föreslår Apollos. Paulus brukar säga att han är en apostel och själv har hört från Jesus, men i Heb 2:3 står det ”vi har fått bestyrkt av dem som hört honom”. Samtidigt skriver Petrus i 2 Pet 3:15 om hur ”Paulus har skrivit till er” där er refererar till judar, dvs. hebréer! Petrus bekräftar alltså att åtminstone ett brev skrivits av Paulus till hebréerna, men om det är detta brev till hebréerna vet vi inte!

1

Gud har talat genom sin son

1 För länge sedan talade Gud många gånger [i olika uppenbarelser där varje fragment har sin del av sanningen] och på många sätt till fäderna genom profeterna, 2 men nu i dessa sista (ordagrant: ”eskatologiska”) dagar talade han till oss genom sin Son, som han satte till arvinge över allt (som han gav äganderätten till alla ting). Genom honom har han också skapat tidsåldrarna (universum, världen, tidsepokerna). 3 Han som är härlighetens strålglans (återsken) [han som utstrålar Guds härlighet] och [är] hans väsens avbild (exakta kopia/uttryck) [har Guds natur ingraverad] och som bär allt med sitt mäktiga (med kraften i sitt) ord (gr. rhema) – sedan han genom sig själv renat oss från synderna (utfört syndernas rening) – [han] satte sig ner på Majestätets högra sida i höjden. 4 Han blev mycket mäktigare än änglarna, då han ärvt ett mycket högre namn än deras.

Jesus är mäktigare än änglarna (1:5-2:18)

Sju citat som bekräftar att Jesus är högre än änglarna

[Änglar utgjorde en viktig del inom judendomen. Anledningen var att tusentals änglar fanns med när Mose fick undervisningen (Torah) på berget Sinai, se 5 Mos 33:2; Ps 68:17; Apg 7:53; Gal 3:19. Eftersom en stor del av brevet används för att visa att Jesus är högre än änglarna måste det varit ett viktigt ämne. Fyndet av dödahavsrullarna har gett inblick i lärorna hos den judiska inriktning som hade flyttat ut till Qumran vid Döda havet. De praktiserade tillbedjan av änglar. Ängeln Mikael hade t.o.m. högre status än den kommande Messias. Det är inte omöjligt att liknande tankar smugit sig in hos mottagarna av Hebreerbrevet. Författaren börjar med att lägga grunden utifrån Skriften att Jesus också är Gud.]

5 För till vilken av änglarna har Gud någonsin sagt:

Du är min Son,

i dag har jag fött dig? [Ps 2:7]

eller på ett annat ställe [från profeterna]:

Jag ska vara hans Fader,

och han ska vara min Son? [2 Sam 7:14]

6 När han åter igen ska föra sin förstfödde Son till världen (den bebodda delen av jorden) säger han:

Alla Guds änglar ska tillbe (hylla, falla ner på sina knän inför) honom. [Ps 97:7]

7 Om änglarna säger han:

Han gör sina änglar till vindar

och sina tjänare till eldslågor. [Ps 104:4]

8 Men om Sonen säger han:

Gud, din tron består i evigheters evighet,

och ditt rikes spira är rättens spira.

9 Du älskar rättfärdighet

och hatar orättfärdighet.

Därför, Gud, har din Gud smort dig med glädjens olja (olja av jublande glädje)

mer än dina medbröder. [Ps 45:7-8]

10 Och

I begynnelsen lade du, Herre, jordens grund,

och himlarna är dina händers verk.

11 De [himlarna] ska gå under,

men du ska bestå.

De ska alla nötas ut

som en mantel (den vanliga ytterklädnaden – gr. himation),

12 som ett draperat tyg [huvudbonad eller mantel]

ska du rulla (vika) ihop dem [himlarna]

och de ska bytas ut

som en mantel (gr. himation).

Men du är densamme,

och dina år har inget slut. [Ps 102:26-28]

13 Och till vilken av änglarna har han någonsin sagt:

Sitt på (utifrån – gr. ek) min högra sida

tills jag lagt dina fiender som en pall under dina fötter? [Ps 110:1]

14 Är inte änglarna andar i Guds tjänst, utsända för att hjälpa [skydda] dem som ska ärva frälsningen?

2

Varning – driv inte bort från tron

[Nu följer den första av fem varningar i detta brev. För de andra, se Heb 3-4; 5:11-6:20; 10:19-39; 12. Brevets mottagare var tröga att höra och omogna, se Heb 5:11-12. Risken fanns att de skulle falla bort från tron. Ordet ”driver bort” är ett ovanligt ord och används bara här i NT. Författaren kan ha haft Ords 3:21 i åtanke. I den grekiska översättningen av den versen används detta ord i uppmaningen att bevara sunt förnuft och gott omdöme. Författaren inkluderar sig själv i varningen, ordet ”vi” förekommer totalt fem gånger i vers 1 och 3. I Heb 6:19 finns svaret på hur man inte driver i väg, tron och hoppet på Jesus liknas där vid ett ankare.]

1 Därför [eftersom Jesus, som förmedlar det förnyade förbundet, är högt över alla änglar, se Heb 1:5-14] måste vi så mycket mer ta vara på (uppmärksamma) det vi har hört, så att vi inte driver bort med strömmen [omgivningens rådande opinion]. 2 För om redan det ord som gavs genom änglar [Moses instruktioner, se Apg 7:53] stod fast och varje överträdelse och olydnad fick sitt rättvisa straff, 3 hur är det då möjligt att vi ska komma undan [Guds dom] om vi försummar en sådan frälsning? Den förkunnades först av Herren och bekräftades sedan för oss av dem som hade hört honom. 4 Gud gav ju också sitt vittnesbörd, genom tecken och under och olika kraftgärningar och genom att dela ut (en fördelning av) den helige Ande efter sin vilja.

Jesu mänskliga sida gör honom inte mindre mäktig

5 För det är inte under änglar han har lagt den kommande världen (den bebodda delen av jorden) som vi talar om. [Då Människosonen kommer att regera i tusenårsriket.] 6 På ett ställe har någon [syftar troligtvis på David, se Ps 8:1] vittnat:

Vad är då en människa

att du tänker på henne,

eller en Människoson

att du tar hand om honom?

7 En liten tid lät du honom

vara lägre än änglarna,

med härlighet och ära

krönte du honom.

8 Allt lade du under hans fötter.

[Ps 8:5-7. Denna psalm handlar generellt om människans roll i skapelsen. Här används den i ett messianskt och eskatologiskt perspektiv.]

För när han [Gud] lade allting under honom, har han inte lämnat något som inte är underlagt honom [under människans kontroll, se 1 Mos 1:28], men ännu ser vi dock inte att allt har lagts under honom. 9 Men vi ser Jesus, som för en kort tid hade lägre rang än änglarna, men nu är krönt med härlighet och ära på grund av sitt lidande och sin död, så att han genom Guds nåd smakade (upplevde) döden för alla.

10 Det var värdigt honom (det enda lämpliga och helt passande) att han, som är orsaken till att allt finns och genom vilken allt existerar, när han ville föra många söner och döttrar till härlighet, blev upphovsmannen (den förste) som leder dem till frälsning (räddning, befrielse, helande) genom lidande. 11 Jesus som helgar och de som helgas har alla en och samme Far. Därför skäms han inte för att kalla dem syskon (bröder och systrar), 12 när han säger:

Jag ska förkunna ditt namn för mina syskon (bröder och systrar),

mitt i församlingen ska jag lovsjunga dig. [Ps 22:23]

[I vers 10, 11 och 12 används den grekiska maskulina inklusiva pluralformen. I grekiskan tilltalas en grupp med enbart kvinnor med feminin pluralform. På motsvarande sätt en grupp män med maskulin pluralform. Samma maskulina form används också om en blandad grupp med både kvinnor och män. Alltså är det sammanhanget som avgör om det grekiska ordet söner/bröder också inkluderar döttrar och systrar. Eftersom sammanhanget här är frälsningen så är det uppenbart att den gäller både män och kvinnor.]

13 Han säger också:

Mitt hopp står till honom. [Jes 8:17]

och vidare [i nästa vers]:

Se, här är jag och barnen som Gud har gett mig. [Jes 8:18]

14 Då nu barnen [Guds barn] är av kött och blod fick även han [Jesus] på liknande sätt del av detta [mänsklig natur], för att han genom sin död skulle förgöra (avsätta) djävulen som hade döden i sitt våld, 15 och fullständigt frigöra dem som av fruktan för döden levt som slavar (varit bundna) i hela sitt liv. 16 För som vi alla vet är det inte änglar han upprättar, utan det är Abrahams barn (säd) som han upprättar (hjälper, tar sig an).

17 Därför var det nödvändigt att han blev lik sina syskon (bröder och systrar) på alla sätt (i alla avseenden), för att bli en barmhärtig (nådefull) och trofast (trogen) överstepräst i sin tjänst inför Gud, för att försona folkets synder. 18 Eftersom han själv blev frestad när han led, kan han hjälpa (höra ropet på hjälp och skynda att undsätta) dem som frestas.

[Jesus blev frestad på alla områden, se Heb 4:15-16. I Getsemane bad han ”inte som jag vill, utan som du vill”, se Matt 26:39. Gud vet om våra prövningar, inte bara som Gud, utan också som människa. Ordet för hjälp är boetheo som bara används åtta gånger i NT. Det består av två ord: boe som betyder ”ropa”, och theo som betyder ”springa”. Ursprungligen betydde ordet ”att springa till någon i nöd för att hjälpa” och ”att skynda till undsättning till någon som är betryckt”, för att sedan få den mer generella betydelsen ”att hjälpa”.]

3

Jesus är mäktigare än Mose (3:1-4:13)

1 Därför, heliga syskon (bröder och systrar i tron), delaktiga i den himmelska kallelsen, se noga på den apostel (budbärare) och överstepräst som vi bekänner, Jesus. 2 Se hur han alltid är trogen mot Gud som insatte honom [till apostel och överstepräst], på samma sätt som Mose var trogen i hela Guds hus (Guds andliga familj) [4 Mos 12:7]. 3 För Jesus förtjänar mycket större ära än Mose, på samma sätt som den som bygger ett hus förtjänar mycket större ära än själva huset.

[Jesus kallas ofta överstepräst, men detta är enda gången i NT han benämns apostel. Samma grekiska ord apostello används i berättelsen där Mose kallas och ”sänds” av Gud att gå till farao, se 2 Mos 3:10.]

4 Alla hus har en byggmästare, men Gud är den som byggt allt (han är arkitekten och den som uppfört och inrett allt). 5 Visst var Mose trogen i Guds hus som en tjänare, för att vittna om det som skulle talas om senare. 6 Men den Smorde (Messias, Kristus) var trogen över Hans [sin egen Fars] hus [inte bara som en tjänare som Mose, utan] som en Son. Det är vi som nu är detta hus, om vi behåller (är uthålliga och håller fast vid) den frimodighet och stolthet som vårt hopp ger oss (det vi fritt och glatt talar om).

Varning – förhärda inte hjärtat och tappa inte tron (3:7-4:13)

[Nu följer den andra varningen av fem i detta brev. Till skillnad från den första varningen som handlade om att ouppmärksamt driva ifrån tron, se Heb 2:1-4, handlar denna om att inte medvetet förhärda sitt hjärta. Författaren tar israeliternas uttåg ur Egypten och deras ökenvandring som varnande exempel.

Israeliterna var fast i Egyptens slaveri, som är en bild på synden. På samma sätt som de blev befriade genom ett lamms blod, befriar Jesus – Guds Lamm – från syndens slaveri, se Kol 1:13-14. Det var inte Guds vilja att de skulle vara kvar i öknen, men när de kom fram till gränsen till Kanaans land började de tvivla på löftet, se 4 Mos 13-14. En vandring som kunde ta 11 dagar tog 40 år, och en hel generation dog i öknen utan att inta landet och komma in i vilan. Att korsa Jordanfloden och komma in i trons vila representerar för en kristen att få del av det andliga arvet i Jesus, se Ef 1:3, 11, 15-23. På samma sätt beskriver ökenvandringen en kristen som tvivlar på Guds löften.]

7 Därför säger den helige Ande [som inspirerade psaltarpsalmens författare att skriva]:

I dag, om ni hör hans röst,

8 förhärda inte era hjärtan som vid upproret (förbittringen, provokationen) [vid Refidim, då man var utan vatten, se 2 Mos 17:1-7],

under prövningens dag i öknen,

9 där era fäder frestade mig

och prövade mig fast de sett mina gärningar i 40 år.

10 Därför var jag förbittrad (vred – gr. prosochthizo) på det släktet,

och jag sa: De är ständigt vilsna i sina hjärtan,

de känner inte mina vägar.

11 Så svor jag i min vrede:

De ska aldrig komma in i min vila.

[Citat från Ps 95:7-11. På samma sätt som Paulus skriver att hela Skriften är utandad och inspirerad av Gud, se 2 Tim 3:16, bekräftar Hebreerbrevet att den helige Ande inspirerade författaren av denna psalm, se även 2 Pet 1:21.]

12 Se till (var ständigt på er vakt), syskon (bröder och systrar i tron), så att ingen av er har ett ondskefullt hjärta av otro (att ni inte drivs av utstuderad otro i hjärtat) och avfaller från den levande Guden.

[Det är skillnad att tvivla ibland och att ”ha otro i hjärtat”, det är inte vad brevets författare har i åtanke här. Ordet för ondskefull är inte det abstrakta ondska (gr. kakos) utan en utstuderad, aktiv ondska (gr. poneros). Otro (gr. apistia) står i genitiv, vilket beskriver ett hjärta kontrollerat av otro. Där den sammanslagna meningen blir ”ett ondskefullt otroshjärta”.]

13 Uppmuntra i stället varandra varje dag, så länge det heter ”i dag” [då det är möjligt att bli frälst, se vers 7], så att ingen av er förhärdas genom syndens makt att bedra. 14 Vi har del av (är vän med) den Smorde (Messias, Kristus), om vi stadigt håller fast vid vår första tillförsikt ända till slutet.

15 Det heter:

I dag, om ni hör hans röst,

förhärda inte era hjärtan som vid upproret (förbittringen, provokationen).

[Ps 95:7-8, första delen i psalmen som citeras i vers 7-11.]

[Nu kommer tre frågor som successivt följer nyckelorden från Psalm 95 (uppror, förbittrad och vila, se Ps 95:8, 9, 10, 11). Frågorna besvaras med en ny fråga. Se även 4 Mos 14.]

16 Vilka var det då som hörde men ändå gjorde uppror (förbittrade, provocerade) [vers 8 och 15]?

Var det inte alla de som Mose förde ut ur Egypten?

17 Vilka var han förbittrad (vred – gr. prosochthizo) [vers 10] på i 40 år?

Var det inte på dem som syndade och blev liggande som lik i öknen?

18 Vilka gällde hans ed ”att de aldrig skulle komma in i hans vila” [vers 11],

om inte dem som [hade lyssnat på Guds ord men] vägrade lyda?

19 Vi ser alltså att de inte kunde komma in på grund av otro (gr. apistia). [Ordet ”otro” är placerat sist i versen och ger betoning. Jfr vers 12 som talar om ett hjärta styrt av otro.]

4

1 [Sista delen i Ps 95, som citerades i Heb 3:11 handlar om Guds vila.] När nu ett löfte finns kvar om att få komma in i hans vila, låt oss då akta oss så att ingen av er visar sig gå miste om det. 2 För det glada budskapet har blivit predikat för oss också, på samma sätt som för dem [israeliterna i öknen]. Men för dem blev budskapet de hörde till ingen nytta, eftersom de inte kombinerade (förenade, blandade) det med tro. 3 Det är vi som tror som går in i vilan. Herren säger:

Så svor jag i min vrede:

De ska aldrig komma in i min vila. [Ps 95:11]

Ändå har hans verk stått färdiga sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades], 4 för på ett ställe säger han om den sjunde dagen: Och Gud vilade på den sjunde dagen från alla sina verk. [1 Mos 2:2] 5 [Tillbaka till den text som jag citerade tidigare från Psaltaren.] Här säger han: ”De ska aldrig komma in i min vila.” [Ps 95:11] 6 Det står alltså fast att vissa går in i vilan, och att de som först fick höra evangeliet inte kom in på grund av olydnad [som är det synliga resultatet av otro]. 7 På nytt bestämmer han en speciell dag, [ett nytt] ”i dag” [då det är möjligt att få gå in i vilan, se Heb 13:7] när han talar genom David långt senare [omkring femhundra år efter Josua och intåget i löfteslandet] i de orden som redan har citerats:

I dag, om ni hör hans röst,

förhärda inte era hjärtan. [Ps 95:7-8]

8 [Denna vila syftade inte på hur israeliterna kom in i landet Kanaan.] För om Josua hade fört dem in i vilan (då man vilar från arbete), skulle Gud inte senare ha talat om en annan dag. 9 Alltså kvarstår en sabbatsvila för Guds folk. [Detta är enda gången ordet sabbatsvila, gr. sabbatismos, används. Det beskriver en fulländad vila, se Upp 14:13.] 10 För den som har kommit (gått) in i hans [Guds] vila, han har också fått vila [sig] från sina verk (gärningar), precis (på samma sätt) som Gud [vilade] från sina (ordagrant: ”de egna”). 11 Låt oss därför sträva efter att komma in i den vilan, så att ingen kommer på fall som de och blir ett exempel på olydnad.

12 För Guds ord (gr. logos) är levande och verksamt (aktivt, effektivt, kraftfullt – gr. energes) och skarpare [mer genomträngande och hjälper långt mer] än något tveeggat svärd. Det tränger till och med igenom så långt att det delar (skiljer, särar) [orsakar en separation av]

själ och ande,

både leder och märg [i plural: ”märgmassor”],

och urskiljer (kritiskt granskar; urskiljande kan döma mellan) hjärtats

tankar (känslosamma överväganden; reflektioner)

och uppsåt (intentioner; moraliska insikter) [där idéer och uppfattningar föds].

[Grekiskans ordagranna innebörd av ett tveeggat svärd är ”ett svärd med två mynningar/munnar/kanter” (”mynning” som i ordet ”flodmynning” från grekiskans distomos; dis som betyder dubbel och stoma som betyder mun/mynning – används bl. a om kanten på något). Ordet som utgår från Guds mun utgör den ena sidan av svärdet och när vi med vår mun talar ut Guds ord utgör det den andra sidan. Versen har tre ordpar: själ/ande, leder/märg och hjärtats tankar/uppsåt. I centrum står det som har att göra med kroppens skelett – det är osynligt för ögat, men påverkar ändå hela kroppen. Ordningen i varje par visar att leden illustrerar själ och tankar och märgen i det inre ande och uppsåt. På samma sätt som leden är rörlig är själen ombytlig och de känslosamma tankarna föränderliga. Och liksom märgen producerar blodkroppar inuti den fasta benstommen och är källan till liv, se 3 Mos 17:11, så utgör människans ande hennes inre liv. En människas innersta inställning och djupa övertygelse föder hjärtats uppsåt.]

13 Inför Gud är ingenting skapat dolt, allt är naket och exponerat (öppet) för hans ögon. Inför honom måste vi alla stå till svars (öppet redovisa räkenskap för våra liv).

[Ordet ”exponerat” används endast här i Nya testamentet och betyder ordagrant ”nacken böjd bakåt, öppen och exponerad”. Det beskriver en brottare som tar ett avgörande grepp på sin opponent och böjer bak hans huvud och segervisst visar upp hans ansikte inför åskådarna. Det kan också beskriva hur nacken på ett djur som ska offras böjs bakåt och exponeras för kniven. Prästen som ska offra öppnar upp djuret och ser in i alla delar. Särskilt sista betydelsen passar in i sammanhanget med det tveeggade svärdet.]

Jesus är mäktigare än Aron

[Mose ledde inte in israeliterna i det utlovade landet, då han själv blev förbjuden att gå in. Josua ledde dem in i landet, men inte in i en andlig vila, se Heb 4:8. Hur är det då med den första översteprästen Aron, kan hans tjänst med alla offer och ceremonier leda in i vilan?]

14 När vi nu har en stor (överlägsen) överstepräst som [redan] har [uppstått och] passerat genom himlarna – Jesus, Guds Son – borde vi [ju] hålla fast vid (vara trogna) bekännelsen [tänka, agera och säga samma sak som Gud]. 15 För vi har inte en överstepräst som saknar förmåga att ha medlidande (känna, sympatisera) med våra svagheter (bräckligheter) [både själsliga och kroppsliga – mottaglighet för frestelser och följdverkningar av sjukdom], utan en som har blivit frestad på alla områden på samma sätt [som vi, men] utan synd. 16 Låt oss därför (vi borde ju) med frimodighet [utan fruktan – öppet och rättframt i tillförsikt] närma oss nådens tron, för att få (så att vi får ta emot) barmhärtighet och finna nåd (favör) till hjälp i [precis] rätt tid.

[Nåden är den kraft som hjälper oss just i den stund då vi behöver den som mest.]

5

1 Varje överstepräst blir utsedd bland människor [inte änglar, se Heb 2:14, 16] och insatt för människors skull, för att göra tjänst inför Gud och bära fram gåvor och offer för deras synder. 2 Han kan ha medkänsla med (där han varken är för tolerant eller för hård mot) dem som är okunniga (inte medvetna om sina synder) och vilseledda, eftersom han själv är svag [utsatt för mänsklig svaghet] 3 och därför måste bära fram syndoffer både för folket och för sig själv.

[I 3 Mos 16 beskrivs översteprästens offer på försoningsdagen – jom kippur. Ordet för ”medkänsla” används bara här i hela Bibeln och beskriver någon som inte är hård mot syndare men inte heller ser mellan fingrarna på synd.]

4 Ingen tar sig denna värdighet, utan man blir kallad av Gud liksom Aron blev det. [Aron var Moses bror och israeliternas första överstepräst, se 2 Mos 28:1.] 5 Så var det också med den Smorde (Messias, Kristus). Han tog sig inte värdigheten som överstepräst, utan fick den av honom som sa:

Du är min Son,

jag har fött dig i dag. [Ps 2:7]

6 Han säger också på ett annat ställe:

Du är präst för evigt,

på samma sätt (i samma släktled) som Melkisedek.

[Ps 110:4. Se även Heb 7:1-10. Melkisedek var präst och kung, samtida med Abraham, se 1 Mos 14:17-24.]

7 Medan han [Jesus] levde här i köttet [på jorden som en människa], ropade han högt under tårar när han bad (böner för speciella behov) och åkallade (bad om beskydd till) den som kunde frälsa (rädda) honom ut från döden [för att stå upp till evigt liv efter korset], och han blev bönhörd på grund av sin gudsfruktan [villighet att tillbe Gud och underordna sig Guds vilja].

[Gäller främst Jesu bön i Getsemane, se Matt 26:39; Mark 14:36; Luk 22:41, 44.]

8 Fastän han var son [Guds Son, med privilegier och rättigheter], fick han lära sig lydnad genom sitt lidande. 9 När han slutfört allt (blivit fullkomnad) blev han källan (ursprunget) till evig frälsning (räddning, befrielse, helande) för alla som lyder honom, 10 och han blev avskild (tillsatt) som överstepräst, en sådan präst som Melkisedek (samma rang).

Varning – var inte andligt omogna (5:11-6:20)

[Nu följer den tredje varningen av fem i detta brev. Varningen som handlar om andlig omognad ramas in av undervisning om Melkisedek.]

11 Angående detta har vi mycket att säga men det är svårt att förklara, eftersom ni blivit så tröga (ovilliga) till att höra (lata att ta till er andlig insikt). [Ämnet om Melkisedek tas upp grundligt senare i Heb 7:1-10:18.] 12 Ni borde ha blivit lärare för länge sedan, men nu behöver ni någon som lär er de första grunderna i Guds ord igen. Ni behöver mjölk, inte fast föda! 13 För den som bara lever av mjölk är inte mogen för en undervisning om rättfärdighet, han är ju fortfarande ett barn [andligt omogen]. 14 Den fasta födan är till för vuxna [andligt mogna], för dem som genom övning har fått sinnena skärpta till att skilja mellan gott och ont. [Avgöra om det som undervisas kommer från Guds ord, se Heb 13:9.]

6

1 Låt oss lämna de första grunderna (gr. arche logos) [i undervisningen och läran] om den Smorde (Messias, Kristus) [Heb 5:12] och avancera stadigt framåt mot vuxen fullkomlighet (till andlig mognad; den fullmogna kunskapen).

Låt oss inte igen lägga grunderna [som är]:

Omvändelse från döda gärningar

och tro på Gud,

2 dop [plural – de judiska reningsdopen; dopet i vatten, i den helige Ande och i lidande],

handpåläggning [plural – flera händer, flera personer eller flera tillfällen],

uppståndelsen av de döda

och evig dom.

[Dessa sex områden, uppdelade i tre ämnen som följer det kristna livet (omvändelsen och tro, ett aktivt liv, uppståndelsen och domen) är de områden som brevets mottagare skulle ha varit fullt kunniga i och medvetna om för länge sedan.]

3 Om Gud tillåter, ska vi [nu] gå vidare [med djupare undervisning].

4 Det är omöjligt för dem som

en gång blivit upplysta,

smakat den himmelska gåvan,

fått del av den helige Ande,

5 smakat Guds goda ord [gr. rhema – specifikt ord levandegjort av den helige Ande],

och den kommande tidsålderns krafter,

6 men sedan vänt sig bort (brutit kontraktet), att på nytt bli förda till omvändelse, eftersom de själva korsfäster Guds Son på nytt och hånar honom offentligt.

7 En åker som dricker det regn som ofta faller på den och som ger god skörd åt dem som den odlas för, den åkern får välsignelse från Gud. 8 Men bär den [samma jord] törnen och tistlar är den värdelös och farligt nära förbannelsen. Slutet blir att den bränns av.

[På samma sätt som den tidigare varningen om att inte förhärda hjärtat och tappa tron avslutades med en uppmuntran, se Heb 4:14-16, avslutas denna varning om att inte vara andligt omogen med en uppmuntran. Detta är enda gången ”högt älskade” (gr. agapetos) används i detta brev. Uttrycket är annars vanligt i breven, se t.ex. Rom 1:7; 1 Kor 4:14; 2 Kor 7:1; Jak 1:16; 1 Pet 2:11.]

9 Men när det gäller er, våra högt älskade, är vi övertygade om det bästa [att er andliga åker inte bär törnen och tistlar och behöver brännas av], det som för till befrielse (frälsning), trots att vi talar på detta sätt. 10 För Gud är inte orättvis (orättfärdig) så att han glömmer [inte skulle bry sig om] ert arbete (vad ni har gjort) och den kärlek [vilken osjälvisk och utgivande kärlek] ni visat hans namn när ni tjänat de heliga – och som ni [fortfarande] tjänar. 11 Men vi önskar att ni var och en ska visa samma iver att bevara den fulla vissheten i hoppet ända till slutet. 12 Bli inte (sluta att vara) [andligt] neutrala (passiva, slöa, försvagade, apatiska) utan efterlikna (bli efterföljare, imitatörer av) dem som genom tro och tålamod [nu] infriar löftena.

13 För när Gud gav löften till Abraham, svor han vid sig själv, eftersom han inte hade något högre att svära vid. 14 Han sa:

Jag ska rikligt välsigna dig,

och rikligt föröka dig. [1 Mos 22:17]

15 Så fick Abraham efter tålmodig väntan vad Gud hade lovat. 16 Människor svär vid den som är större än de själva, och eden blir en bekräftelse som gör slut på alla invändningar. 17 När Gud ännu klarare ville visa för löftets arvingar hur orubbligt hans beslut är, bekräftade han det med en ed. 18 Så skulle vi, genom två orubbliga fakta [hans löfte och ed], där Gud omöjligt kan ljuga, få en kraftig uppmuntran, vi som har tagit vår tillflykt (har flytt för att komma i säkerhet) till det hopp vi har framför oss. 19 Detta hopp har vi som ett tryggt och säkert själens ankare som når innanför förhänget. 20 Dit gick Jesus in och öppnade vägen för oss:

när han blev överstepräst för evigt,

på samma sätt som Melkisedek.

[Ps 110:4; Heb 5:6, 10; 7:1-17]

[Stycket avslutas med samma citat från Psaltaren som inledde detta stycke i Heb 4:6. Huvudpoängen är att en kristen måste växa i tron och inte förbli omogen. Varningarna i Hebreerbrevet följer ett stegrande mönster. Om en troende börjar driva bort från Guds ord, se Heb 2:1-4, leder det till ett hårt hjärta, se Heb 3:7-4:13. Detta leder i sin tur till en ovillighet att höra, se Heb 5:11-6:20. Lösningen är att hålla fast vid Gud och hoppet som liknas vid ett fast ankare. Nästa stycke går vidare och förklarar hur Melkisedek är en förebild till Jesus.]

7

Melkisedeks prästämbete

[Melkisedek har introducerats i tidigare kapitel. Nu sker en grundligare genomgång som visar att han är en förebild till Jesus. Melkisedek nämns bara två gånger i GT. Han dyker plötsligt upp i berättelsen om Abraham, se 1 Mos 14:18-20 och citeras i Ps 110 som är messiansk. De första tre verserna i detta kapitel är en enda vers i grekiskan.]

1 För denne Melkisedek

kung i Salem [kortare namnform av Jerusalem, se Ps 76:3],

präst åt Gud den Högste,

den som mötte Abraham på hans väg tillbaka efter segern över kungarna och välsignade honom,

2 den som Abraham gav tionde av allt [segerbyte],

först och främst, som hans namn betyder

är han ”rättfärdighetens kung”,

han är även Salems kung,

det vill säga ”fridens kung”,

3 utan far,

utan mor,

utan släktregister,

hans dagar har ingen början,

hans liv har inget slut:

han är som Guds Son,

och förblir präst för evigt.

4 Se hur stor han är, om till och med vår stamfar Abraham

gav honom tionde av sitt bästa byte.

5 De av Levis söner (ättlingar) som blir präster har ett bud enligt lagen [gr. nomos – Torah, Moseböckerna] att få tionde av folket [4 Mos 18:21-32],

alltså av sina bröder [judiska landsmän],

trots att de också härstammar från Abraham.

6 Men Melkisedek, som inte var av deras släkt,

fick tionde av Abraham

och välsignade honom som hade fått löftena.

[På samma sätt behöver inte Jesus vara från Levi stam.]

7 Ingen kan förneka att det är den lägre [Abraham]

som blir välsignad av den högre [Melkisedek, som i sin tur är en förebild till Jesus].

8 I ena fallet är det dödliga människor [levitiska präster, vers 5] som får tionde,

i det andra är det en som har fått vittnesbördet att han lever.

9 Man kan säga att även Levi, som tar emot tionde,

själv har gett tionde genom Abraham,

10 eftersom han fanns till som ofödd i sin förfaders kropp

när Melkisedek mötte honom.

Ett evigt prästerskap

11 Om nu fullkomlighet hade gått att nå genom den levitiska prästtjänsten – och på den grunden fick [det judiska] folket lagen [undervisningen i Moseböckerna] – varför måste det då uppstå en annan präst, en som Melkisedek, en som inte sägs vara som Aron? 12 För om prästtjänsten förändras (får en ny ordning) måste lagen [instruktionerna vad gäller prästtjänsten] också bli förändrad. 13 Han som det talas om hör till en annan stam, och från den stammen har ingen gjort tjänst vid altaret. 14 Det är tydligt att vår Herre har kommit ur Juda stam, och Mose har inget sagt om präster från den stammen.

[Jesus kommer från Juda stam, se Matt 1:2; Luk 3:33. När Jakob välsignar och profeterar över sina söner i 1 Mos 49 ges fler detaljer kring varför Juda räknas som den förstfödde. Förstfödslorätten togs från Ruben eftersom han låg med sin fars bihustru. Den gick förbi Simeon och Levi på grund av deras grymhet när de mördade en hel by efter att Dina hade våldtagits. Därför blev Juda räknad som förstfödd. En strof i välsignelsen från vers 10 pekar tydligt på Jesus: ”Spiran ska inte vika från Juda, inte härskarstaven från hans fötter, förrän han som den tillhör kommer och folken blir honom lydiga.”]

15 Ännu tydligare blir det när det uppstår en annan präst som Melkisedek, 16 en som inte har blivit präst genom lagbud om härstamning utan genom kraften i ett oförstörbart liv. 17 Han får nämligen vittnesbördet:

Du är präst för evigt,

på samma sätt som Melkisedek.

[Ps 110:4, detta är tredje gången samma passage citeras, se Heb 5:6; 6:20.]

18 Så åsidosätts ett tidigare bud eftersom det var svagt och kraftlöst – 19 för lagen [Torah] åstadkom aldrig något fullkomligt – och ett bättre hopp har kommit, och genom det kan vi närma oss Gud.

20 Dessutom kom det inte utan ed. De andra blev präster utan ed, 21 men Jesus har blivit det genom en ed av den som sa till honom:

Herren har gett sin ed

och ska inte ångra sig:

Du är präst för evigt.

[Ps 110:4]

22 Så mycket bättre är det förbund för vilket Jesus är garant.

23 De andra prästerna har blivit fler och fler, därför att döden hindrade dem från att stå kvar i sin tjänst. 24 Men eftersom han [vår överstepräst Jesus] lever för evigt, har han ett permanent (oföränderligt) prästadöme. 25 Därför kan han fullständigt (helt och fullt, nu och för all framtid) frälsa (hela, bevara, upprätta, försörja) dem som kommer till Gud genom honom, för han lever alltid och kan vädja för dem (gripa in och medla, be för vår skull).

26 Det var nödvändigt att vi fick en sådan överstepräst: helig, oskyldig, inte nedsmutsad av synd, skild från syndare och upphöjd över himlarna. 27 Han behöver inte göra de dagliga offren, som de andra översteprästerna, först för sina egna synder och sedan folkets. Detta gjorde han en gång för alla, när han offrade sig själv. 28 Lagen insätter svaga människor som överstepräster, men ordet som bekräftades med ed och kom efter lagen, insätter Sonen, som är fullkomlig för evigt.

8

Jesus är vår överstepräst

1 Här är huvudpunkten (det viktigaste) i det vi säger:

Vi har en sådan överstepräst som sitter

på högra sidan om Majestätets tron i himlarna,

2 och som tjänar i helgedomarna,

det sanna tabernaklet som Herren själv och ingen människa har rest.

[Detta är brevets huvudpunkt, det är även det kiastiska centrumet. Två huvudtankar finns här: Jesus sitter ner och han tjänar.

1. Uttrycket ”att Jesus sitter” kommer från Ps 110:1. Detta har beskrivits i Heb 5:1-10 och Heb 7:1-28. Det fanns inga stolar i tabernaklet eftersom prästen aldrig blev klar med sina sysslor. Varje upprepat offer var en påminnelse om att inget offer gav fullständig frälsning. Blodet från djur som offrades tog inte bort skulden, den bara täckte den. Jesus är den som tar bort världens synd, se Joh 1:29. Att Jesus som överstepräst sitter ner beskriver att hans verk är fullbordat, i kontrast till Aron som står och gör tjänst, se Heb 10:11.

2. Att han tjänar i det himmelska tabernaklet beskrivs i nästa sektion, se Heb 9:1-10:18.]

3 En överstepräst blir insatt för att frambära gåvor och offer, och därför måste också den Smorde (Messias, Kristus) ha något att bära fram. 4 Hade han nu varit på jorden skulle han inte ens vara präst, eftersom det redan finns andra som bär fram de offergåvor som lagen [Torah] föreskriver. 5 De gör tjänst i en helgedom som bara är en kopia (prototyp, modell) och en skuggbild av den [verkliga och sanna] himmelska helgedomen. För även när Mose höll på att bygga tabernaklet blev han varnad av Gud:

Se till att du gör allt efter den förebild (det mönster, den ritning)

som du har fått se på berget. [2 Mos 25:40]

6 Men nu har den Smorde (Messias, Kristus) ett högre prästämbete, liksom han också är medlare för ett bättre förbund [än det gamla] som är grundat på bättre löften. [Alla Guds löften är goda, men dessa har än större välsignelser.]

Löftet om ett förnyat förbund

7 För om det första förbundet [kontraktet som gavs till Israel genom Mose på berget Sinai] hade varit utan brist, skulle det inte behövas ett andra. 8 Men Gud förebrår dem när han säger [genom profeten Jeremia]:

Se, dagar ska komma, säger Herren,

då jag ska sluta ett nytt (bättre) förbund (kontrakt)

med Israels hus [de tio norra stammarna] och med Juda hus [i söder].

[Jeremia levde i en tid då israeliterna var splittrade i det norra riket, Israel, och det södra, Juda. Löftet om ett förnyat förbund handlar också om att läka såren mellan Guds folk, i Jesus finns försoning, se 2 Kor 5:19.]

9 Det ska inte vara som det förbund jag slöt med deras fäder

den dag jag tog deras hand och förde dem ut ur Egyptens land,

för de blev inte kvar i förbundet med mig,

så jag brydde mig inte om dem, säger Herren.

10 Nej, detta är det förbund som jag efter denna tid

ska sluta med Israels hus, säger Herren:

Jag ska lägga mina lagar [min undervisning, Torah – gr. nomos] i deras sinne

och skriva dem [lagarna, undervisningen] i deras hjärtan.

Jag ska vara deras Gud,

och de ska vara mitt folk.

11 Då ska ingen mer behöva undervisa sin landsman eller sin broder och säga:

”Lär känna Herren!”

Alla kommer att känna mig,

från den minste av dem till den störste,

12 för jag ska i nåd förlåta deras missgärningar (orättfärdighet, allt felaktigt handlande)

och aldrig mer minnas deras synder.

[Jer 31:31-34. Detta är det längsta GT-citatet i NT.]

13 När han talar om något nytt (bättre) [det förnyade förbundet], har han därmed förklarat det första [förbundet] föråldrat (utslitet, gammalt). Det som blir gammalt och föråldrat är på väg att (nära att) försvinna.

[Templet i Jerusalem blev förstört av romarna 70 e.Kr. Den judiske historikern Josefus skriver att de dagliga offren upphörde 5:e augusti. Uttalandet att det gamla ”är på väg att försvinna”, och presensformen i Heb 9:6-9, att prästen ”tjänar nu” i templet, kan antyda att templet fortfarande stod i Jerusalem när Hebreerbrevet skrevs.]

9

En ny gudstjänst

1 Det första förbundet hade sina regler för gudstjänsten och sin jordiska helgedom.

Det jordiska tabernaklets utformning

[Mose fick noggranna instruktioner för hur tabernaklet skulle utformas. Den andra halvan av Andra Moseboken ägnas åt dessa detaljer. Ett annat namn på tabernaklet var ”uppenbarelsetältet” eller mer ordagrant översatt ”mötestältet”, se t.ex. 2 Mos 33:7. Ordet beskriver tältets funktion att vara en mötesplats mellan Gud och människa. Det är denna ursprungliga mötesplats som beskrivs. Senare byggdes templet i Jerusalem, men det är inte det författaren skildrar. Där fanns varken Arons stav eller krukan med mannat eller lagens tavlor, som för länge sedan hade gått förlorade.]

2 Ett tabernakel [en Guds boning – ett tält där Gud uppenbarar sig och möter människan] inreddes med ett första rum som kallades det heliga. Där stod:

ljushållaren [menoran – den sjuarmade ljusstaken, se 2 Mos 25:31-39]

och bordet [2 Mos 25:23-30]

med skådebröden [2 Mos 25:30; 3 Mos 24:5-8].

3 Men bakom det andra förhänget (draperiet) [det som även kallas förlåten] fanns ett rum som kallades det allra heligaste [2 Mos 26:31-34]. 4 Dit hörde:

det förgyllda rökelsealtaret

[2 Mos 30:1-6. Rökelsealtaret, som var helt klätt i guld, stod vid förhänget i det heliga rummet, men förknippas med det allra heligaste, eftersom det användes på försoningsdagen då översteprästen gick in i det allra heligaste, se 3 Mos 16:13.]

och förbundsarken,

som var överdragen med guld på alla sidor [2 Mos 25:10-22].

I arken fanns:

en guldkruka med mannat [2 Mos 16:33-34],

Arons stav som hade grönskat [4 Mos 17:1-11]

och förbundets tavlor [2 Mos 25:16; 40:20].

5 Ovanpå den [arken] stod härlighetens keruber [änglar med vingar som representerade Guds närvaro, se Hes 9:3] som överskuggade nådastolen [det guldbeklädda locket på förbundsarken].

[Det var här översteprästen stänkte blod för att försona synden en gång per år under försoningsdagen – jom kippur, se Rom 3:25; 2 Mos 25:18-22.]

Men vi kan inte gå in på alla detaljer runt detta nu.

6 Så var det ordnat. I det första rummet går prästerna ständigt in och förrättar sin tjänst. [Olivolja skulle fyllas på i ljusstaken som tändes varje kväll och lyste fram till morgonen, se 2 Mos 27:20-21. De tolv skådebröden byttes ut varje sabbat, se 3 Mos 24:5-8. Dagligen offrades två lamm, se 4 Mos 28:3; 2 Mos 29:38-42.] 7 I det andra rummet är det bara översteprästen som går in, en gång om året [på försoningsdagen – jom kippur, se 3 Mos 16:12-16], och då aldrig utan blod som han bär fram för sina och folkets oavsiktliga synder.

8 Därigenom visar den helige Ande att vägen in i det allra heligaste ännu inte är uppenbarad så länge det första rummet består.

[Själva existensen av ett yttre rum som skyddade det allra heligaste visar att Gamla testamentets ceremonier och regler begränsade tillgängligheten till Guds närvaro. När Jesus dog på korset brast förlåten uppifrån och ner, se Matt 27:50-51.]

9 Detta [den yttre delen av tabernaklet, det heliga] är en bild (liknelse, illustration, parallell) av den tid som nu är [första förbundet], när gåvor och offer bärs fram som inte kan rena samvetet hos den som förrättar tjänst. 10 Dessa [yttre ceremonier och ritualer] rör bara mat och dryck och olika reningar [ceremoniella reningsdop och bad]. De var yttre regler (för kroppen) som skulle följas fram till tiden för en bättre ordning [ett bättre förbund].

Det himmelska tabernaklet

[Det verkliga templet, det allra heligaste, där Gud själv bor, finns i himmelen. Det är dit som Jesus har gått in, inte som den jordiska översteprästen ”med blodet av bockar och kalvar”, utan med sitt eget blod. På försoningsdagen (jom kippur) offrade översteprästen just en bock och en tjur.]

11 Men nu har den Smorde (Messias, Kristus) kommit som överstepräst för det goda som skulle komma. Genom det större och fullkomligare tabernaklet, som inte är gjort av människohand och alltså inte tillhör den här skapelsen, 12 gick han in i det allra heligaste en gång för alla, inte med bockars och kalvars blod utan med sitt eget blod, och vann en evig återlösning. 13 Om nu redan blodet av bockar och tjurar [3 Mos 16:14-16] och askan från en [röd] kviga [4 Mos 19:2, 17-18] kan stänkas på de orena och helga till yttre renhet, 14 hur mycket mer ska då inte den Smordes (Kristi) blod rena våra samveten från döda gärningar så att vi tjänar den levande Guden? Han har genom den evige Anden [den helige Ande eller Jesu Ande] framburit sig själv som ett felfritt offer åt Gud.

[Uttrycket ”den evige Anden” kan tolkas som en referens till ”den helige Ande” eller ”Jesu Ande”. Utifrån Heb 7:18-19 och sammanhanget, där kontrasten är mellan de temporära jordiska offren och det eviga himmelska offret, syftar det troligtvis på Jesu Ande. Se även Rom 1:3; 1 Tim 3:16; 1 Pet 3:18.]

Var det nödvändigt för Jesus att dö?

15 Därför är den Smorde (Messias, Kristus) medlare för ett förnyat förbund, för att de som är kallade [oavsett nationalitet, se Apg 2:39] ska få det utlovade, eviga arvet, när han nu med sin död har friköpt oss från överträdelserna under det första [gamla] förbundet. 16 Där det finns ett testamente [samma ord som översatts ”förbund” i föregående vers] måste man visa att den som har upprättat det är död. 17 Först vid hans död blir testamentet giltigt, för det träder inte i kraft så länge han lever.

18 [Hur Mose renar det jordiska, hör ihop med hur Jesus renar det himmelska, se vers 23-24.]

På samma sätt var det med det första testamentet (förbundet). Det var tvunget att instiftas (öppnas) med blod [från offerdjur för att träda i kraft]. 19 När Mose hade förkunnat lagens alla bud för hela folket, tog han blodet av kalvar och bockar tillsammans med vatten, scharlakansröd ull och isop och stänkte det både på själva bokrullen och på allt folket.

20 Han sa:

Detta är blodet för det förbund som Gud har befallt er att hålla. [2 Mos 24:8]

21 På samma sätt stänkte han blod på tabernaklet och alla gudstjänstföremålen. 22 Så renas enligt lagen [Torah] nästan allting med blod, och utan att blod utgjuts ges ingen förlåtelse.

[Detta är styckets centrum och svarar på frågan varför det var nödvändigt för Jesus att dö.]

23 Alltså måste [de jordiska] avbilderna (exemplen, kopiorna) av det [verkliga] som finns i himlen renas med dessa medel, men de himmelska tingen själva måste renas med bättre offer än så. 24 För den Smorde (Messias, Kristus) gick inte in i en helgedom som är gjord av människohand och som bara är en bild (modell, kopia) av den verkliga helgedomen. Han gick in i själva himlen för att nu träda fram inför Guds ansikte för vår skull. 25 Inte heller skulle han offra sig flera gånger, så som översteprästen varje år går in i det allra heligaste med blod som inte är hans eget.

26 I så fall hade han varit tvungen att lida många gånger sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades]. Men nu har han trätt fram en gång för alla vid tidsåldrarnas slut för att genom sitt offer utplåna synden.

27 På samma sätt som det är bestämt att alla människor ska dö (det väntar alla) [Rom 6:23] och sedan dömas, 28 så blev den Smorde (Messias, Kristus) offrad en gång för att bära mångas synder [Jes 53:12]. Han ska bli synlig (träda fram) en andra gång, inte för att bära synd utan för att frälsa (befria) dem som väntar på (längtar innerligt med förväntan efter) honom.

10

Jesu offer

1 Lagen [undervisningen i Moseböckerna] ger en skuggbild [en föraning, de grova konturerna] av det goda som kommer [i Jesus som en överstepräst, se Heb 9:11], men inte av tingen i deras verkliga gestalt. Därför kan aldrig lagen, genom de offer som man år efter år bär fram på samma vis [på försoningsdagen – jom kippur, 3 Mos 16:12-16], fullkomna dem som träder fram [till altaret]. 2 I så fall skulle man väl ha slutat offra [dessa årliga offer], eftersom de som tjänstgör då redan hade varit renade en gång för alla och inte längre skulle ha haft några synder på sitt samvete? 3 Men nu ligger i offren en årlig påminnelse om synderna, 4 för tjurars och bockars blod kan omöjligt (har ingen kraft att) utplåna synder. 5 Därför säger den Smorde (Messias, Kristus) när han träder in i världen [blev en människa]:

Offer [med djur] och gåvor [mat- och dryckesoffer] ville du inte ha,

men du har berett mig en kropp [för att offras].

6 Brännoffer och syndoffer gladde dig inte.

7 Då sa jag: Se, jag har kommit för att göra din vilja, Gud.

I bokrullen står det skrivet om mig.

[Ps 40:7-9]

8 Först säger han: ”Offer och gåvor, brännoffer och syndoffer ville du inte ha, de gladde dig inte.” Det trots att de frambärs enligt lagen. 9 Sedan säger han: ”Se, jag har kommit för att göra din vilja.” Han upphäver det första för att upprätta det andra. 10 Och i kraft av den viljan är vi helgade (avskilda till tjänst för Gud), genom att Jesu den Smordes (Kristi) kropp har offrats en gång för alla.

[I vers 1 beskrevs det årliga offret ”år efter år”, här det dagliga offret, se Heb 7:27.]

11 Alla andra präster står och förrättar sin tjänst dag efter dag och bär gång på gång fram samma offer som aldrig kan ta bort synderna. 12 Men när denne [präst, Jesus] framburit ett enda offer för synderna för all framtid, ”satte han sig ner vid Guds högra sida” [Ps 110:1], 13 där han nu väntar på att ”hans fiender ska läggas som en fotpall under hans fötter” [Ps 110:1]. 14 För genom ett offer har han fulländat (gjort sitt verk av mognad i) dem som är helgade (avskilda för helig tjänst). 15 Den helige Ande vittnar om detta för oss, för han har sagt:

16 Detta är det förbund som jag ska sluta med dem

efter dessa dagar.

Jag ska lägga mina lagar [min undervisning] i deras hjärtan,

och jag ska skriva dem [lagarna, undervisningen] i deras sinnen (förstånd, tankar).

[Jer 31:33. Samma citat som i Heb 8:10, dock är hjärta och sinne i omvänd ordning. Det förnyade förbundet är inte skrivet på stentavlor utan i hjärtat och förvandlar inifrån och ut, se 2 Kor 3:1-3.]

17 Sedan säger han [i nästa vers]:

Deras synder (vandring bort från Gud) och deras laglöshet (överträdelser mot budorden)

ska jag inte längre komma ihåg.

[I det första förbundet var den ihågkommen varje år, se vers 3.]

[Jer 31:34]

18 Nu när det finns förlåtelse för dessa [synder], finns det inte längre något [behov av] offer för synd.

Uppmuntran och varning – håll fast vid tron

19 Därför, syskon (bröder och systrar i tron), har vi frimodighet att gå in [kan vi med rättfram tillförsikt komma in, se 1 Joh 5:14] i det allra heligaste – i [och genom; i kraft av] Jesu blod [den helgade platsen där Jesus sitter vid Faderns högra sida liknas vid tabernaklets innersta rum där de högheliga föremålen förvarades], 20 detta då han öppnat (invigt, helgat) en ny (nyslaktad) och levande väg för oss genom förlåten (förhänget) – det vill säga sin kropp (sitt kött). [Draperiet som avskilde det allra heligaste delades mitt itu uppifrån och ner när Jesus dog på korset för vår skull. Endast här förekommer förstärkningen ”nyslaktad” i beskrivningen av en ny väg – Jesus utgjorde slaktoffret.]

21 När vi nu har en [sådan] stor [underbar] överstepräst över Guds hus:

22 Låt oss [då] gå fram [då borde vi träda fram och närma oss Gud, se vers 1] med ett uppriktigt (genuint, sant) hjärta i trons fulla visshet (övertygelse)

– våra hjärtan har [ju] blivit renade (bestänkta) från ett ont (plågat, tungt) samvete, och kroppen [den yttre människan] har [ju] blivit tvättad med rent vatten.

23 Låt oss [då] orubbligt [då borde vi utan att ändra läge eller position ständigt] hålla fast vid (gripa tag i; lägga beslag på; förankra, behålla; helt äga) hoppets bekännelse [så att vi inte förlorar den trosvissa förväntan (2 Kor 3:12) som gör att vi talar i enlighet med Guds vilja]

– för han som gav (tillkännagav) [det välgrundade] löftet är trofast (trogen, pålitlig).

24 Och [ja, eftersom vi nu har en sådan överstepräst, se vers 21] låt oss [då] ge akt [då borde vi ständigt och uppmärksamt tänka] på varandra,

så att vi motiverar (sporrar, eggar) till kärlek och goda (ärbara) gärningar

25 och inte lämnar (överger, försummar) församlingsgemenskapen (de egna sammankomsterna),

precis som några har för vana att göra (som är en sed för vissa),

utan i stället uppmuntrar (förmanar, tröstar) [varandra],

och det så mycket mer som ni ser att dagen närmar sig [då Jesus kommer tillbaka för att döma världen].

[I vers 24 har grekiskan substantivet paroxusmos (provokation, uppvigling, tvist, motivation) som kommer från ett verb med innebörden att resa upp, väcka och skärpa. Det används i Apg 15:39 om en skarp konflikt, men har här betydelsen att stimulera, egga och provocera fram kärlek och goda gärningar. Församlingsgemenskapen, gr. episynagoge står i singular och beskriver en grupp som samlas för (ordagrant: samlas på/över, dvs. bygger på) ett bestämt syfte. Ordet kommer från verbet episynago (epi – på; synago – att samla ihop). I vers 22-24 påträffar vi tro, hopp och kärlek – ”dessa tre” som utgör det bestående och oföränderliga, se även 1 Kor 13:13. De tre huvudverben i samma stycke finner vi i denna sammanfattning: ”låt oss i tro gå fram inför tronen”, ”låt oss hålla fast vid hoppets bekännelse” och ”låt oss tänka på varandra med kärlek”. På grund av Jesu försoningsverk kan vi frimodigt närma oss Gud. Det är också viktigt att se att detta inte är frikopplat från mänskliga relationer. Kärleken till Gud måste återspeglas i kärleken till våra medsyskon, annars är den inte äkta.]

26 För om vi villigt (frivilligt; med vett och vilja) syndar [gång på gång] efter att ha fått [efter att villigt och aktivt ha tagit emot] kunskapen om sanningen, [då] finns inte längre något offer kring [gr. peri – som rör allt om] synder kvar, 27 utan [bara] en säker, fruktansvärd väntan (gr. ekdoche) på en dom och en rasande eld (eldens iver/svartsjuka) [en straffiver] som är på väg att förtära motståndarna [gr. hupenantios – de som sätter sig över och som står emot]. 28 Den som förkastar Moses lag [och undervisning från Torah] dör utan förbarmande (medkänslor) på grund av två eller tre vittnen (efter två eller tre vittnesmål/bevis) [enligt 5 Mos 17:6]. 29 Hur mycket strängare straff tror ni då inte den förtjänar som har trampat på (föraktat) Guds Son, vanvördat det förbundsblod som har helgat honom, och som förolämpat (smädat, skymfat, kränkt, föraktat, sårat – gr. enubrizo) nådens Ande? 30 Vi känner honom som har sagt: Min är hämnden, jag ska utkräva den, och dessutom: Herren ska döma sitt folk. [5 Mos 32:35-36] 31 Det är fruktansvärt att falla i den levande Gudens händer.

[I detta stycke används flera mer ovanliga grekiska ord – bl.a ekdoche (vers 27) hupenantios (vers 27) och enubrizo (vers 29).]

32 Kom ihåg [påminn er själva gång på gång om] den första tiden, efter det att ni hade blivit [andligt] upplysta [kommit till tro på Jesus] och stod fasta trots många stora och smärtsamma lidanden. 33 Vissa gånger var ni offentligt utpekade (upptagna på världsscenen) och utsatta för glåpord (hån, förakt) och misshandel (satta under hård press), andra gånger delade ni detta med andra som gick igenom samma sak. 34 Ni kände (sympatiserade) med dem som satt i fängelse, och ni accepterade med glädje att era tillgångar konfiskerades, därför att ni visste att ni ägde något bättre och mera varaktigt.

[Enligt romersk lag kunde påföljden för vissa brott vara konfiskering av den dömdes tillgångar. Hebreerbrevets läsare har alltså åtalats och bestraffats för sin tro på Jesus.]

35 Kasta inte bort (avfärda inte) er frimodighet (övertygelse, tillit, förtröstan), den ger stor belöning. 36 Ni behöver nämligen uthållighet (ståndaktighet) [karaktär som står fast även under prövningar] för att kunna göra Guds vilja och få det som är lovat. 37 [Det är som profeterna har sagt:]

”För ännu en kort liten (gr. mikros) tid,

så kommer han som ska komma [Messias],

och han ska inte dröja.

38 Men min rättfärdige ska leva av tro (utifrån förtröstan och tillit),

och om han drar sig undan (skulle skygga tillbaka) [av rädsla och blygsel och inte vill stå upp för sin övertygelse],

har min själ ingen glädje (behag) i honom [längre].”

[Fritt citerat från Hab 2:3-4 och Jes 26:20.]

39 Men vi hör inte till dem som drar sig undan och går förlorade, utan i stället till dem som tror och vinner sina själar.

11

Vad är tro?

[I detta kapitel, som ofta kallas trons kapitel, används det grekiska ordet pistis tjugofyra gånger. Det kan översättas med tro, trohet och trofasthet och har även innebörden förtröstan, tillit, övertygelse, visshet och förvissning.]

1 Men tron (ordagrant: tro) är en övertygelse (en fast och verklig grund; en garanti och försäkran) om sådant man hoppas, en visshet om (förvissning om; ett bevis för/på) ting man inte ser [det som inte kan uppfattas eller förnimmas med fysiska ögon]. 2 Genom den [tron] har de gamla [patriarkerna och andra ledare i Gamla testamentet] fått sina [goda] vittnesbörd.

3 I tro [med trons ögon] förstår vi hur olika tidsperioder (generationer, epoker) har blivit förändrade (återuppbyggda, helt förvandlade till något bättre) genom ett ord från Gud. Det vi nu ser med våra fysiska ögon blev till genom det som inte kunde ses.

Abel dog i tro

[I kiasmen balanseras detta stycke mot exemplen på de människor som lidit och dött i tro, se vers 36-38.]

4 I tro bar Abel fram ett bättre offer åt Gud än Kain, och blev rättfärdig genom att Gud själv intygade (tog emot) hans offergåvor [1 Mos 4:4-8]. Trots att han [Abel] nu är död talar hans tro ännu.

[Abels exempel på tro och offer som inte kom från egen prestation och egna gärningar talar ännu i dag till oss, se 1 Mos 4:10.]

Henok fick leva i tro

[Detta stycke balanseras med exemplet på de människor som segrat i tron, se vers 32-35. Henok (hebr. Chanoch) var den sjunde generationen i Sets släktled. Han vandrade i gemenskap med Gud, se 1 Mos 5:21-24.]

5 I tro [som behagade Gud] blev Henok förflyttad (gr. metatithemi) [från jorden till himlen] utan att se döden.

Man hittade honom inte, för Gud hade förflyttat honom. [Citat från 1 Mos 5:24.]

Redan innan förflyttningen (gr. metathesis) fick han vittnesbördet att han hade funnit nåd hos Gud.

[Henok och Elia är de två personer som förts till himlen på detta sätt, se 2 Kung 2:11. Ordet förflytta/förflyttning beskriver en förändrad position. I Apg 7:16 förflyttas Jakobs och hans söners kvarlevor till Sikem. I Gal 1:6 används ordet för att beskriva hur galaterna hastigt ändrar ståndpunkt.]

6 Utan tro är det omöjligt (kraftlöst, fruktlöst – gr. adunatos) att behaga [honom], för den som närmar sig Gud måste (behöver) tro att han existerar (är, finns) och att han belönar (ordagrant: blir en belönare åt) dem som hängivet söker (uthålligt och innerligt frågar efter) honom. [Jak 4:8]

[Om tro saknas, dvs. om vi inte är trofasta mot Gud och förtröstar på honom, uppstår problem – det grekiska ordet för omöjligt kan även översättas kraftlöst eller oförmöget. Det går alltså över huvud taget inte alls att glädja eller behaga honom. Gud vill att vi ska söka honom med en ivrig förväntan på hans godhet, se Jak 1:6-8.]

Noas familj räddas i tro

[Följande exempel handlar om vatten och hur Noas familj räddas undan domen. Stycket balanseras med berättelsen om hur israeliterna korsar Röda havet och räddas, se vers 29.]

7 I tro byggde Noa, uppfylld av helig fruktan, en ark för att rädda sin familj, sedan han fått en gudomlig varning om det som ännu inte kunde ses [1 Mos 6:13-22]. Genom denna tro dömde han världen [för dess otro] och fick själv ta del av (ärva) rättfärdigheten som kommer från tro (att vara trofast).

Abraham drog ut i tro

[Abraham lämnade staden Ur i Mesopotamien. Stycket balanseras av hans ättlingars uttåg ur Egypten, se vers 20-28.]

8 I tro lydde Abraham när han blev kallad att dra ut till ett land som han skulle få i arv, och han gav sig i väg utan att veta vart han skulle gå [1 Mos 12:1-4].

9 I tro bosatte han sig i löfteslandet som i ett främmande land. Han bodde i tält med Isak och Jakob som var medarvingar till samma löfte, 10 för han väntade på staden med de fasta grundvalarna vars byggmästare och skapare är Gud.

Sarahs tro – Isaks födelse

[Sarahs tro gjorde att hon blev mor till Isak trots sin höga ålder. Både Abram och Saraj får nya namn av Gud, se 1 Mos 17:5, 15. I båda namnen läggs bokstaven h (hebr. he), som uttalas som en utandning till. Gud blåser in sitt liv i namnen Abra ham och Sara h. Styckets tema är löftessonen Isak, som är en förebild till Jesus, och balanseras med stycket om hur Abraham i tro var villig att offra sin son, se vers 17-19.]

11 I tro fick också Sarah, som var ofruktsam, kraft att bli mor [gr. katabole sperma lambano – ordagrant: ”ta emot ett utkastat frö”] till en ätt fast hon var överårig. Hon tänkte att den som hade gett löftet var trofast (trogen – gr. pistos). 12 Därför fick också en enda man, så gott som död, barn så talrika som himlens stjärnor och oräkneliga som sandkornen på havets strand.

Främlingar på vandring till Guds stad

[Vers 13-16 är kiasmens centrum. Här blir det tydligt att tron ser framåt på något som ännu inte är fullt synligt för det fysiska ögat, se vers 1. Här bryts också mönstret ”i tro” för att betona ”genom tro” (gr. kata pistis), samma uttryck som i vers 7.]

13 Genom tro dog alla dessa [Abraham, Sarah, Isak och Jakob, se vers 8-12, men kan även inkludera dem som nämns i vers 17-40] utan att ha fått ta emot de fullbordade löftena. [Under sitt jordeliv fick de inte se allt det Gud lovat dem.]

Trots det såg de uppfyllandet, men som på håll, och välkomnade det [i tro] och bekände sig vara gäster och främlingar (som har en temporär boning här) på jorden.

14 De som talar på detta sätt visar helt uppenbart att de söker ett hemland (fädernesland). 15 Om de med ständig hemlängtan hade tänkt på det land som de gått ut ifrån, hade de haft otaliga tillfällen att vända tillbaka dit. [Abraham och Sarah lämnade staden Ur i Mesopotamien.] 16 Men nu längtade de efter (sökte, sträckte de sig efter) ett bättre land, det himmelska. Därför skäms inte Gud [som kallas ”Abraham, Isak och Jakobs Gud”] för att kallas deras Gud, för han har förberett en stad åt dem.

Abrahams tro – Isak bärs fram som ett offer

17 I tron bar Abraham fram Isak som offer när han blev satt på prov [1 Mos 22:1-10]. Sin ende son bar han fram, trots att han hade fått löftena 18 och Gud hade sagt till honom: Det är genom Isak din avkomma ska räknas. 19 Abraham räknade med att Gud hade makt att till och med uppväcka från de döda, och därifrån återfick han honom också, bildligt talat. [När Abraham dog var han 175 år gammal. Vid den tiden bestod hans släkt av en son, 75 år gammal, och två barnbarn som var 15 år.]

Abrahams barns tro

20 I tro gav Isak sin välsignelse åt Jakob och Esau för kommande tider [1 Mos 27].

21 I tro välsignade den döende Jakob Josefs båda söner [1 Mos 48]. Sedan tillbad han böjd mot änden av sin stav [1 Mos 47:31].

22 I tro nämnde (erinrade sig) Josef – när han låg för döden – om Israels söners uttåg [om Guds löften till sitt folk angående Kanaans land, se 1 Mos 12:7; 13:15; 15:7, och att de efter fångenskapen skulle återvända, se 1 Mos 15:13-16] och gav befallning om vad som skulle ske med hans ben (kvarlevor) [1 Mos 50:24-25; 2 Mos 13:19].

23 I tro gömdes Mose – som just hade fötts – i tre månader av sina föräldrar, eftersom de såg att han var ett vackert [litet] barn [han hade inre och yttre skönhet; ordagrant: ”han var från/tillhörde en stad”, dvs. förde sig elegant (inte obildat), men också i betydelsen att han kom från en himmelsk stad], och de var inte rädda för kungens [faraos] påbud [dekret om att låta alla hebreiska nyfödda pojkar dödas eftersom de utgjorde ett framtida hot mot egyptierna, se 2 Mos 1:2, 9, 10; 16; Apg 7:20].

24 I tro vägrade Mose som vuxen att kallas son till faraos dotter. 25 Han valde att dela lidandet (vara delaktig i förtrycket) tillsammans med Guds folk, i stället för att njuta av den temporära glädje synden ger. 26 Han ansåg (efter att noga ha övervägt alla fakta) att hånet (förolämpningarna, smäleken) som han fick utstå för den Smorde (Messias, Kristus) [som skulle komma] var en större rikedom än alla Egyptens skatter, för han hade sin blick riktad på lönen.

27 I tro lämnade han Egypten bakom sig utan att bli rädd för kungens [faraos] vrede, han höll troget fast som en som såg den Osynlige.

28 I tro firade han påsken och strök blodet på dörrposterna för att fördärvaren inte skulle röra deras förstfödda [2 Mos 12:23].

Israeliterna korsade Röda havet i tro

29 I tro korsade de [Mose och israeliterna] Röda havet som om det vore torrt land, men när egyptierna försökte göra samma sak dränktes de.

Exempel på människor som segrat i tron

30 I tro föll Jerikos murar, efter att de [israeliterna] hade marscherat runt (omringat) dem i sju dagar.

31 I tro undkom den prostituerade Rahab (gr. Raav) att dödas tillsammans med dem som vägrade att tro (lyda), eftersom hon hade välkomnat spejarna (varit gästfri, inte varit fientligt inställd mot dem).

32 Vad ska jag säga mer?

Jag skulle inte hinna med att berätta om

Gideon [som vann seger med en liten armé på 300 män, se Dom 6-8],

Barak [som lydde domaren Deborahs profetiska ord. Tillsammans besegrade de fienden, se Dom 4-5],

Simson [som till sist förstod att hans styrka inte kom från honom själv, se Dom 13-16],

Jefta (Jiftach) [född utanför äktenskapet, fördrevs av sina bröder, men fick vara med och besegra ammoniterna och blev en domare, se Dom 10:6-12:15],

David [Israels mest berömda kung, se 1 Sam 16-31; 1 Kung 1-2],

Samuel [Israels stora profet, se 1 Sam 1-16]

och profeterna,

33 som i tro

besegrade kungariken,

utövade rättfärdighet (styrde landet på ett rättfärdigt sätt),

fick se [Guds] löften gå i uppfyllelse,

stängde lejons gap [Dan 6],

34 släckte rasande eld,

undkom svärdets egg,

var svaga men fick kraft,

blev starka i strid,

drev främmande härar på flykten.

35 Kvinnor fick [i tro] sina döda tillbaka

genom uppståndelse,

andra blev torterade och accepterade inte befrielsen [som erbjöds om de förnekade tron],

för de ville nå en bättre uppståndelse.

[Gamla testamentet har två exempel på kvinnor som fått sina döda söner tillbaka. Elia uppväckte en änkas son i Sarefat, se 1 Kung 17:17-24, och Elisha uppväckte en kvinnas son i Shunem, se 2 Kung 4:17-37. Grekiska ordet för tortyr är tumpanizo som ursprungligen beskriver hur man slår på en trumma. Ordet kan specifikt beskriva hur offret blir slagen på eller får sin kropp fastbunden och utsträckt på ett hjul, men användes generellt för olika former av tortyr.]

Exempel på människor som dött i tro

[På samma sätt som Abel dödades av sin bror på grund av sin tro, följer nu en rad exempel på kvinnor och män utan namn som fått lida och dö för sin tro. Ibland krävs det mer tro att stå fast i sin övertygelse än att bli befriad från besvärande omständigheter, på samma sätt som de tre unga hebréerna vägrade släppa sin tro även om Gud inte skulle befria dem från ugnen, se Dan 3:16-18.

Ordet för ”andra” i föregående vers är allos medan denna vers börjar med hetros.]

36 Andra (en annan kategori av människor) fick utstå

hån och piskrapp,

ja, även bojor och fängelse.

37 De blev stenade,

söndersågade [enligt judisk tradition blev Jesaja dödad på det sättet],

dödade med svärd.

De gick runt i fårskinn och gethudar,

nödlidande,

plågade

och misshandlade.

38 Världen var inte värdig att ta emot dem.

De irrade omkring i

öknar och bergstrakter,

i grottor och hålor.

Alla dessa vittnar om tron

[Nu sammanfattas resonemanget som startade i kapitel 11. Ordet vittnesbörd som används i vers 2 återkommer här och ramar in hela stycket.]

39 Även om alla dessa [exempel på personer från Gamla testamentet som nämnts] hade fått vittnesbörd för sin tro, fick de inte det som var utlovat. [De fick inte se Messias, hans rike och den slutgiltiga upprättelsen och frälsningen som sker när Jesus kommer igen, se Heb 9:28.] 40 Gud har nämligen förberett något bättre för oss [Heb 8:6]: först tillsammans med oss ska de nå fram till målet.

[En dag ska de som förlorat familjemedlemmar för tidigt återse dem, se Heb 11:35. Alla rättfärdiga ska stå upp på den yttersta dagen, se Dan 12:2, 13.]

12

Uthållighet

Löp loppet

[Följande kapitel handlar om uthållighet och inleds med en liknelse från de grekiska löpartävlingarna. Spelen i Olympia var de största och mest prestigefyllda, men liknande tävlingar anordnades även i andra städer såsom Korint, Delfi och Nemea. I de olympiska spelen, som under nära 1 300 år hölls på samma plats, fick endast fria grekiska män tävla, vilket år 146 f. Kr. även kom att innefatta de män som hade romerskt medborgarskap. Det finns en koppling till den himmelska staden som Abraham och Sarah såg fram emot i föregående kapitel, se Heb 11:10, 16. En troende har himmelskt medborgarskap, se Fil 3:20.]

1 Just därför, eftersom vi [nu] är omgivna (har omgärdats) av en så stor sky av vittnen [några exempel gavs i förra kapitlet, se Heb 11] och har lagt av (kastat bort) varje [onödig och hindrande] vikt – även synden som så lätt tynger ner oss [författaren inkluderar sig själv] – borde vi uthålligt [i jämn takt] löpa det lopp som ligger framför oss, 2 samtidigt som vi uteslutande [ända fram] fixerar blicken på trons upphovsman (pionjär) och fullkomnare, Jesus, som för (alt. översättning: som i stället för) [att möta] den glädje som låg framför honom uthärdade ett kors utan att bry sig om dess skam – han som också har satt sig på höger sida om Guds tron: 3 Tänk därför [analyserande och reflekterande] på honom som har uthärdat (stannat kvar uthålligt under) sådan rebelliskhet (motsägelse – gr. antilogia) [fiendskap som opponerar sig och avsiktligt kommer fram till motsatt slutsats] mot (in i) sig själv från (under) syndare, [begrunda detta] så att ni inte tröttnar [skulle slita ut er och blir helt utmattade] och tappar modet (ger upp; blir själsligt utmattade).

[Bilden som målas upp är inte ett sprinterlopp utan ett längre distanslopp som kräver uthållighet. Författaren kan också ha ett stafettlopp i åtanke, där vi nu löper vår delsträcka med stafettpinnen som var en brinnande fackla. Åskådarna är de som gått före och redan löpt sina lopp. Dessa har vittnat om vad de hört och sett, ofta med livet som insats och de sitter nu på idrottsarenan, som är fullsatt från nedersta läktaren ända upp till översta balkongerna (som man på den tiden just benämnde ”skyn”). Under den förberedande träningen användes vikter för att öka belastningen, men ingen atlet skulle komma på tanken att tävla med dessa vikter på sig – dessa lade man av sig. Innan deltagarna klev in på stadion klädde de av sig eftersom man tävlade helt naken.]

Guds fostran

[I följande stycke fortsätter brevskrivaren undervisa med hjälp av termer från sportens värld. För att kunna löpa uthålligt krävs förberedelse och träning. I vers 11 används det grekiska verbet gymnazo för att tränas och i vers 5, 7, 8 och 11 talas det om paideia – fostran. Här görs associationer till antikens gymnasium. Gymnastik härstammar från gymnazo, som i sin tur kommer från ordet för naken (gr. gymnos). Ett gymnasium var antikens institution för kroppslig träning, men även för utbildning och litterär skolning. Brevets mottagare hade fått lida för sin tro.]

4 Än har ni inte gjort motstånd ända till blods [de hade förlöjligats, misshandlats och deras tillgångar hade konfiskerats, se Heb 10:32-34, dock hade de ännu inte lidit martyrdöden] när ni kämpar mot synden, 5 och ni har helt (fullständigt) glömt den uppmaning (uppmuntran) som riktas till er som söner [som kommer till er på samma sätt som en far argumenterar, resonerar och för en dialog – gr. dialegomai – med sina söner/barn]:

Min son, förakta inte (ta inte lätt på) Herrens fostran (disciplinering, tuktan),

tappa inte heller modet (duka inte under) när han tillrättavisar dig,

6 för den Herren älskar fostrar (disciplinerar, tuktar) han,

han pryglar (straffar, agar) ju var (varje) son som han tar emot [välkomnar nära sitt hjärta och har kär].

[Citat från Ords 3:11-12, se även Job 5:17; Ps 89:31-33; Ps 118:18; Ords 15:10; Jak 1:2.]

7 När [andra handskrifter: om – i grekiskan skiljer bara en bokstav] ni håller ut [ända fram till slutmålet] under fostran (disciplinering, tuktan) – [tänk på att] Gud behandlar er som söner. För vilken son blir inte fostrad av sin far? 8 Får ni inte fostran (disciplinering, tuktan) – något som alla de andra har fått [sin] del av – då är ni oäkta barn och inga riktiga söner. 9 Dessutom så hade vi våra jordiska (köttsliga) fäder som uppfostrare, och vi respekterade (vördade) dem. Ska vi då inte så mycket mer underordna oss andarnas Fader så att vi får leva? 10 För det var verkligen så att de [våra fäder här på jorden] fostrade oss en kort tid (ordagrant: några korta dagar) så som de ansåg lämpligt (efter det som enligt dem verkade bra).

[Mänsklig fostran baseras på ofullständiga bedömningar och tillfälligt temperament. Ibland orättvist, ibland för hårt, andra gånger för släpphänt.]

Han [Gud], däremot [som vår himmelske Fader som känner allas hjärtan, se Matt 6:9; 1 Kung 8:39; 1 Sam 16:7], gör det för vårt bästa [på ett kombinerat sätt som ger oss fördelar på alla områden], för att vi ska få del av hans helighet. 11 För stunden (gr. paron) verkar ju ingen fostran (disciplinering, tuktan) vara till glädje utan [snarare] till sorg (bedrövelse, smärta), men efteråt ger den – för dem som har tränats (gr. gymnazo) genom den – [avkastning i form av] rättfärdighetens fridsamma (rofyllda, välgörande) frukt. [Frukt står liksom i Gal 5:22 och Jak 3:18 i singular.] 12 Styrk därför kraftlösa händer och svaga knän [Jes 35:3].

13 Gör stigarna raka för era fötter [Ords 4:26], så att det som haltar inte går (skulle gå) ur led, utan istället (ännu hellre) blir (skulle bli) botat (helat).

[I många beskrivningar av antikens tävlingar, särskilt i pankration som var en kombination av brottning och boxning – beskrivs hur fötter vrids ur led.]

Sök frid med alla och helgelse

14 Sträva (sök ivrigt; jaga hängivet) efter frid med alla och [efter] helgelsen

– utan den kommer ingen (utan vilken inte någon alls kommer) att se Herren.

15 Se till (gr. episkopeo, jfr 1 Tim 3:1) [vaka över ditt hjärta (Ords 4:23) så]

att ingen går miste om Guds nåd,

att ingen bitter rot får växa upp

och skada och smitta många,

16 att ingen är sexuellt omoralisk [som bryter förtroende och förbund] eller oandlig som Esau [Jakobs bror, se 1 Mos 25:33-34], som sålde sin förstfödslorätt för ett enda mål mat. 17 Ni vet att när han sedan ändå ville ärva välsignelsen blev han avvisad. Han fann ingen möjlighet att ändra sig, trots att han sökte välsignelsen under tårar.

Ett rike som inte kan skakas

[Nu följer en jämförelse mellan det ursprungliga och det förnyade förbundet. De två bergen Sinai och Sion används i liknelsen. På berget Sinai fick israeliterna lagen under fruktan, se 2 Mos 19:10-20:26. I kontrast finns nu ett himmelskt Jerusalem på berget Sion genom Jesu blod.]

18 Ni har inte kommit till (närmat er) något [ett fysiskt Sinai berg] som man kan röra vid [2 Mos 19:12-13],

ett berg täckt av eld [2 Mos 19:18],

töcken,

mörker,

storm (oväder, åska),

19 till basunljud

och en röst som talade sådana ord att de som hörde den bad att få slippa höra mer. [Folket fruktade Gud, se 2 Mos 19:16, och bad Mose fungera som medlare, se 2 Mos 20:19.] 20 De stod inte ut med det som befalldes: ”Även om det är ett djur som rör vid berget ska det stenas.” [2 Mos 19:12-13] 21 Så skräckinjagande var synen att Mose sa: Jag är skräckslagen och darrar. [5 Mos 9:19]

22 Nej, ni har i stället (närmat er) kommit till Sions berg,

den levande Gudens stad,

det himmelska Jerusalem [i kontrast till Sinai berg som israeliterna kom till efter uttåget ur Egypten, se vers 18],

till myriader (ordagrant ”tiotusentals”, beskriver också ett oräkneligt antal)

av änglar samlade till fest (festival, gr. panegyris – ordet användes om de olympiska spelen) [i kontrast till förskräckelsen då Gud visade sig på Sinai],

23 till en samling av alla förstfödda [en förstlingsfrukt, se Jak 1:18]

som har sitt namn i himlarna,

till Gud

som är allas domare,

till andarna av de rättfärdiga

som har fullkomnats [troende genom tiderna som har insomnat, och som väntar på att stå upp tillsammans med Jesus och ikläs en förhärligad uppståndelsekropp, se 1 Kor 15:35-54],

24 till Jesus, förmedlaren av ett förnyat förbund [det första förbundets medlare var Mose],

och det renande blod som talar starkare än Abels blod.

[Det första förbundets blod var det offerblod som Mose vid Sinai stänkte på Israels folk. Förbundet med de återkommande syndoffren kunde aldrig rena från synd på det sätt som Jesu blod gör, se Heb 9:24-25. Abels blod ropar från marken efter hämnd, i kontrast till Jesu blod som ropar efter nåd och förlåtelse för våra synder, se 1 Mos 4:10. Abels offer av ett djur, till skillnad från Kains offer av grödor, är också en första svag skuggbild av Jesu blodsoffer, där Jesu blod talar mycket starkare, se 1 Mos 9:12-14.]

Varning – vänd inte Jesus ryggen

[Detta är den femte och sista varningen i detta brev. För de andra se Heb 2:1-4; 3-4; 5:11-6:20; 10:19-39.]

25 Se till (var ständigt vaksamma så) att ni inte avvisar honom som talar. För om inte de [israeliterna under ökenvandringen] kom undan som avvisade honom när han varnade dem här på jorden, hur ska då vi göra det om vi vänder ryggen åt honom som från himlen varnar oss?

Ett rike som inte kan skakas

26 Den gången fick hans röst jorden att skaka [när Gud talade med Mose på berget Sinai, se 2 Mos 19:18], men nu har han lovat och sagt:

Än en gång ska jag skaka inte bara jorden utan också himlen.

[Citatet är från Hag 2:6 och handlar om när Herren ska komma tillbaka och uppfylla sitt hus med sin härlighet. Stycket avslutas i vers 10 med att den kommande härligheten ska bli större än den förra. Gud förbereder nya himlar och en ny jord, se Jes 65:17; 66:22; 2 Pet 3:13; Upp 21:1.]

27 Frasen ”än en gång” visar att det som skakas ska försvinna (förändras, bytas ut), eftersom det är skapat, för att det som inte kan skakas ska bestå. 28 När vi nu får ett rike som inte kan skakas, låt oss ha nåd [Guds favör och kraft]. På så sätt ska vi tjäna och behaga Gud med vördnad och fruktan, 29 för ”vår Gud är en förtärande eld.” [3 Mos 10:2-3; 5 Mos 4:24]

13

Låt tron bli synlig i era liv

Kom ihåg de troende

1 Förbli i syskonkärleken (håll den ömsesidiga kärleken och omsorgen om varandra levande).

[Att visa omsorg om troende syskon gör att kärleken blir synlig. Här följer två exempel som tar upp gästfrihet och engagemang för de frihetsberövade. Jesus talar även om detta i Matt 25:31-46 och låter oss förstå att det vi gör utför vi egentligen för Herren själv.]

2 Glöm inte bort att vara gästvänliga (visa kärlek genom att vara generösa och inbjudande mot främlingen), för genom detta har somliga haft änglar som gäster utan att veta om det. [Flera personer i GT fick möta änglar: Abraham, se 1 Mos 18; Lot, se 1 Mos 19; Gideon, se Dom 6; Simsons far Manoa, se Dom 13.]

3 Kom ihåg fångarna [syskonen i tron som sitter bundna i fängelse], som om ni var deras [fastbundna] medfångar, de som misshandlas (plågas, torteras) som om ni själva var i den kroppen (kände deras lidande).

Var inte själviska

[Egoism är kärlekens och omsorgens motsats. Här tar författaren upp två områden där själviskheten orsakar problem: den sexuella moralen (vers 4) och synen på pengar (vers 5-6). Första delen i vers 4 saknar verb och formar en kiasm där adjektiven ”hedervärt” och ”obefläckad” ramar in sammanhanget. Sedan kommer två substantiv: ”äktenskapet” och ”sängen”, som är ett uttryck för det sexuella samlivet, se Rom 9:10; 13:13. Centralt står ”alla”, vilket förstärker att både ogifta och gifta ska högakta äktenskapet som är Guds instiftade institution, något som är dyrbart, fint och vackert – ett heligt förbund.]

4 Hedervärt (ärofyllt, dyrbart)

ska äktenskapet vara

bland alla

och sängen

hållas obefläckad (det sexuella samlivet inom äktenskapet är en fin och ren gåva från Gud),

för sexuellt omoraliska (gr. pornos) och äktenskapsbrytare [som kränker och förvanskar äktenskapet]

kommer Gud att döma.

5 Var inte girig (inte penningkär – det grekiska adjektivet afilarguros är sammansatt av tre ord och betyder ”inte-älska-silver”) till sättet (karaktären), var nöjda med vad ni har (hur er nuvarande situation är). För han [Gud] har själv sagt:

Nej – aldrig [någonsin] ska jag lämna dig (släppa taget om dig, ge upp, låta dig sjunka),

inte [heller] – nej, aldrig [någonsin] ska jag överge dig (lämna dig hjälplös mitt under svåra omständigheter). [5 Mos 31:6, 8]

[Två olika negationer föregår verbet ”lämna” och upprepas tillsammans med en tredje negation före verbet ”överge” i grekiskan. Detta understryker verkligen att Gud inte ska lämna eller överge oss. Citatet är hämtat från 5 Mos 31:6, 8 där Mose uppmuntrar Josua inför intåget i löfteslandet.]

6 Därför kan vi frimodigt säga:

Herren är min hjälpare (den som rycker ut för att rädda och betjäna) [Ps 27:1],

jag ska inte vara rädd (ha ångest, vara förskräckt).

Vad kan en människa göra mig?

[Ps 118:6]

7 Kom ihåg era ledare som gav er (talade, förklarade) Guds ord. Studera noga (reflektera över) resultatet av deras liv (utgången; hur de fick sluta sina liv), och imitera (kopiera; ta som exempel) deras tro (trofasthet).

[Många av de första församlingsledarna var nu döda – flera hade dött martyrdöden, t.ex. Stefanos och Jakob, se Apg 7:60; 12:2. Ordet ”imitera” används även i 2 Thess 3:7, 9 där Paulus tar sig själv, Silvanus och Timoteus som exempel på hur de hade arbetat ideellt i Thessalonike för att inte belasta de troende där ekonomiskt. Johannes använder också samma ord i 3 Joh 1:11 om att följa goda exempel. Han omnämner Gaius, som var trofast och känd för sin osjälviska kärlek, se 3 Joh 1:5-7, och även Demetrius som alla talade väl om, se 3 Joh 1:12.]

8 Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

[är alltid] densamme –

i går [då Jesus vandrade på jorden och de första ledarna såg honom, se vers 7, men även sedan tidernas begynnelse, se 1 Pet 1:20],

i dag [i vår tid],

och för evigt [i alla tidsåldrar och med evighetens fulla innebörd].

[Jesus är utan början och slut och alltid densamme. Här ges extra tyngd när både hans namn (Jesus) och hans titel (Kristus) används. Det grekiska ordet Christos betyder ”den som är smord” eller ”den Smorde”. Den hebreiska motsvarigheten med samma innebörd är Mashiach (Messias). Israels präster och kungar smordes med olja, så ordet används generellt om en smord präst eller kung som avskilts för tjänst, se 3 Mos 4:5; 1 Sam 10:1, men mer specifikt syftar ”den Smorde” på världens Frälsare som ska regera som kung utifrån Jerusalem. Även om hebreiskan inte gör skillnad på små och stora bokstäver gör bibelöversättningar det för att förtydliga vad som åsyftas. Att Jesus är den Messias som Skrifterna (Gamla testamentet) profeterar om visar Nya testamentets författare genom att unisont vittna om honom som ”Jesus den Smorde” – vår smorde Konung och Överstepräst. Både människan Jesus – som genom sin jordiske far Josef härstammade från kung David av Juda och genom sin mor Maria från prästsläktet Levi stam – och Jesus, Guds Son, representeras i ”den Smorde”. Fadern i himlen har utsett och smort sin Son till att en dag bestiga Davids tron här på jorden, se Jes 9:6-7.]

9 Låt er inte föras bort (ryckas med, bli lurade) av alla slags främmande läror. För det är gott att bli styrkt i sitt hjärta [den inre människan] genom nåd och inte genom [yttre ceremoniella] regler om mat som inte har hjälpt dem som har sysslat med sådant.

10 Vi har ett altare från vilket tabernaklets tjänare inte har rätt att äta. 11 Offerdjurens blod bärs in i det allra heligaste av översteprästen som syndoffer, men själva kropparna bränns upp utanför lägret. 12 Därför, för att helga folket genom sitt eget blod, led (pinades och dödades) även Jesus utanför stadsporten. [Slaktresterna från djuren som offrats i templet kastades utanför lägret (2 Mos 29:14), på samma sätt dödades Jesus på Golgata kors, som låg utanför den dåtida stadsmuren i Jerusalem.]

13 Låt oss gå ut till honom utanför lägret och bära [ordagrant: bärande – dvs. samtidigt som vi bär] hans smälek (skymf, vanära) [den förolämpning, tillrättavisning, förebråelse, beskyllning och ärekränkning som han fick utstå]. [Låt oss lämna betoningen på det yttre och i stället söka oss till Jesus där den inre överlåtelsen leder till verklig förändring.] 14 För här har vi ingen permanent stad, utan vi ser fram emot (söker efter, längtar efter) den som ska komma.

15 Genom honom får vi därför ständigt [oavsett omständighet] frambära lovets offer till Gud [ära och upphöja honom med sång] – det är (det vill säga) en frukt från läppar som [med tacksamhet och i full överenskommelse öppet] bekänner [sig till] (bejakar, prisar) hans namn.

16 Men glöm inte att göra gott och dela med er (försumma inte välgörenhet – gr. eupoiia och gemenskap – gr. koinonia) [både när det gäller det materiella och det emotionella], för sådana offer behagar (är välbehagliga inför) Gud. 17 Lyssna på dina andliga ledare och låt dig överbevisas av dem [utifrån Guds ord som de talar], för de vakar ständigt över era själar och ska avlägga räkenskap [för sin trohet till sin kallelse, se Apg 20:28]. Låt dem kunna göra detta [vaka över er] med glädje och inte med tungt hjärta (suckan, klagan), för det skulle inte gagna er. [Ordet ”gagna” är ordagrant en ekonomisk term: ”att inte betala”. Ett andligt ledarskap som ständigt måste oroa sig för en församling, är en dålig investering.]

18 Fortsätt be för (runtomkring – gr. peri) oss [brevets författare och de som finns hos honom]! Vi vet att vi har ett gott samvete, för vi vill göra det rätta (leva ärligt och rätt i allt). 19 Jag vill verkligen uppmana er att göra detta [be för mig], så att jag snart kan få komma tillbaka till er.

[Detta är första gången författaren nämner sig själv i brevet. Han ber om förbön. Det är oklart vad som hindrar författaren från att komma, vers 23 antyder att han är fri att resa.]

20 Nu ska fridens Gud som i kraft av ett evigt förbunds blod har återfört fårens store Herde, vår Herre Jesus, tillbaka från de döda, 21 utrusta er (till tjänst) med allt gott så att ni kan (själva har förmågan att) utföra hans vilja. Hela tiden verkar han i oss, genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), så vi förmår göra det som behagar honom. Hans är härligheten i evigheters evighet, amen.

Avslutande hälsningar

[Som avslutning definierar författaren vad det är han skrivit. Det är både en uppmuntran och ett brev. Ordet för skrivit är grekiska epistello. Det svenska ordet epistel, som beskriver ett brev, kommer härifrån. Avsaknaden av en inledning med avsändare, mottagare och hälsning gör att brevet skiljer sig från andra nytestamentliga och samtida brev. Genren verkar vara en uppmuntrande predikan med en avslutande hälsning. Det kan vara så att författaren i ödmjukhet väljer att inte blanda in sitt eget namn i inledningen.]

22 Jag ber er, syskon (bröder och systrar i tron), att lyssna tåligt på mina uppmuntrande (uppbyggande) ord, eftersom jag har skrivit kortfattat till er.

[Brevet tar ungefär en timme att läsa. Det är kortfattat i jämförelse med allt vad författaren hade på hjärtat och ville dela. På flera ställen ursäktar han sig för att han inte hinner gå in på alla detaljer, se Heb 5:11; 9:5.]

23 Jag kan berätta för er att vår broder Timoteus har blivit frisläppt. Om han snart kommer hit ska vi besöka er tillsammans. 24 Hälsa alla era ledare och alla de heliga. De troende (bröderna och systrarna) som är från Italien hälsar [också] er.

[Det är naturligt att de som ursprungligen var från Rom och Italien hälsade tillbaka till sina vänner, vilket gör att brevet troligtvis var skrivet till Rom. Rubriken på brev är ofta en angivelse om vem brevet är avsett för. Romarbrevet är ju t.ex. skrivet till kristna i Rom. I detta fall avser dock titeln troligen brevets avsändare. Det är judar från någon provins i Romarriket. Efesos är en tänkbar plats. Timoteus rörde sig ofta där och kunde ha blivit fängslad och frigiven.]

25 Nåden vare med er alla.

Jakobsbrevet

1

2

3

4

5

Jakobsbrevet

Inledning

Introduktion: I detta brev ges en fin balans mellan tro och gärningar. Ordet tro används 15 gånger och gärningar 16 gånger. Ett trettiotal liknelser från naturen används för att beskriva andliga sanningar. Detta brev, som är bland de första som skickades runt i församlingarna, betonar en kristendom som berör sin omvärld. Det är ett praktiskt brev som tar upp obekväma ämnen som att kontrollera sitt tal, rikedomens fara och att kristendomen måste praktiseras för att vara verklig tro.

Struktur:

Även om Jakob (Jesu halvbror) inte var en troende under Jesu liv, måste han ha lyssnat på honom. Det finns många citat från Jesus, särskilt från Bergspredikan:

Jak 1:2 – Matt 5:10-12

Jak 1:4 – Matt 5:48

Jak 1:5 – Matt 7:7-12

Jak 1:22 – Matt 7:21-27

Jak 4:11-12 – Matt 7:1-5

Jak 5:1-3 – Matt 6:19-21

Skrivet: Omkring år 45 e.Kr.

Till: Tolv stammar i förskingringen, judar bosatta utanför sitt hemland runt omkring i Romarriket.

Från: Okänd plats, troligtvis Jerusalem.

Författare: Jakob, Jesu äldsta halvbror, se Gal 1:19.

Detta är det enda brevet i NT från Jakob. Namnet var ett populärt judiskt namn, två av de tolv apostlarna hette Jakob. Eftersom Johannes bror Jakob dödades ganska tidigt kan han inte ha skrivit detta brev, se Apg 12:1-2. Allt pekar på att det är Jesu äldste halvbror Jakob som är författaren, se Matt 13:55. Han behöver inte förklara vem han är, han var välkänd bland de första troende. Jesus växte upp i en stor familj med fyra bröder, som nämns vid namn, och minst två systrar, se Matt 13:55-56. Maria födde först Jesus, som kom till på ett övernaturligt sätt, se Luk 1:35; Matt 1:18-20. Efter detta fick hon flera barn där Josef var far, se Matt 1:24-25. Sönerna hette Jakob, Josef, Simon och Judas, som också skrev ett brev – Judas brev. Utifrån ordningen de räknas upp var Jakob den äldste och Judas den yngste. Ingen av syskonen trodde på Jesus när han verkade på jorden, se Joh 7:5, men efter hans död och uppståndelse förändrades detta. En bidragande orsak kan vara att Jesus visade sig för Jakob, se 1 Kor 15:7. I det övre rummet fanns alla Jesu bröder med, se Apg 1:14. Jakob omnämns som den ledande i församlingen i Jerusalem, se Gal 2:9; Apg 12:17. Enligt Josefus lät översteprästen stena honom till döds i Jerusalem 62 e.Kr.

1

Hälsning

1 [Från:] Jakob,

Guds och Herren Jesu den Smordes (Messias, Kristi) tjänare (slav, livegen – gr. doulos),

[Till:] de tolv stammarna i förskingringen (diasporan).

[De första kristna församlingarna utgjordes till största delen av judar som flytt från Jerusalem. Några av de platser som brevet skickades till och lästes upp i var troligen Fenikien, Cypern och Antiokia i Syrien norr om Jerusalem dit många flytt, se Apg 11:19. Brevet var skrivet till messiastroende judar bosatta utanför sitt hemland, kringspridda över hela Romarriket, men är minst lika aktuellt för kristna i dag.]

Hälsningar (var glada)!

[Jakob var Jesu halvbror som kom till tro först efter Jesu uppståndelse. Jakob hade en ledande roll i församlingen i Jerusalem, se Gal 1:18-19; Apg 15:13. Hälsningen är snarlik den i brevet som skickades ut från just Jerusalem, se Apg 15:23, och som Jakob var initiativtagare till, se Apg 15:13-20. Detta styrker att det är samme Jakob som skriver detta brev. I jämförelse med andra nytestamentliga brev är inledningen och hälsningen kort. I t.ex. Paulus brev till Rom är hälsningen sju verser lång.]

Låt er inte ledas bort från tron

Gläd er när ni prövas

2 Se det som den största (all; ren) glädje, mina syskon (bröder och systrar i tron), när ni råkar hamna i (skulle falla in i och omges av – gr. peripipto) olika slags prövningar (frestelser – gr. peirasmois) [problem, svårigheter]. [Primärt syftar Jakob på förföljelse på grund av tron, se Jak 2:6; 1 Pet 4:12-16. Här låg en frestelse att tröttna och ge upp sin tro.] 3 Ni vet [ju] att prövningen (gr. dokimion) av er tro producerar (ger) uthållighet. [Ni vet av egen personlig erfarenhet att när er tro testas och visar sig vara äkta kan ni stå kvar fullständigt fasta.] 4 Men låt uthålligheten (ståndaktigheten, tålamodet) utföra sitt fullmogna verk (ha med sig fullbordad handling) så att ni blir fullmogna och fulländade – utan att sakna något.

Be om vishet

5 Om nu någon av er saknar vishet [för att kunna gå igenom dessa prövningar], ska han fråga [alltid utbe sig vishet från alldeles intill] Gud, som ger åt alla, generöst (fritt; utan förbehåll) [på ett enkelt och okomplicerat sätt] och utan att förebrå (klandra, förakta; läxa upp) – och den [visheten] ska ges åt honom [han ska få den klarhet och insikt han behöver]. [Ords 2:3-6; Luk 21:15; 1 Kor 1:24] 6 Men han ska fråga [fortsätta att be] i tro, utan att tvivla (utan att vara osäker och splittrad i sin bedömning), för den som tvivlar [kastas fram och tillbaka mellan tro och otro] är (ordagrant: har varit) som havets våg, som drivs omkring av vinden och kastas hit och dit.

[Jakob liknar ett tvivlande sinne vid en våg som rullar in i tro mot fastlandet och som i nästa ögonblick, utav otro och rädsla, kastas ut i havet igen. Vinden kan här tolkas som de yttre omständigheterna.]

7 En sådan människa ska inte förvänta (föreställa, tänka) sig att få (att hon kommer att ta emot) något från Herren [av det som kommer från hans sida/närhet], 8 eftersom hon är delad i två (ordagrant: ”två-själad”), vacklande (ostadig, opålitlig) i allt hon tar sig för.

Frestelser för fattiga och rika

[Följande verser ger exempel på olika gruppers frestelser. En fattig troende frestas att fastna i att klaga över sin situation. I stället ska han glädja sig över allt Gud ger. Den rike ska inte berömma sig av sin rikedom.]

9 Vidare, den broder [eller syster] som lever under enkla förhållanden ska berömma sig av att ha blivit upphöjd [ansetts värdig att prövas] 10 och den rike [borde berömma sig] av sin svaghet (litenhet), eftersom han kommer att försvinna som blomman i gräset. 11 Solen går upp med sin hetta och sveder gräset, dess blommor faller av, dess skönhet förgår. Så ska även den rike vissna bort mitt i all sin strävan.

Välsignad är den som består provet

12 Salig (lycklig, välsignad, avundsvärd) är den man som uthärdar [håller ut och inte vacklar under] prövningen (frestelsen), för när han har bestått provet [visat sig vara genuin och äkta] ska han få livets segerkrans [det eviga livet] som han [Herren] har lovat dem som älskar honom.

[Även Bergspredikan börjar med välsignelser, se Matt 5:3-12. Grekiska peirasmos har en bred betydelse av både prövning och frestelse. Den nyansskillnad som finns mellan de svenska orden finns inte i grekiskan. Bönen har en viktig roll både före (”för oss inte in i frestelse”, se Matt 6:13) och under prövningen/frestelsen, se Jak 1:2.]

13 Låt ingen säga när han blir frestad (prövad): ”Det är Gud som frestar mig”, för Gud kan inte bli frestad av ondska, och han själv frestar aldrig någon. 14 Var och en är i stället frestad när han dras i väg [lockas bort från Gud och den kristna gemenskapen] och snärjs (som en fisk fastnar på en krok) av sitt eget begär. 15 När begäret sedan blir havande (gr. sullambano), föder (frambringar – gr. tikto) det synd, och när synden blivit fullt utvecklad (fullvuxen) leder den till död [Rom 6:23]. 16 Mina älskade syskon (bröder och systrar i tron), bli inte vilseledda (sluta att vandra bort från sanningen).

Bedra inte hjärtat

17 Allt gott vi får (varje välgörande gåva; allt gott givande – gr. dosis) och varje fullkomlig gåva (gr. dorema) kommer [alltid allra först] ner ovanifrån, från ljusens [himlaljusens] Fader – han som varken förändras (är ombytlig) eller växlar mellan ljus och mörker (ordagrant: hos vilken ingen förändring eller växlande skugga finns/är närvarande).

[Allt gott har sitt ursprung i Gud. Grekiskans dosis refererar mer till givandet och gåvans syfte medan dorema pekar på själva gåvan som en frikostig välsignelse. Med hjälp av termer inom astronomi illustrerar Jakob Guds oföränderlighet och orubblighet. Universums Skapare förändras inte i intensitet som solen och månen, vars sken varierar under dygnet. Inte heller går han likt planeter (som skymmer varandra i sin omloppsbana) omväxlande in i och ut ur mörker.]

18 Enligt sitt eget beslut födde han oss till livet genom sanningens ord (gr. logos aletheia), för att vi skulle bli som en förstlingsfrukt (den första skörden) han får från dem han har skapat. [3 Mos 23:10; 5 Mos 26:2; Jer 2:3; 1 Kor 15:20, 23; 1 Pet 1:3; Rom 11:16]

19 Förstå nu detta, mina älskade syskon (bröder och systrar i tron): Varje människa [var och en] ska vara

snar till (snabb, redo) att höra (lyssna) [främst till Guds ord, se vers 18, men också när andra människor talar],

sen till att tala [avsiktligt vänta med att yttra sig],

sen till vrede [medvetet avvakta med ett upprört inre ställningstagande gentemot någon/något, se Pred 7:9] –

20 för en människas vrede uträttar inget som är rättfärdigt (rätt) inför Gud [den leder inte till en karaktär som kännetecknas av den rättfärdighet som kommer från Gud].

[Vrede (gr. orge) kommer från verbet orgao – ”att svälla/svälla upp” (av en inneboende drift eller lidelse), betecknar en sjudande vrede, avgjord ilska och upprördhet och används ofta om Guds kontrollerade vrede och berättigade motstånd, se Joh 3:36; Rom 1:18; Upp 19:15. Paulus uppmanar att bli vred över rätt saker, se Ef 4:26, dock inte förbanna människor, se Jak 3:9; Kol 3:8; Ords 29:11; Rom 12:19-21.]

21 Ni måste själva ta beslutet att ta bort (klä av) all er orenhet (smuts) och all överflödande ondska [hat och illvilja som bubblar upp, manifesteras och befläckar hela själen] från era liv [permanent ta bort och medvetet skjuta ondskan utom räckhåll för alltid på samma sätt som man skulle ta av sig smutsiga kläder]. Ta i ödmjukhet emot (var villiga och öppna för) ordet [Guds ord] som är planterat i er och som kan frälsa (bevara, hela) era själar.

22 Men var (bli) ordets (gr. logos) görare och inte bara dess hörare [Guds ord lästes ofta högt, se 2 Kor 3:14; Upp 1:3], annars missbedömer (bedrar) ni er själva! [Börja praktisera budskapet, gör som det står, annars resonerar ni på ett vilseförande sätt mot sanningen.] 23 För om någon är ordets hörare och inte dess görare [någon som bara lyssnar utan att omsätta insikt och kunskap i handling], så liknar han (har denne blivit lik) en man som betraktar (uppmärksamt studerar; noggrant tittar på) sitt [eget] ansikte (ordagrant: sitt naturliga/medfödda ansikte) i en spegel. 24 [Jakob förklarar och sammanfattar:] För han har [ju] betraktat sig själv och gått därifrån och omedelbart glömt hur han såg ut (ordagrant: hurdan han var)!

[Dåtidens speglar var av brons. De bästa speglarna var av korintisk brons, men inga speglar från den tiden gav den klara spegelbild som vi är vana vid idag (jfr ”dunkel spegel” i 1 Kor 13:12). Det var få som hade tillgång till en egen spegel, men både vägg- och handspeglar av metall har hittats i utgrävningar i välbeställda kvarter och palats. Ett sätt att tolka liknelsen är en man som ser sitt otvättade ansikte och rufsiga hår. Han ser sitt bedrövliga tillstånd, men gör inget åt det, istället glömmer han det och går vidare. Guds ord är en fullkomlig spegel som människan kan spegla sitt liv i. Spegelbilden är dunkel och dimmig (som dessa antika speglar) och behovet av en frälsare blir uppenbart. Liknelsen kan också syfta på majoriteten av befolkningen som sällan såg sin egen spegelbild, och som med tiden glömde bort sitt eget utseende.]

25 Men den som ständigt fäster sin blick på (stannar upp och böjer sig ner för att undersöka) frihetens fullkomliga undervisning [lära, lag – gr. nomos, se Matt 5:17], som inte är en glömsk hörare utan en aktiv görare [som lyder Guds ord], han blir salig (lycklig) i det han gör [får uppleva Guds glädje och välsignelse i sitt liv].

26 Om någon menar sig (själv tror sig) vara from (gudfruktig) [tjäna Gud genom att på ett religiöst sätt vara observant och plikttrogen i sin tillbedjan] men inte tyglar sin tunga utan bedrar sitt hjärta, så är hans fromhet (gudstjänst) ingenting värd. 27 En fromhet (gudsfruktan, tillbedjan, gudstjänst) [som är] ren och obefläckad inför Gud och Fadern är detta:

att ta sig an (se till; besöka) föräldralösa (faderlösa, efterlämnade, övergivna) barn och änkor i deras nöd [5 Mos 14:29; Hes 22:7; Ps 68:6; Matt 23:23; 25:36] – att [hela tiden] bevara sig själv obesmittad (fläckfri, okorrumperad) av världen.

[I hela detta stycke betonas att det finns en helhet mellan hörande/görande och tal/handlingar. Detta förstärks av att grekiskan inte har ordet ”och” i den sista delen. Det är inte två separata handlingar av fromhet – att praktiskt visa barmhärtighet och att bevara sig från världslighet – utan de hör ihop i en helhet och bekräftar varandra. Se även Matt 25:35-40; Heb 13:16.]

2

Kärleken är inte partisk

1 Mina syskon (bröder och systrar i tron), ni kan inte tro på vår förhärligade Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) och samtidigt göra skillnad på människor (vara partiska). 2 Låt säga att en man skulle komma in i er synagoga (församling) med guldringar på händerna och iklädd fina kläder, och samtidigt en fattig man (helt beroende av andra för sin försörjning) i smutsiga kläder. 3 Om ni då ger all uppmärksamhet till den som bär de fina kläderna och säger till honom: ”Sätt dig på den här ärofyllda platsen”, medan ni säger till den fattige: ”Stå där”, eller ”Sätt dig där på golvet (vid mina fötter).” 4 Om det är så, gör ni då inte skillnad och blir domare på felaktiga grunder (ondskefulla motiv)?

5 Lyssna, mina älskade syskon (bröder och systrar i tron). Har inte Gud utvalt dem som i världens ögon är fattiga (helt beroende av andra för sin försörjning) till att bli rika i tro (ha stor, överflödande tro), och ärva det rike som han har lovat till dem som älskar honom? 6 Men ni har förolämpat (föraktat) den fattige. Är det inte de rika som är era slavherrar (utövar makt, trycker ner er)? Är det inte de som släpar er till domstolarna? 7 Är det inte de som förolämpar (förtalar, hädar) det goda (vackra, dyrbara) namnet som är nämnt över er (ni är uppkallade efter)? [5 Mos 28:10; Matt 28:19; Apg 11:26]

8 Om ni uppfyller den kungliga (förnämsta) lagen [undervisningen] som den är uttryckt i Skriften:

”Du ska älska [osjälviskt och utgivande] din nästa (din medmänniska)

som [du älskar] dig själv.”

[3 Mos 19:18; Matt 22:37-40. Detta bud sammanfattar undervisningen i Moseböckerna och Profeterna. Att den kallas ”kunglig” beror främst på att den utgår ifrån kungen Jesus.]

Då gör ni det som är rätt. 9 Men om ni diskriminerar (dömer en människa efter det yttre) så syndar ni och blir överbevisade av lagen [undervisningen i t.ex. 5 Mos 1:17] som överträdare (brottslingar). 10 För om någon håller hela lagen [alla Guds bud] men faller på ett område [bryter ett bud], då är han skyldig i allt. [Då har han brutit mot Guds undervisning som helhet. I exemplet ovan, se vers 2-4, handlar det om buden om opartiskhet i 3 Mos 19:15 och den bakomliggande generella principen om kärlek i 3 Mos 19:18.]

11 För han som sa:

”Du ska inte begå äktenskapsbrott (vara otrogen mot din make/maka).” [2 Mos 20:14]

Han sa också:

”Du ska inte mörda.” [2 Mos 20:13]

Om du inte begår äktenskapsbrott, men mördar, så har du ändå blivit en överträdare av lagen [brutit mot Moses undervisning].

12 Så tala och agera som de som ska dömas under frihetens lag. 13 För den som inte har visat barmhärtighet (nåd) blir domen obarmhärtig, men barmhärtigheten (nåden) triumferar (gläder sig, segrar, skryter) över domen.

Visa din tro genom dina gärningar

14 Mina syskon (bröder och systrar i tron), till vilken nytta (vinst) är det om någon säger sig ha tro men inte har några gärningar? Den nyss nämnda tron [som inte resulterar i goda gärningar] kan ju inte frälsa honom, eller hur? 15 Om en [troende] broder [eller syster] visar sig vara utan kläder och saknar mat för dagen, 16 och någon av er säger till honom: ”Gå i frid!” [Den vanliga judiska frasen för farväl.] ”Håll dig varm och ät så att du blir riktigt mätt”, till vilken nytta är det om han inte ger honom det som är nödvändigt för kroppen? 17 På samma sätt är också tron död (kraftlös, inaktiv) om den inte har gärningar [handlingar som backar upp den].

18 Men någon kommer istället att säga [Jakob introducerar nu en tredje part som med ett retoriskt påstående invänder]: ”Du har tro, och jag har gärningar [har du tro, så har jag goda gärningar].”

Visa mig din [påstådda] tro utan (åtskild från) gärningar, så ska jag visa dig min tro genom (utifrån) mina gärningar. 19 Du tror att Gud är en, det gör du rätt i. Så tror även demoner och de är skräckslagna [ordagrant: håret reser sig på armarna].

20 Men inser du inte (är du ovillig att se till fakta), tanklösa (tomma, dåraktiga) människa [utan något andligt liv], att tro utan [goda] gärningar är utan verkan.

Två exempel – Abraham och Rahab

[Två exempel på hur tro och gärningar hör ihop tas från GT. Abraham – en jude, och Rahab – en hedning.]

21 Blev inte vår far Abraham erkänd som rättfärdig genom gärningar när han bar fram sin son Isak på altaret? [Abraham var israeliternas stamfar, se 1 Mos 12:1-3. Han var villig att offra sin ende son, Isak, se 1 Mos 22.]

22 Du ser att hans tro samverkade med hans gärningar, och genom gärningarna blev tron fullbordad. 23 Så uppfylldes Skriften som säger:

Abraham trodde Gud,

och det tillräknades honom som rättfärdighet. [1 Mos 15:6]

Han kallades Guds vän. [2 Krön 20:7; Jes 41:8] 24 Ni ser alltså att människan erkänns som rättfärdig genom gärningar och inte bara genom tro.

25 [Ännu ett exempel från GT.] Blev inte den prostituerade Rahab (gr. Raav) på samma sätt erkänd som rättfärdig genom gärningar när hon tog emot sändebuden (spejarna) och släppte ut dem en annan väg?

[Berättelsen om hur Rahab gömmer de två israeliska spejarna i sitt hus i Jeriko finns i Jos 2. Hon finns även med i Jesu släkttavla, se Matt 1:5, och är en av troshjältarna i Heb 11:31.]

26 Liksom kroppen utan ande är död, så är tron utan gärningar död.

3

Tungans makt

1 Mina syskon (bröder och systrar i tron), inte många av er bör bli lärare, ni vet ju att vi ska få en strängare dom. 2 Vi begår alla många fel. Om någon är felfri i sitt tal, är han en fullkomlig man som också kan tygla (kontrollera) hela sin kropp.

Två exempel när något litet styr något stort

3 När vi lägger [ett litet] betsel i munnen på en häst

för att den ska lyda oss

styr vi också hela dess kropp.

4 Se (tänk) också på fartygen,

som är så stora och drivs av hårda vindar,

ändå styrs de med ett litet roder dit rorsmannen vill.

5 På samma sätt är tungan en liten lem men med stora anspråk (som kan skryta över stora ting och sin makt). [Tungan är som hästens betsel eller rodret på ett skepp – den bestämmer färdriktningen.]

Ett tredje exempel visar hur något litet kan förgöra något stort

Se (tänk) på hur en liten eld kan sätta en stor skog i brand.

6 Tungan är [som] en eld,

en värld av ondska bland våra lemmar.

Den smutsar ner hela vår kropp

och sätter hela livet i brand

och får själv sin eld från Gehenna (helvetet).

7 Alla slags fyrfotadjur [där hästen som nämns i vers 3 är ett exempel], fåglar, kräldjur och vattendjur

låter sig tämjas och har blivit tämjda av människan.

8 Men tungan kan ingen människa tämja,

den är ostyrig och ond (en opålitlig ondska), full av dödligt gift.

9 Med den välsignar vi Herren och Fadern,

och med den förbannar vi människor

som är skapade till Guds avbild.

10 Från samma mun kommer välsignelse

och förbannelse.

Så får det inte vara, mina syskon (bröder och systrar i tron).

11 En källa kan väl inte [samtidigt] från samma klippöppning

ge både sött och bittert (gr. pikros) vatten? [Nej, det är omöjligt. Ordet för ”bitter” är ovanligt och används bara här och i vers 14 om bitter avund.]

12 Mina syskon (bröder och systrar i tron),

ett fikonträd

kan väl inte ge (producera) oliver

eller en vinstock

fikon? [Nej, det är omöjligt.]

Inte heller kan en salt källa (saltvatten – gr. halukos) ge (producera) sött vatten.

[Dessa liknelser för tankarna till Jesu undervisning i Bergspredikan där ett äkta träd kan kännas igen på dess frukt, se Matt 7:16. Runt Döda havet fanns källor som gav salt vatten, medan det längre norrut fanns sötvattenskällor. Oliver, fikon och vindruvor är också kända frukter. Brevets läsare, som flytt från sitt hemland, kunde väl identifiera sig med dessa liknelser, se Jak 1:1.]

Vishet

[Följande två stycken (Jak 3:13-18 och Jak 4:1-10), utgör brevets höjdpunkt och kiastiska centrum. Kontrasten mellan sann och falsk vishet får sitt crescendo i nästa stycke där det blir uppenbart att en kristen inte kan vara tvådelad, splittrad och kluven. Jakob använder det grekiska ordet för ”två-själad” (dipsychos, se Jak 4:8). Det något ovanliga adjektivet förekommer även i inledningen till detta brev (Jak 1:8) där frågan om vishet först tas upp (Jak 1:5). I vers 17-18 expanderas ämnet i form av åtta kännetecknande punkter. Kontrasterna blir tydliga i ordvalen.]

13 Är någon bland er vis och förståndig (erfaren, lärd)? Låt [då] denne genom (utifrån) sitt goda uppförande (sin tilltalande/vackra livsföring) visa (demonstrera) sina gärningar [ge exempel på sitt handlande] i vis mildhet (ordagrant: vishetens mildhet/saktmod) [välbalanserade och mjuk styrka som inte framhäver sig själv, se Kol 3:12].

[Sann vishet handlar i första hand om att kunna applicera den kunskap man har i det dagliga livet.]

Falsk vishet

14 Men om ni nu har

bitter avund

och själviskhet (rivalitet; själviska ambitioner)

i ert hjärta

ska ni inte

skryta [ha en överlägsen attityd]

och ljuga mot sanningen.

15 Sådan [falsk] vishet kommer inte från ovan

utan är jordisk,

själslig (sinnlig, världslig, oandlig),

ja, rent utav demonisk (djävulsk).

16 För där det finns avund och själviskhet,

där finns det [också]

oordning (där råder det förvirring, anarki, tumult)

och alla slags onda (tomma, meningslösa) handlingar.

Sann vishet

[Nu följer åtta punkter som beskriver sann vishet. Kontrasten till världslig vishet (som är demonisk och orsakar oordning, se vers 16) är stor och detta tydliggörs genom struktur och grekiska ordval. Visheten från ovan beskrivs i fin harmoni med flera allitterationer. Centralt finns sex ord som börjar med den grekiska bokstaven epsilon (ε), omgärdade av ord som börjar på bokstaven alfa (α).]

17 Men visheten från ovan är först och främst

ren [Guds vishet är helig, obefläckad],

därefter (den är dessutom):

fridsam (fredlig; fullständigt rofylld),

mild (försonlig, överseende)

tillmötesgående (följsam, öppen; villig att lyssna),

fylld av

barmhärtighet

och goda frukter,

opartisk

och uppriktig.

18 Rättfärdighetens frukt sås (sprids/strös) ju [ut] i frid (fullständig harmoni) av (för, åt) dem som skapar (producerar, åstadkommer) [aktivt verkar för] frid (fullständig harmoni).

[Uttrycket ”rättfärdighetens frukt” är hämtat från GT, se Ords 11:30; Amos 6:12 och återkommer även i Fil 1:11. Rättfärdighet och frid hör ihop, se Jes 32:17; Heb 12:11. Grekiskan kan här tolkas som att rättfärdighetens frukt (i singular) kan sås både av och för fredsmäklare, se även Matt 5:9. Det frö som ger en skörd av rättfärdighet kommer alltid att sås i frid av/åt dem som aktivt verkar för frid – den frid som ger fullständig harmoni, se Joh 14:27.]

4

Älska Gud och älska människor

Strider och konflikter – mord

[Följande stycke hör tematiskt ihop med kapitel 2. Där citeras buden att inte begå äktenskapsbrott och inte mörda, se Jak 2:11. Nu upprepas och förklaras dessa i omvänd ordning. Mord i vers 2 och äktenskapsbrott i vers 4.]

1 Varifrån kommer alla strider och konflikter bland er?

Kommer de inte från begären som kämpar i era kroppar?

2 Ni vill ha (brinner av iver),

men får inget,

ni mördar [Jak 2:11] och avundas,

men vinner inget,

ni kämpar och strider.

Ni har inget

därför att ni inte ber (frågar).

3 Ni ber, men får inget, därför att ni ber illa [av fel motiv] – för att sedan slösa bort det på era njutningar.

Vänskap med världen – äktenskapsbrott

4 Ni äktenskapsbrytare (otrogna)! [Ni älskar världen och bedrar Gud, se Jak 2:11.]

Vet ni inte att vänskap med världen

är fiendskap mot Gud?

Den som vill vara vän med världen

blir fiende till Gud.

5 Eller tror ni att det är tomma ord när Skriften säger:

Svartsjukt längtar Anden

som han låtit bo i oss?

[Inget exakt citat, men samma innehåll som 2 Mos 20:5; 1 Mos 6:3-5; Jes 63:8-16.]

6 Men han [den helige Ande] ger oss mer och mer nåd (kraft, oförtjänt favör från Gud) [när vi vänder oss bort från vår själviskhet och övervinner ondska och avundsjuka]. Det är därför det står:

Gud står emot [gör sig redo att gå ut till strid mot] de arroganta (högmodiga),

men ger nåd (favör) till de ödmjuka. [Ords 3:34]

7 Underordna er därför Gud [ställ er frivilligt och på en gång under hans befäl] – stå emot (ta ställning i fasthet mot) djävulen [den som fram och tillbaka kastar anklagelser, smädar och baktalar],

så ska han (kommer han att) fly [bort] från er. [1 Pet 5:9]

8 Närma er Gud,

så ska han (kommer han att) närma sig er. [Matt 7:7]

[Innebörden är att reflexmässigt dra sig alldeles nära intill. Här har grekiskan en aktivt pågående verbform.]

Rengör era händer [handlingar], ni syndare,

och rena era hjärtan [rena ert inre liv, helga ert sätt att tänka] ni splittrade (tvehågsna, kluvna – ordagrant: ”två-själade”) [som älskar Gud och samtidigt följer era egna begär].

[När ni drar er närmare Gud:]

9 Känn djup ånger och gråt [över er trolöshet],

låt era skratt bytas ut till sorg,

och glädjen till bedrövelse [för era synder].

10 Ödmjuka er [böj er inre människa] inför Herren,

så ska han upphöja er [Matt 23:12; 1 Pet 5:6].

Tala inte illa om varandra – Gud är vår domare

[Följande stycke handlar om att ”göra”, se vers 11, 13, 15. Huvudpoängen är att det bara är en som har rätt att döma – Gud. Stycket börjar med ordet ”tala” och hör tematiskt ihop med Jak 3:1-12 som handlar om tungan. Vers 11-13 formar också en kiasm.]

11 Tala inte illa om (anklaga inte, förtala inte) varandra, syskon (bröder och systrar i tron).

Den som förtalar eller dömer en annan troende förtalar lagen [Moseböckerna – Torah] och dömer lagen [eftersom 5 Mos 6:5 och 3 Mos 19:18 befaller att älska Gud och sin nästa, se Matt 22:37-40; Jak 2:8].

Men om du dömer lagen [om du inte själv står under lagen], då är du inte lagens görare utan [ställer dig över den som] dess domare.

12 En är lagstiftare (givare av undervisningen) och domare –

han som har kraft att frälsa (rädda) och att förgöra.

[Kiasmens centrum.]

Men du – vem är du som dömer din nästa (din medmänniska)?

[Gud är både lagstiftare (gr. nomo-thetes – den som gett undervisningen med alla budord) och domare. Han känner också alla människors hjärtan och intentioner och kan därför döma rättvist, se Rom 2:12-16; Matt 7:1-5.]

Varning – skryt inte om morgondagen

[Uttrycket ”Lyssna nu” återfinns bara här och i Jak 5:1. Det binder ihop dessa stycken och ger en skarp varning. I nästa stycke, Jak 5:1-6, varnas det för att förtjäna rikedom på ett orättfärdigt sätt. Här i Jak 4:13-16 nämns inte rikedom. Däremot handlar det om den bakomliggande drivkraften som är kärleken till pengar. Det är inte pengarna i sig som är problemet, utan kärleken till dem, se 1 Tim 6:10. Problemet som Jakob lyfter fram i exemplet nedan är när Gud utelämnas från det dagliga livet och kärleken till ekonomisk vinning blir större än önskan att göra Guds vilja.]

13 Lyssna nu (var uppmärksamma), ni som säger:

”I dag eller i morgon ska vi resa till den eller den staden, stanna där ett år och göra affärer och tjäna pengar.”

14 Ni vet inget om morgondagen. Vad är ert liv? Ni är en dimma som syns en liten stund och sedan försvinner. 15 I stället borde ni säga:

”Om Herren vill och vi får leva ska vi göra det eller det.”

16 I stället skryter ni och är självsäkra. Allt sådant skryt är av ondo. 17 Den som alltså förstår (vet; har förstått) att göra det goda men inte gör det, han begår (för honom är det) en synd [han syndar]. [Luk 12:47; Rom 14:23]

5

Varning till orättfärdigt rika – de förtrycktas rop når Herren

[Följande stycke handlar om orättfärdiga rika och hör ihop med stycket i Jak 2:3-6. Uttrycket ”Lyssna nu” återfinns bara här och i Jak 4:13 och ger en skarp varning.]

1 Lyssna nu (var uppmärksamma), ni som är rika!

Gråt och klaga över de olyckor som ska drabba er.

2 Er rikedom har [den dagen då Jesus kommer tillbaka, se vers 7] ruttnat (förmultnat, fördärvats) och era [förrådshus med] kläder är malätna.

3 Ert guld och silver har rostat, och rosten ska vittna mot er och förtära ert kött som eld. Ni har samlat skatter under de sista dagarna.

4 Se, [observera, inse att] lönen – som tillhör arbetare som skördat era fält –

som har hållits tillbaka av er, ropar ut

och ropen från dem som skördat

har nått Herren Sebaots [härskarornas Herres] öron!

[1 Mos 4:10; 3 Mos 19:13; 5 Mos 24:14-15]

5 Ni levde i lyx och överflöd på jorden, ni gödde era hjärtan på slaktdagen. 6 Ni har dömt, ni har dödat den rättfärdige [Amos 5:12; Apg 7:52] – han står inte emot er (gör inte motstånd mot er).

Var tålmodiga

7 Syskon (bröder och systrar i tron), var tålmodiga fram till Jesu ankomst (tappa inte hoppet oavsett omständigheter).

[Exempel från jordbruket:]

Se [observera] hur jordbrukaren väntar på att jorden ska ge sin dyrbara skörd,

hur han tålmodigt väntar på det första regnet [höstregnet som gör att sådden börjar gro]

och det senare regnet [vårregnet som gör att skörden växer till och frukten blir riklig].

8 På samma sätt måste ni vara

tålmodiga (inte tappa hoppet oavsett omständigheter).

Styrk (stabilisera, balansera) era hjärtan [gör dem fasta och väl förankrade i sanningen],

för Herrens ankomst är mycket nära.

9 Sluta att klaga (muttra, sucka) på varandra,

så att ni inte blir dömda.

[Sluta att bära på oförsonlighet och missnöje som inte formuleras i ord och inte klaras upp.]

Se! Domaren står redan vid portarna [plural, se Ps 24:9].

10 [Exempel från profeterna:]

Som [ännu] ett exempel, mina syskon (bröder och systrar i tron):

Tänk på profeterna, hur de uthärdade lidande (klarade stress och bar en andlig börda) och deras tålamod (balanserade temperament, överseende med andra när de gjorde fel). [Matt 5:10-12]

11 Se [observera, tänk på] hur vi säger att de som stått fasta är välsignade (lyckliga). Ni har hört om Jobs uthållighet (ståndaktighet) [hur han stod fast under prövningar], och ni har sett Herrens syfte [hur han rikligen välsignade Job till slut], för Herren är full av nåd och barmhärtighet.

Förlåtelse och upprättelse för den som vandrat bort

[Detta avslutande stycke hör tematiskt ihop med det inledande stycket i Jak 1:1-16. Nyckelord som knyter ihop dessa sektioner är ”död” och ”vilseledd” som bara återfinns i Jak 1:15-16; 5:19-20. Det första stycket avslutas med en varning för att bli vilseledd, och det sista stycket avslutas med en uppmaning om att föra tillbaka den som blivit vilseledd, se Jak 1:16; 5:19.]

12 Framför allt, mina syskon (bröder och systrar i tron):

svär ingen ed,

varken vid himlen eller vid jorden

eller vid något annat.

Låt ert ja vara [ett okomplicerat] ja

och ert nej vara [ett okomplicerat] nej,

så drabbas ni inte av domen.

13 Är det någon bland er som lider (”lider ont” – plågas; drabbas av svårigheter)?

Då ska han be [vända sig till Gud i förtrolig bön]. [1 Tim 2:1]

[Det grekiska ordet för lidande är här kakopatheo och kan avse smärtsamma svårigheter av olika slag, se 2 Tim 2:9; 4:5. Det härrör från adjektivet kakos som står för något ”inneboende ont/dåligt” och substantivet pathos som beskriver en stark känsla som väcks, såsom smärta, förtärande lust eller brinnande passion.]

Är någon glad?

Då ska han sjunga [och spela] lovsånger (psalmer) [prisa Gud gång på gång]. [Ps 50:14; 1 Kor 14:15]

14 Är någon sjuk (svag)?

Då ska han sammankalla de äldste (församlingsledarna) i [den lokala] församlingen, och de ska be för honom sedan de smort honom med olja i Herrens namn.

15 Trons bön ska (kommer att) frälsa (rädda, befria, bota, hela, bevara) den som är sjuk (utmattad, kraftlös),

och Herren ska resa upp honom [igen].

Och om han har begått (fast han skulle ha begått) synder [som medfört psykiska och fysiska konsekvenser],

ska han bli förlåten.

16 Bekänn därför era synder (överträdelser, felsteg) [fullt ut – helhjärtat och öppet] för varandra,

och be [också] för varandra så [på ett sådant sätt] att ni kan bli helade (botade, förnyade – gr. iaomai).

Mycket förmår (besegrar) [Fil 4:13] en rättfärdigs [vädjande och behovsinriktade] bön när den verkar i kraft.

[Det grekiska verbet för att bekänna, exomologeo, har prepositionen ex med som prefix, vilket intensifierar dess betydelse. En person som har det rätt ställt med Gud och människor har möjlighet att ständigt och aktivt strida mäktigt och segerrikt (gr. ischuo) i bön. Det sista verbet, gr. energeo (att verka i kraft), står i formen medium, vilket innebär att det är en samverkan mellan den som aktivt ber och Gud som låter bönen ge resultat. Den passiva formen av gr. iaomai (att göra hel) fokuserar på den store Läkarens ingripande till både kropp, själ och ande.]

17 Elia var en människa med samma natur [som också fick lida och som berördes av känslor på samma sätt] som vi. Han bad en bön att det inte skulle regna, och då regnade det inte över landet (på jorden) under tre år och sex månader. 18 Sedan bad han igen [att det skulle regna i Israel], och då gav himlen regn och jorden bar sin gröda [1 Kung 17-18].

Hjälp varandra tillbaka på rätt väg

19 Mina syskon (bröder och systrar i tron), om någon bland er blir vilseledd (vandrar) bort från sanningen och någon återför honom, 20 så ska han veta att den som återför en syndare från hans villoväg (felaktiga tankemönster, som gradvis vandrat bort från sanningen) räddar hans själ från döden och överskyler många synder [dvs. många synder förlåts som gjorts av den som blivit räddad och återupprättad].

[Se även Ords 10:12; 1 Pet 4:8.]

1 Petrusbrevet

1

2

3

4

5

1 Petrusbrevet

Inledning

Introduktion: Petrus har ibland kallats hoppets apostel. I tredje versen introduceras bokens tema – ett ”levande hopp”, eftersom den troendes tro och hopp är i Gud, se 1 Pet 1:21. Ett ämne som återkommer är förföljelsen på grund av tron, men också hoppet i Jesus.

Struktur:

1. Ett nytt liv i Jesus, kapitel 1.

2. Uppmaning att leva heligt, kapitel 2-4.

3. Sammanfattning, kapitel 5.

Skrivet: Omkring år 63-64 e.Kr.

Till: Kristna i nuvarande norra Turkiet, regionerna Pontus, Galatien, Kappadokien, Asien och Bithynien, se 1 Pet 1:1.

Från: Babylon, som troligen är ett täcknamn för Rom, se 1 Pet 5:13.

Författare: Petrus, en av de tolv apostlarna.

Petrus var fiskaren från Galileen som blev en människofiskare. Han hette Simon, men Jesus gav honom ett nytt namn – Petrus, som betyder sten, se Joh 1:42. Petrus blev en liten sten på klippan Jesus. I evangelierna framträder han som den ledande bland lärjungarna och var ofta den som tog till orda. Han förnekade Jesus tre gånger men blev upprättad. På pingstdagen predikar han frimodigt och 3 000 kommer till tro på Jesus, många av dem är mottagare av detta brev, se områdena i Apg 2:8-10 och 1 Pet 1:1. Han var gift och hans hustru följde med på hans resor, se 1 Kor 9:5. Enligt traditionen dog han martyrdöden i Rom under kejsar Neros förföljelse. Den första referensen till hans död finns redan i Joh 21:18. Biskop Clemens av Rom nämner om Petrus martyrdöd i sitt brev till Korint (95 e.Kr.). I den apokryfiska texten ”Petrus gärningar” från 180-190 e.Kr. beskrivs Petrus önskan om att bli korsfäst upp och ner.

1

Introduktion

1 [Från] Petrus,

Jesu den Smordes (Messias, Kristi) apostel (sändebud, ambassadör).

Till de utvalda främlingar (gäster, pilgrimer) som är kringspridda (sådda som säd; ordagrant: ”av diasporan”) [mitt i en hednisk kultur] i

Pontus,

Galatien,

Kappadokien [östra Turkiet],

Asien och

Bithynien,

[Fem romerska provinser i nuvarande Turkiet räknas upp i den ordning en budbärare skulle ha gått med detta brev. Två av regionerna nämns i Apg 2:8-10. Bland brevets mottagare fanns troligtvis flera judar som omkring 30 år tidigare varit i Jerusalem och personligen hört Petrus predika på pingstdagen. Under senare tid hade Paulus och andra missionärer besökt dessa områden, så församlingarna bestod även av omvända hedningar.]

2 utvalda av Gud, Fadern,

förutbestämda till att helgas (bli avskilda) genom Anden

för att lyda Jesus den Smorde (Messias, Kristus)

och bli bestänkta med hans blod [räddade genom hans blodsförbund, anspelar på 2 Mos 24:6-8].

Låt nåd (favör) [kraft] och frid (harmoni) vara över er i överflöd (multiplicerat mått, växa mer och mer).

Nytt liv i Jesus

3 Välsignad (värdig att prisas) är vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) Gud och Fader, som efter sin stora nåd (barmhärtighet) [i enlighet med sitt förbund] födde oss (har fått oss att födas) på nytt [ovanifrån, se Joh 3:5-8] till (in i) ett levande hopp, genom Jesu den Smordes uppståndelse från de döda, 4 till (in i) ett arv som inte kan förstöras, fläckas eller blekna och som finns förvarat (reserverat) åt er i himlarna. 5 I Guds kraft (styrka, förmåga) blir ni beskyddade genom tro (tillit, trofasthet) fram till den befrielse (frälsning, räddning) som är redo att bli uppenbarad i den sista tiden [när den yttersta tiden är inne].

6 Gläd er i detta [som väntar er] med jubel, även om ni nu måste lida i olika prövningar under en kort tid. 7 Syftet med dessa prövningar är att pröva äktheten i er tro (trofasthet, karaktär). Er tro är långt mer dyrbar än förgängligt guld som även det prövas i eld, trots att det förgås. Allt detta [genuin, äkta tro som bestått prövningar] ska bli till lov, pris och ära, när Jesus den Smorde (Messias, Kristus) uppenbaras.

8 Ni har inte sett honom,

men älskar honom ändå (med en osjälvisk, utgivande kärlek).

Ni ser honom ännu inte,

men tror på (litar på, är trogna) honom,

och kan jubla i outsäglig, himmelsk (härlig) glädje,

9 eftersom ni är på väg mot målet med er tro – [en slutgiltig] befrielse (frälsning) för era själar (er livsande).

10 Det var denna frälsning som profeterna sökte och forskade efter, de som profeterade om den nåd som ni skulle få. 11 De försökte förstå vem eller vilken tid den Smordes (Kristi) Ande i dem syftade på när han förutsade den Smordes (Kristi) lidanden och den härlighet som skulle följa. 12 Det blev sedan uppenbarat för dem att det inte var sig själva utan er som de tjänade med sitt budskap. Det budskapet har nu förmedlats (återberättats) för er genom dem som i den helige Ande, sänd från himlen, gav er evangeliet. Detta budskap [att människor kan ha gemenskap med Gud] längtar även änglar ivrigt efter att få se (blicka in i, stå på tå och kika in).

[Profeterna såg detta på avstånd. Även änglarna förundras över detta när de ser vad Gud har gjort i Jesus. På liknande sätt som keruben ovanför nådastolen blickar ner och förundras över vad blodet som stänkte betydde.]

En framtid i Gud

[Huvudverbet, och det enda imperativet, i följande vers är ”sätt ert hopp” till nåden, vilket binder ihop detta stycke med föregående på ett fint sätt.]

13 Därför [utifrån grunden i frälsningen, se vers 1-12], efter att ha tagit bort allt som hindrar ert sinne att tänka rätt [ordagrant: ”efter att ha bundit upp kläderna”, för att vara redo att röra sig framåt obehindrat, se Luk 12:35], var samlade (nyktra, alerta i sinnet, ha självkontroll). Sätt ert hopp helt och fullt (utan att tvivla) till den nåd (gåva, kraft) som kommer över er när Jesus den Smorde (Messias, Kristus) är uppenbarad. 14 Var som lydiga barn. Låt er inte formas av (följa, iklä er) de onda begär som ni förut levde i, då ni var okunniga (andligt blinda). 15 Var i stället som honom som kallade er, den Helige. Bli heliga personer (lev heligt) i allt ni gör. 16 Det står ju skrivet:

Ni ska bli heliga (avskilda)

för jag är helig. [3 Mos 19:2]

17 Om ni åkallar (frågar efter, ropar och vädjar till) honom som Fader [ni ber ju och kallar Gud er Fader], han som opartiskt dömer efter våra handlingar (inte efter det yttre), lev då i gudsfruktan (vördnad) under er temporära vistelse [här på jorden]. 18 Ni måste förstå (vara medvetna om) att ni inte blev friköpta med förgängliga ting, såsom silver eller guld, från den fruktlösa (meningslösa) livsstil som ni ärvt från era fäder, 19 utan genom den Smordes (Kristi) dyrbara blod, som från ett lamm [offerlamm] utan fel och fläck [2 Mos 12:5; 3 Mos 17:11; 22:18-25]. 20 Han var utsedd innan världens nedkastande [gr. pro kosmos katabole – dvs. före syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades], men uppenbarades [här på jorden] i dessa sista dagar (slutet på tiden) för er skull. 21 Genom honom tror (litar, förtröstar) ni på Gud, som uppväckte honom från de döda och gav honom ära (härlighet), så att er tro och ert hopp är i Gud [är centrerad och vilar på Gud].

Ordet som består

[Petrus första brev passar bra att läsa vid ett dop. I så fall skulle man ha läst föregående avsnitt, förrättat dopet, och sedan läst följande stycke.]

22 Nu när ni har renat era själar genom att lyda sanningen, har ni en äkta syskonkärlek (genuin vänskap som inte bara är ett yttre skådespel). Älska då varandra [osjälviskt och utgivande] uthålligt (gör ert yttersta för att behålla kärleken) med ett rent hjärta.

[Ordet ”uthålligt” är det grekiska ordet ektenos, som är en medicinsk term för en arm som sträcks till det yttersta. Ordet används totalt tre gånger i NT. Det används om de troendes bön i Jerusalem för Petrus som var fängslad, se Apg 12:5, och om Jesu bön i Getsemane, se Luk 22:43-44. Petrus, som fick erfara hur de troende sträckte sig till det yttersta i bön för honom, väljer nu att använda samma uttryck för hur vi ska sträcka oss till det yttersta för att älska varandra. Adjektivet ektenes används i 1 Pet 4:8.]

23 Ni har [ju] blivit pånyttfödda [ni är födda på nytt från ovan, se vers 3], inte av (utifrån, utav) förgänglig (ömtålig) säd [på ett mänskligt sätt], utan av en oförgänglig, genom Guds ord [gr. logos – singular] som lever och består (förblir; stannar kvar). 24 För [och här citerar Petrus från profeten Jesajas bok]:

Allt kött [allt mänskligt] är som gräs,

och all dess härlighet som blomman i gräset.

Gräset vissnar

och blomman faller av,

25 men Herrens ord (gr. rhema) består för evigt.

[Jes 40:6-8]

Detta är också det ord (gr. rhema) som har förkunnats för (det goda budskapet – evangeliet – som förts fram till) er.

[Petrus plockar troligen också upp ordet euangelizo från Jes 40:8. Evangeliet är det glada budskapet. I citatet i vers 25 används det grekiska ordet rhema, till skillnad mot i vers 23 där det står logos. Dessa grekiska ord används båda om Guds levande ord. Rhema kan ibland förstås som enskilda ord citerade från Skriften – levandegjorda av den helige Ande – till tröst, förmaning och uppmuntran.]

2

[Vers 1-3 är en mening i grekiskan. Även om verbet ”lägg bort” kommer först är det inte huvudverbet. I stället är det ”längta efter” i vers 2 som är uppmaningen, och som står i imperativ i grekiskan.]

1 Så [eftersom ni har blivit födda på nytt, se 1 Pet 1:23] lägg bort (avkläd er):

all ondska (illvilja, alla onda planer),

all falskhet (oärlighet, allt svek – gr. dolos),

hyckleri (alla former av falskhet mot människor, skådespeleri),

avundsjuka (alla former av missunnsamhet)

och allt förtal (alla former av ryktesspridning och ondskefullt tal) [som förstör relationer, se Rom 13:13; Ef 4:25-32; Kol 3:8].

[De tre sista orden: hyckleri, avundsjuka och förtal står i grundtexten i plural och syftar på alla olika yttringar av dessa.]

2 Som nyfödda barn, längta (törsta) efter den rena (oförfalskade) andliga mjölken,

[Ordet ”andlig” är på grekiska logikos och syftar på Guds ord (gr. logos). Se även 1 Pet 1:23-25. Den andliga mjölken är ren (gr. adolon) i kontrast till falsk (gr. dolon), den andra punkten i listan i vers 1.]

det gör att ni kan växa upp till [fullständig] befrielse (frälsning),

3 ni har [ju redan] ”smakat (upplevt) att Herren är god” [Ps 34:9].

[Det första verbet ”lägg bort” är i formen medium, en verbform som varken finns i det svenska eller det engelska språket. Vi är vana att använda verbformerna aktiv (jag gör något) och passiv (något görs åt mig). Grekiskan har däremot ytterligare en form mellan dessa två som just därför kallas ”middle” på engelska, medium på svenska. Denna form är en kombination av den aktiva och passiva formen. Det jag ”aktivt” gör är viktigt eftersom jag ”passivt” kommer att påverkas. Att just den formen används här förstärker hur själva drivkraften för att lägga bort ondskan kommer från en hunger och törst efter Gud. De fyra verben är:

1. ”lägg bort” – medium, en självpåverkande handling

2. ”längta efter” – aktiv imperativ, huvudverbet och själva uppmaningen

3. ”växa upp” – subjunktiv passiv, ett möjligt resultat

4. ”smakat” – indikativ, något verkligt som har hänt.]

Jesus den levande stenen

4 Kom till honom (dra er nära gång på gång), den levande stenen, som är förkastad av människor men utvald och dyrbar inför Gud, 5 då blir även ni som levande stenar i ett andligt husbygge. Ni blir ett heligt prästerskap som offrar andliga offer som är välbehagliga för Gud genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus). 6 Just därför innefattar (innesluter, inkluderar – gr. periecho) man [Jesaja] det i ett skriftstycke:

Se, jag lägger i Sion [en poetisk term för Jerusalem] en sten,

en utvald, dyrbar (ärad, prisad, kär; högt aktad/värderad) hörnsten,

och den som tror på den (honom) borde aldrig [behöva] skämmas [behöver absolut inte komma på skam eller känna vanära].

[Här citerar Petrus Jes 28:16 från den grekiska översättningen Septuaginta.]

7 Ni som tror ser hans värde [den levande stenen Jesus är dyrbar för er], men för dem som inte tror står det

”stenen som byggnadsarbetarna förkastade

har blivit en hörnsten” [Ps 118:22],

8 och

”en mindre sten [på vägen som man råkar stöta emot] som gör att man snubblar,

och en klippa som väcker anstöt.” [Jes 8:14]

De stöter emot därför att de inte tror på (inte lyder) Ordet. Så var de [som avvisar honom] förutbestämda att göra. [Deras otro och olydnad är inte förutbestämd, men tar man anstöt av Jesus och inte tror på honom är det ofrånkomligt att man snavar, och fallet är förutbestämt. Se även Klag 3:38-39; Amos 3:6; Jes 45:7; Ords 21:1; Rom 9:14-23.]

9 Men ni är ”ett utvalt släkte, ett kungligt prästerskap [ordet användes för det levitiska prästerskapet i templet], ett heligt folk, ett Guds eget folk, för att ni ska förkunna hans härliga gärningar”, han som har kallat er från mörkret till sitt underbara ljus. [Versen innehåller flera tankar och citat från 2 Mos 19:5-6; 23:22.] 10 Ni som förut inte var ett folk är nu Guds folk, ni som inte hade fått barmhärtighet har nu fått barmhärtighet. [Hos 1:6, 9; 2:23]

Var heliga

11 Mina älskade [brevets mottagare i nuvarande norra Turkiet, se 1 Pet 1:1, men också troende i alla tider], jag uppmanar er som främlingar och gäster [i en värld influerad av hedniska ideal] att avhålla er (aktivt ta avstånd) från de köttsliga begären som för krig mot själen.

[Begreppet ”avhålla er” har huvudbetydelsen att hålla avstånd till något, som t.ex. en båt som har ett avstånd till land, se Matt 14:24. Även verbformen har betydelse. Ordet är här i formen medium, se kommentar till vers 3. Det jag aktivt väljer att göra är viktigt, eftersom det passivt kommer att påverka mig genom efterföljande konsekvenser. Vad Petrus alltså säger här är att vi ska avhålla oss från köttets lustar, inte bara för att det är en regel, utan för att det är i vårt eget intresse att göra det. Håll avstånd eftersom det är bra för dig.]

12 Uppför er väl bland hedningarna, så att de som anklagar er för att vara onda ser era goda gärningar och prisar Gud den dag han besöker dem.

Att leva som kristen i samhället

[Det är värt att notera att Petrus uppmanar de troende att underordna sig en så pass korrupt regim som den romerska. Detta innebär inte att Petrus blundar för den orättfärdighet som finns omkring honom. Detta måste ses i ljuset av vad som skulle hända om det inte fanns någon centralmakt och inga civilrättsliga lagar alls. Då skulle anarki råda och den svage skulle bli fullständigt rättslös. I det längsta ska en kristen följa samhällets förordningar, men i de fall där de går emot Guds bud är det viktigare att lyda Gud än människor, se Apg 4:19.]

13 Underordna er (militärisk term för att inta sin plats, inta en frivillig position av samarbete med) alla mänskliga myndigheter för Herrens skull, både konungen (kejsaren) som högste härskare 14 och ståthållarna, som är sända av honom för att straffa (hämnas) dem som gör det onda och hedra dem som gör det goda.

15 Det är Guds vilja att ni genom att göra gott ska tysta munnen på oförståndiga och okunniga människor. 16 Ni är fria, men använd inte friheten som täckmantel för det onda utan för att tjäna (vara en slav till) Gud.

[När Petrus skriver detta var närmare hälften av det romerska rikets befolkning slavar. Bland de kristna kan procentsatsen ha varit ännu högre. Friheten här syftar inte på en politisk frihet, utan på en andlig frihet. Den troende är fri från syndens makt, skuld och skam. Ordet ”tjäna” är samma ord som för slav. Sann kristen frihet fås bara genom att bli Jesu slav, se Rom 6:15-23; Matt 11:29-30.]

17 Ära (respektera) alla [människor, eftersom de är skapade till Guds ära, se 1 Mos 1:26-27].

Älska (osjälviskt, utgivande) era syskon (bröder och systrar i tron).

Frukta (i vördnadsfull tillbedjan) Gud.

Ära (respektera) konungen (kejsaren).

Att leva som kristen underställd andra

18 Ni tjänare [speciellt ord för de slavar som tjänade i hemmet], underordna er (militärisk term för att inta sin plats, inta en frivillig position av samarbete med) era härskare och visa dem all respekt, inte bara de goda och milda utan även de hårda. 19 För det är en nåd när någon genom sin medvetenhet om Gud (sin gudsmedvetenhet; på grund av sitt gudsmedvetande) håller ut när han lider oskyldigt [när han i ett underläge bär och uthärdar orättvisa sorger, bedrövelser, förtret, plågor och svårigheter av olika slag]. 20 Vad är det värt för beröm om ni står ut med straff när ni syndar? Men om ni står ut med att lida när ni gör det goda [det är oväntat], det är något berömvärt (välbehagligt, ordagrant: ”nåd”) i Guds ögon. 21 Till detta är ni kallade. Den Smorde (Messias, Kristus) led i ert ställe och efterlämnade ett exempel (att kopiera) åt er, för att ni ska följa i hans fotspår.

[Ett speciellt ord för ”exempel” används här. Det är ett sammansatt ord av orden ”skriva” och ”under”. Det användes för hur en elev lärde sig skriva en bokstav genom att kopiera det läraren skrivit, på en rad under lärarens text.]

Jesu exempel

22 Han [Jesus] begick ingen synd,

och inget svek (osanning) fanns någonsin i hans mun. [Jes 53:9]

23 När han blev förolämpad, svarade han inte [på samma sätt] med förolämpningar. När han fick lida, hotade han inte [att hämnas], utan överlämnade sig [sin sak, domen] till honom som dömer rättvist. 24 Han bar personligen våra synder i sin egen kropp [Jes 53:4, 12] på korsets trä, så att vi kan dö bort från synderna och leva för rättfärdighet. Genom hans sår har ni blivit helade. 25 Ni var som

får som gått vilse [Jes 53:6],

men nu har ni kommit tillbaka till herden som beskyddar era liv.

3

Att leva som kristen i äktenskapet

[Petrus riktar sig nu främst till hustrur med icke-troende män, men principerna gäller alla äktenskap. Inledningen i både vers 1 och 7, ”på samma sätt”, gör att råden till hustrur och män bygger på och syftar tillbaka på föregående kapitel och stycket som började i 1 Pet 2:13, där Jesus själv är vårt exempel, se 1 Pet 2:22-25. Sex verser handlar om kvinnan och en vers om mannen. Anledningen kan vara att det under denna tid var mycket svårare för en kvinna som blivit troende att lämna hemmet ensam för att gå på gudstjänst.

Det är också viktigt att underordnande aldrig innebär att en kvinna ska vara kvar i ett förhållande där hon blir misshandlad eller barnen blir skadade. Hela stycket började med att samhället har lagar och regler som ska följas, och våld inom hemmet är straffbart, se 1 Pet 2:13.]

1 På samma sätt ska ni hustrur underordna er (inta en frivillig position av samarbete med) era män, så att även de män som inte lyder ordet (inte tror på Guds ord och lever efter Bibelns undervisning) kan vinnas utan ord genom sina hustrurs liv, 2 när de ser hur gudfruktigt och rent ni lever. 3 Er prydnad ska inte vara yttre ting som konstfulla håruppsättningar, påhängda guldsmycken eller fina kläder, 4 utan hjärtats fördolda människa med den oförgängliga skönheten hos en mild och stilla ande. Det är mycket dyrbart i Guds ögon. 5 Så smyckade sig också förr de heliga kvinnorna som satte sitt hopp till Gud. De underordnade sig sina män, 6 så som Sarah lydde Abraham och kallade honom herre [1 Mos 18:12]. Hennes barn har ni blivit när ni gör det som är gott och inte låter er skrämmas.

[Sarah kunde ha bott i hus, men valde att följa sin man och bo i tält. Två gånger kunde hon ha blivit hustru till rika män på grund av sin mans misstag, se 1 Mos 12:17; 20:2.]

7 På samma sätt ska ni män leva förståndigt med era hustrur, som är det svagare (skörare) kärlet. Visa dem aktning (respekt) som medarvingar till livets nåd (Guds liv) så att inget står i vägen för era böner.

[Versen kan inte mena att kvinnan är andligt, mentalt eller emotionellt svagare än män. Versens andra del gör det tydligt att både man och kvinna är Guds avbild och medarvingar! Även om det finns fysiska skillnader, kvinnor är ofta kortare än män och har inte samma muskelmassa, så är det inte det som är poängen här. Det finns kvinnor som är längre och starkare än män. Både mannen och hustrun liknas vid ett kärl, och i den jämförelsen är kvinnan den ”svagare”. Paulus använder en liknande bild med hedrande och mindre hedrande bruk, se Rom 9:20-23. När det gäller porslin är inte ”svagare” ett negativt ord som är likställt med mindre värd, snarare tvärtom. Huvudorden i versen är aktning och respekt. På samma sätt som vi värdesätter och behandlar ett fint, dyrbart keramikkärl på ett värdigt sätt, jämfört med ett grovt vardagsporslin, ska mannen visa sin hustru respekt och aktning!

Det är också intressant att notera alla detaljer kring de heliga kärlen i tabernaklet, se 4 Mos 7:1. Kvinnor och män är tänkta att vara den helige Andes tempel och Guds heliga kärl. Under fångenskapen i Babylon länsades templet och även de heliga kärlen fördes bort, se Esra 5:14.]

Att lida för det som är gott

8 Och till sist [som en avslutande uppmaning]:

Var alla

av samma sinne (eniga, endräktiga – gr. sympathes) [lev i harmoni med varandra],

medkännande [dela glädje och sorg],

kärleksfulla mot syskonen [visa broderskärlek],

ömsinta (förstående, medlidande, barmhärtiga, godhjärtade),

ödmjuka.

[Fem adjektiv formar här en kiasm (där det första och sista, andra och näst sista ordet tematiskt hör ihop och tillsammans ramar in den centrala höjdpunkten). Harmonisk endräkt möjliggörs bara genom att alla praktiserar ödmjukhet. Att vara medkännande och ömsint skapar även förståelse och ett innerligt engagemang. Allt detta skyddar och bevarar den inre syskonkärleken som alltid behöver vårdas och hanteras varsamt.]

9 Löna inte ont med ont

eller förolämpning (hån) med förolämpning [ge inte igen med samma mynt, se 1 Thess 5:15; 1 Pet 2:23],

utan tvärtom ska ni välsigna (tala väl, be för andras välgång), för detta blev ni kallade till för att ni ska (skulle) ärva välsignelse. [Rom 12:21] 10 För:

Den som vill [kunna] älska livet

och se goda dagar,

ska avhålla (tygla; hålla tillbaka) sin tunga från det som är ont

och sina läppar från att tala svek. [Jak 1:26; 3:5-10]

11 Han ska också undvika (sky; vika av från) det onda och [istället] göra det goda,

söka friden och [ivrigt] sträva (följa, jaga) efter den. [Heb 12:14]

12 För Herrens ögon vakar över [vilar på; följer] de rättfärdiga

och hans öron är vända till deras bön (vädjan).

Men Herrens ansikte är emot dem

som gör det onda.

[I vers 10-12 både citerar och refererar Petrus till Ps 34:13-17 (ur den grekiska översättningen av Gamla testamentet, Septuaginta). I vers 10b och 11 använder han tredje person singular istället för psalmens direkta uppmaning i andra person singular. Septuaginta följer hebreiskan och har inget verb utan lyder översatt: ”Herrens ögon över/på” och ”hans öron till/mot”.]

13 Och vem kan göra er något ont (vem är den som kommer att skada er) om ni brinner (skulle ivra – ordagrant: skulle bli seloter) för det goda [vill imitera honom som är god]? 14 Ja, även om ni skulle få lida för det som är rätt är ni saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda). [Matt 5:10]

Var inte rädda för dem (ordagrant: frukta inte deras fruktan)

och låt er inte skrämmas. [Jes 8:12-13]

15 Men Herren den Smorde ska ni hålla helig (helga Messias/Kristus som Herre) i era hjärtan. Var ständigt beredda att [välgrundat och logiskt] svara var och en som ber er förklara (begär en redogörelse kring) hoppet inom er. [Grundtexten har: var alltid redo till försvar (gr. apologia), dvs. för ett välgrundat och logiskt resonemang och försvarstal, se även Fil 1:16.] 16 Men gör det med ödmjukhet (mildhet, saktmod) [Gal 5:23] och respekt (fruktan, vördnad), med ett gott samvete, så att de som talar illa om (baktalar, hånar) er i detta får skämmas, de som förtalar ert goda levnadssätt (uppförande) i den Smorde (Messias, Kristus). 17 Det är bättre att lida för goda gärningar, om det skulle vara Guds vilja, än för onda gärningar.

En lovsång om Jesu lidande

18 Den Smorde (Messias, Kristus) dog (led, pinades) för våra synder,

en gång för alla,

en rättfärdig (oskyldig)

för alla orättfärdiga (skyldiga),

för att föra oss till Gud.

Hans mänskliga kropp dödades,

men han gjordes levande genom Anden.

19 I denna form [genom den helige Ande] gick han [Jesus] och proklamerade [vägen till frälsning genom Noa] till andarna [av de människor som nu sitter] i fångenskap. 20 Det var för dem som inte lydde (vägrade tro) för länge sedan i Noas dagar [som budskapet predikades], när Gud tålmodigt väntade medan arken byggdes. Några få, för att vara exakt: åtta personer, räddades i arken genom vatten.

[Ämnet i vers 19-21 skiftar från Jesu död, till Noas tid och sedan tillbaka till dopet i vatten på Petrus tid. Det går att tolka texten på olika sätt. I kommentarerna här antas att det var Noa som predikade frälsningen till de människor som levde då, inte att Jesus predikade till döda andar. I så fall skulle det finnas en andra chans att ta emot Jesus, vilket inte nämns någonstans i Bibeln.]

21 Efter denna förebild [vattnet i syndafloden] frälser nu dopet också er. Det innebär inte att kroppen renas från smuts, utan är ett rent samvetes bekännelse (en garanti om tillhörighet) till Gud genom uppståndelsen av Jesus den Smorde (Messias, Kristus), 22 han som har stigit upp till himlen och sitter på Guds högra sida sedan änglar, furstar och makter blivit underställda honom.

4

Ha samma sinne som Jesus

1 När nu den Smorde (Messias, Kristus) har fått lida till kroppen (köttet – gr. sarx) ska också ni beväpna er med samma sinne [tanke, intention och attityd som Jesus], för den som har fått lida till kroppen (köttet) har slutat med att synda [har inte längre något att göra med synd], 2 så att han resten av tiden [den återstående tid som är kvar här] i kroppen (köttet) inte längre lever efter människors begär [som är fokuserade på lust och stark längtan] utan efter Guds vilja [gr. thelema – det som Gud längtar efter, har tänkt ut och mest av allt vill]. 3 För länge nog har ni levt som hedningarna vill (ordagrant: den tid som förflutit har varit tillräcklig för hedningarnas vilja att bli helt utförd när de vandrat) i:

orgier (gr. aselgeiais – trotsiga, fräcka, lustfyllda, lättsinniga och ohämmade utsvävningar) [i total frånvaro av avhållsamhet],

begär [gr. epithymiais – som bygger på känslor av lust och passionerad längtan, ofta efter det förbjudna],

fyllerier (gr. oinophlygiais – ”vinöverflöd”) [som gör att man ”bubblar över” och pratar för mycket],

supkalas [gr. komois där frossare vid vinskörden levde om i brutalt festande och omoraliskt ursinne – i antikens Grekland syftar dessa på sena och vilda utomhusprocessioner där man med musik och facklor ärade Bacchus och andra avgudar],

vilda fester [gr. potois – dryckesfester, fylleskivor; drickande (i plural) från gr. potos (dryck) – har troligen en koppling till grekiska eller romerska dryckeslag (gr. symposion) som hölls i de rika hemmen för bildade män och där man ofta hyrde in ogifta kvinnliga intellektuella underhållare],

och förbjudna avgudakulter (gr. athemitois eidololatriais – otillåtna, lagstridiga, skamliga, avskyvärda, opassande).

[De ofrälsta hedningarnas vilja, uppsåt och beslutsamhet uttrycks här med det grekiska ordet boulema som även förekommer i Apg 27:43 och Rom 9:19.]

4 De blir förvånade angående detta (tycker det är konstigt) när ni inte [längre] följer (rusar, springer) med [och kastar er ut] i samma ström av utsvävande liv (gr. asotia – ”ofrälsthet”; i samma utgjutande flöde av oförbätterlighet/slösaktighet) [destruktiva leverne utan räddning och beskydd, se Luk 15:13]. De hånar (hädar) [talar illa om er], 5 de som ska stå till svars inför honom som är redo att döma levande och döda. 6 Av denna anledning förkunnades evangeliet också (blev även evangeliet predikat) för dem som nu är döda, för att de visserligen skulle dömas till kroppen (köttet), så som människor [döms], men leva i anden (andligen) så som Gud [lever].

Tjäna Gud

[Att vara nykter och vaksam är motsatsen till att vara drucken och sovande, se 1 Thess 5:6-8. Uppmaningen till hängiven och förtrolig tillbedjan har en speciell betydelse för Petrus eftersom han somnade då han skulle ha vakat och bett, se Mark 14:37-40.]

7 Alltings slut är nu nära (men slutet på alla ting har närmat sig). Var därför självdisciplinerade (sunda, klartänkta, måttliga) och nyktra (sansade, alerta, vaksamma) så att ni kan be [ordagrant: när det kommer till bönerna, se 1 Tim 2:1]. 8 Och framför allt, älska varandra uthålligt [gör ert yttersta för att sträcka ut den osjälviska och utgivande kärleken till var och en – låt den vara intensiv och nå sitt mål hos er själva, se även 1 Pet 1:22], för

kärleken täcker (överskyler) [genom förlåtelse och överseende]

en mängd [en fullhet/ett överskott av] synder. [Ords 10:12]

9 Var gästvänliga [välkomnande och frikostiga gentemot främlingar och gäster] utan att klaga (muttra och gnälla i tysthet), 10 precis som var och en [av er] själv [aktivt och villigt] tagit emot en nådegåva [en fri gåva; en begåvning/förmåga från Gud av nåd], när ni [hela tiden] betjänar varandra som goda förvaltare (gr. oikonomoi) av Guds mångfaldiga nåd [enormt vida spektrum av olika nådegåvor och välsignelser].

11 Om någon talar – ska han tala Guds ord [undervisa i enlighet med Guds ord].

Om någon tjänar – ska han tjäna med den styrka Gud ger (leder, dirigerar).

Detta så att Gud förhärligas i allt genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus). Hans är härligheten och makten i evigheters evighet, amen (låt det ske så).

Prövningar

12 Mina älskade, var inte förvånade (överraskade) över det eldprov (den eld som smälter och renar metaller) bland er som sker [för att testa er kvalitet], som om det vore något främmande (konstigt, annorlunda) som händer [just bara] er. 13 Nej (tvärtom), precis som när ni delar (deltar i) den Smordes (Kristi) lidanden, så gläd er (luta er mot nåden) så att ni även vid hans härlighets uppenbarelse kan ha översvallande glädje (jubla i glädje). 14 Om ni blir förolämpade (förtalade, hånade, vanärade) på grund av den Smordes (Kristi) namn [för att bära det namnet dvs. kallas för kristna] är ni saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda), för härlighetens Ande – Guds Ande – vilar över er (ger er en paus; håller er tillbaka och förnyar er). [Vissa handskrifter har också följande text: ”Ja, vad gäller dem så blir han smädad, men vad gäller er blir han ärad.”]

15 För låt inte någon av er lida (se till att ingen av er lider) som

mördare,

eller tjuv,

eller kriminell (”ondgörare”, illgärningsman)

eller som en som blandar sig i andras angelägenheter (agerar som en självutnämnd domare; upptagen med att övervaka andra).

16 Men om någon får lida som [blir förföljd för att han är en] kristen, ska han inte skämmas, utan [hellre] ära (prisa) Gud i [denna sak – att han anses värdig att lida för] det namnet.

[Det grekiska ordet christianos betyder ordagrant ”anhängare till den Smorde” eller transkriberat ”Kristusanhängare”, se även Apg 11:26; 26:28.]

17 För det är [nu rätt] tid att domen påbörjas (har påbörjats) – med (från) Guds hus (hushåll, familj) [Jer 25:29; Hes 9:6; Amos 3:2; Heb 12:6]. Men om den börjar med (från) oss, hur blir då slutet för dem som inte tror (inte lyder; som hela tiden vägrar låta sig övertygas om) Guds glada nyheter (evangelium)? 18 Om den rättfärdige knappt (nätt och jämnt) blir frälst (räddad, befriad) – ja, var blir det då av den ogudaktige och syndaren? [Ords 11:31] 19 Därför ska också de som lider efter Guds vilja [de som alltid behandlas illa därför att de gör Guds mest önskade vilja] se till att de [ständigt] överlåter sina själar till sin trofaste (”övertygade”, se vers 17) Skapare genom att göra gott (det som är rätt).

[De prövningar och lidande som de troende redan fått uppleva (1 Pet 1:7) är bara första steget i Guds dom som kulminerar med domens dag (Dan 12:2; Matt 7:22-29; Upp 20:11-15). Genom historien har förföljelse förädlat och stärkt de troende.]

5

Ledarskap och ödmjukhet

[Petrus har just skrivit att Guds dom börjar med Guds hus, se 1 Pet 4:17. Eftersom det kommer tider med förföljelse och prövningar är det viktigt att församlingens ledarskap står fast, se Joh 10:12-14.]

1 Därför uppmanar jag, som själv är en äldste (ledare) och ett ögonvittne till den Smordes (Kristi) lidande och som har del i den härlighet som kommer att bli uppenbarad, nu de äldste (ledarna i församlingen) bland er:

2 Föd (uppfostra, beskydda, led, var herdar för) Guds hjord som är hos er [som ni ansvarar för].

Vaka över dem (gr. episkopeo, jfr Heb 12:15; 1 Tim 3:1), inte av tvång (pliktskyldigt),

utan självmant (villigt).

Inte motiverat av girighet [genom ett felaktigt fokus på de förmåner som tillhör tjänsten],

utan passionerat (hängivet).

3 Inte som herrar över (arroganta diktatorer som trycker ner) dem som anförtrotts er (som ni ansvarar över, er lott),

var i stället föredömen för hjorden [var levande exempel på en kristen livsstil som de kan följa].

4 Då ska ni, när den högste Herden uppenbaras, krönas med en segerkrans (lagerkrans) av ära (värdighet) som aldrig vissnar.

[När Petrus blev upprättad av Jesus fick han liknande instruktioner av Jesus själv, se Joh 21:15-17.]

5 På samma sätt ska ni som är yngre [unga i ålder eller tron] underordna er (inta en frivillig position av samarbete med) de äldre. [De äldre syftar troligtvis utifrån sammanhanget här på församlingens ledare – de äldste. Petrus kommer säkert ihåg den sista måltiden, hur Jesus klädde sig i ödmjukhet när han bokstavligt band en tjänares handduk kring sig och tvättade lärjungarnas fötter, se Joh 13:4.]

Vidare gäller detta er alla [oavsett position]: Klä er i ödmjukhet mot varandra, för [som det står i Ords 3:34]:

”Gud själv står emot de arroganta (högmodiga, översittarna),

men ger nåd (favör, välsignelse) till de ödmjuka”.

6 Ödmjuka er därför (låt er därför ödmjukas) under Guds mäktiga hand, så att han kan upphöja er i rätt (sinom, lämplig) tid, 7 när ni kastat all er oro (ängslan; varje bekymmer) på honom – för han har omsorg om (han bryr sig om det som rör) er. [Ps 55:23]

[Ordet för oro, gr. merimna används om världsliga bekymmer som kväver ordet som såningsmannen sår, se Matt 13:22. Verben ”ödmjuka” och ”kastat” i vers 6 och 7 hör ihop. Vi ödmjukar oss inför Gud genom att kasta våra bekymmer på honom. Att själv försöka bära sin börda är snarare falsk ödmjukhet, vilket inför Gud är högmod. Det grekiska verbet epiripto förekommer förutom här bara i Luk 19:35 där det står att man ”kastade” sina mantlar på åsnan som Jesus sedan satt på när han red in i Jerusalem, redo att offras. När vi kastat det som tynger och splittrar oss på Jesus tar han det hela vägen till korsets fullbordade verk. ”Kasta” står båda gångerna i tempusformen aorist, något som uttrycker en punktuell, dvs. enstaka och ögonblicklig handling. Har vi en gång kastat all självcentrerad oro på Herren så behöver vi inte ta tillbaka den och kasta den på nytt! Genom att vi ödmjukar oss kommer Gud, när tiden är inne, att leda oss vidare till den position han har tänkt för oss i sitt rike (vers 6), se även Jak 4:10.]

Stå emot djävulen – Jesus har makten

8 Var nyktra (balanserade, alerta i sinnet, ha självkontroll) och var uppmärksamma (redo, vaksamma), för er motståndare, djävulen, går ständigt omkring som ett rytande lejon och söker någon att sluka (förgöra). 9 Stå emot honom, fasta (orubbliga) i tron! Ni vet att era syskon (hela den kristna kroppen) runt om i hela världen utstår (tar sig segrande igenom) samma sorts lidanden. 10 Men all nåds Gud – han som har kallat er till sin eviga härlighet i den Smorde (Messias, Kristus) sedan ni en kort tid har lidit – ska själv

upprätta (fullt ut rätta till, återställa; fullkomna, fullända),

stödja (grundligt plantera; stötta, stabilisera),

styrka (”funktionsförstärka”)

[för att få rörlighet och kunna uträtta något på det mest effektiva sättet] och

befästa (stadfästa; lägga en fast grund i) er.

[Fyra verb beskriver hur Gud ger styrka och fasthet i tron. Upprätta (gr. katartizo) används i Matt 4:21 för att beskriva hur trasiga nät lagas. Ordet för att stödja är detsamma som i återgivningen av Jesu personliga uppmaning till Petrus – något som här också uppfylls, se Luk 22:31-32.]

11 Honom tillhör makten (auktoriteten) i evigheters evighet, amen (låt det ske så).

Avslutning

12 Jag [Petrus] har skrivit detta korta brev till er genom Silvanus, som jag vet är en trogen broder. Jag har skrivit för att uppmuntra (förmana, vädja till er) och bekräfta (vittna om) att detta [innehållet i detta brev som helhet] är Guds sanna nåd. Stå fasta i den [nåden].

[Silvanus är samma person som Lukas benämner Silas i Apostlagärningarna, se Apg 15:22; 16:25, 40; 17:4; 18:5. Här använder Petrus den latinska formen av hans namn, vilket Paulus också gör, se 2 Kor 1:19; 1 Thess 1:1; 2 Thess 1:1. Han var en erkänd ledare i församlingen i Jerusalem och romersk medborgare, se Apg 15:22, 37. Han reste tillsammans med Paulus på hans andra missionsresa, se Apg 18:5. Han var en trogen medarbetare till både Petrus och Paulus.

Ordvalet ”genom Silvanus” brukar betyda att det var den personen som levererade brevet, se Apg 15:23; Rom 16:1-2. Det kan också antyda att Silas hjälpte Petrus att skriva brevet. Detta kan i så fall förklara brevets rika ordförråd och eleganta grekiska stil.

Petrus sammanfattar sitt brev med uppmaningen att stå fasta i nåden. Det finns en fin balans mellan att ta emot nåden genom Jesus, se Heb 1:3, och uppmaningen att också stå kvar i den nåden.]

13 Hon [er systerförsamling här] i Babylon [kan vara ett symboliskt namn för Rom], utvald tillsammans med er skickar hälsningar, och det gör också min son (lärjunge) Markus.

[Denna vers kan läsas rent bokstavligt eller tolkas:

- Hon kan syfta på församlingen där Petrus befinner sig eller en speciell kvinna, kanske Petrus hustru.

- Babylon kan vara staden Babylon vid floden Eufrat eller ett kodnamn för Rom.

- Markus kan vara Petrus verkliga son eller hans andliga son.

Eftersom uttrycket ”utvald tillsammans med er” används, är det mest naturligt att ”hon” syftar på församlingen där Petrus skriver detta brev. Tidiga manuskript har ibland tillägget ”församlingen”, vilket pekar på att det var den första tolkningen. Då är det också troligt att Markus inte är Petrus fysiska son utan syftar på Markusevangeliets författare Johannes-Markus som har många detaljer från just Petrus upplevelser med Jesus. Petrus var också välbekant med Markus sedan församlingens första tid i Jerusalem, se Apg 12:12. Markus befinner sig ofta i Rom, se Kol 4:10, vilket också talar för att Babylon är ett kodnamn för Rom.

Den som förespråkar en mer bokstavlig tolkning pekar på att Petrus var gift, se Matt 8:14; 1 Kor 9:5, och det kan referera till hans fru. Petrus hade troligtvis egna barn och kanske en son som hette Markus. I brevets inledning nämns flera verkliga områden, se 1 Pet 1:1. Dock låg det dåtida Babylon i ruiner vid den här tiden, och inga andra källor tyder på att Petrus var där, vilket talar för en symbolisk tolkning.]

14 Hälsa varandra med en kärlekens kyss. [Ett uttryck för kärlek, förlåtelse och enhet, gr. philema. Kindkyssen var och är en vanlig hälsningsform i Medelhavsområdet.]

Frid (trygghet, framgång) till er alla som lever i den Smorde (Messias, Kristus).

2 Petrusbrevet

1

2

3

2 Petrusbrevet

Inledning

Introduktion: Petrus visste att hans utträde ur den här världen var nära, se 2 Pet 1:14-15. Detta är Petrus andliga testamente. Ordet kunskap används ofta i detta brev, och syftar inte bara på en ren intellektuell kunskap utan också på en personlig relation med Jesus. Petrus uppmanar till att låta tron bli synlig i den troendes liv. Han varnar för falska lärare som argumenterar för ett liv i lössläppthet (2 Pet 2:1-3). Han förutsäger också att hånfulla människor kommer ifrågasätta Jesu återkomst (2 Pet 3:3-4). Botemedlet mot falska läror är sanningen i Guds ord, se 2 Pet 1:4, 19-21; 3:1-2, 14-16. Brevet betonar hela Bibeln, både Gamla och Nya testamentet. Det är intressant att Petrus också refererar till Paulus brev, se 2 Pet 3:15-16.

Struktur:

1. Att känna Jesus personligen, kapitel 1.

2. Falska lärare, kapitel 2.

3. Jesu återkomst, kapitel 3.

Skrivet: Omkring år 64-65 e.Kr.

Till: Alla troende, se 2 Pet 2:1. Att detta är ”det andra brevet”, se 2 Pet 3:1, indikerar att det kan ha skickats till samma mottagare som det första brevet: kristna i nuvarande norra Turkiet, regionerna Pontus, Galatien, Kappadokien, Asien och Bithynien, se 1 Pet 1:1.

Från: Troligtvis Rom.

Författare: Petrus, en av de tolv apostlarna.

Petrus var fiskaren från Galileen som blev en människofiskare. Han hette Simon men Jesus gav honom ett nytt namn – Petrus, som betyder sten, se Joh 1:42. Petrus blev en liten sten på klippan Jesus. I evangelierna framträder han som den ledande bland lärjungarna och var ofta den som tog till orda. Han förnekade Jesus tre gånger men blev upprättad. På pingstdagen predikar han frimodigt och 3 000 kommer till tro på Jesus, många av dem är mottagare av detta brev, se områdena i Apg 2:8-10 och 1 Pet 1:1. Han var gift och hans hustru följde med på hans resor, se 1 Kor 9:5. Enligt traditionen dog han martyrdöden i Rom under kejsar Neros förföljelse. Den första referensen till hans död finns redan i Joh 21:18. Biskop Clemens av Rom nämner om Petrus martyrdöd i sitt brev till Korint (95 e.Kr.). I den apokryfiska texten ”Petrus gärningar” från 180-190 e.Kr. beskrivs Petrus önskan om att bli korsfäst upp och ner.

1

Hälsning

1 [Från] Simeon (Symeon) [Simon] Petrus, Jesu den Smordes (Messias, Kristi)

tjänare (slav, livegen – gr. doulos) och apostel (sändebud, ambassadör).

[Petrus använder inte den vanliga grekiska formen ”Simon” för att presentera sig, utan ”Simeon”, som ligger närmare namnets hebreiska ursprung. I sitt första brev skriver han bara Petrus, se 1 Pet 1:1, som var namnet Jesus gav honom, se Joh 1:42. Genom att ta med båda dessa namn (och även kalla sig tjänare) visar han på den förvandling som skett i hans liv.]

Till dem som genom (i) vår Guds och Frälsares – Jesu den Smordes (Messias, Kristi) –

rättfärdighet har tagit emot en [precis] lika dyrbar tro som vi.

2 Må nåd (favör) och frid (fullständig harmoni)

vara över er i överflöd (multipliceras, förökas),

genom (i) kunskapen [som är specifik och baserad på personlig erfarenhet] om Gud och Jesus, vår Herre.

Var uthålliga och väx i tron

Gud har gett oss allt vi behöver

[Efter inledningen följer ofta en tacksägelsebön i de nytestamentliga breven. Så är dock inte fallet här (eller i Judas brev). Vers 3-11 innehåller ändå flera liknande element som tacksägelsen i 2 Tim 1:3-7. Det första ordet i vers 3, gr. hos markerar samband och översätts ”alltså”. Nu beskrivs fördelarna med denna dyrbara tro som vi fått ta emot genom Jesu rättfärdighet, se vers 1. Den grammatiska konstruktionen pekar även fram mot vers 5-7.]

3 Alltså har hans gudomliga kraft gett (skänkt) oss allt [vi behöver] för liv och gudsfruktan [dvs. allt som leder till ett överflödande liv i helig vördnad och hängivenhet för Gud] genom kunskapen om [den specifika personliga erfarenheten av] denne som har kallat oss till sin egen ära (härlighet) och godhet (ärbarhet, dygd, kraft, renhet; höga moraliska standard). 4 Genom dem [ära och helighet] har han gett oss enormt stora och dyrbara löften, så att ni genom [att ta till sig dem och agera efter] dem kan få del av Guds natur, efter att ha flytt från det fördärv (förgängelse, ruttenhet) som finns i världen på grund av det onda begäret (längtan efter det förbjudna).

Lev ut tron

5 Men också av just denna anledning [tack vare löftena och relationen med Jesus som ger ära och helighet, se vers 3-4], då ni [samtidigt] gjort allt ni kan [med all iver ansträngt er till det yttersta]:

Förse er tro med (ge riklig näring till er förtröstan genom; klä er trofasthet i)

godhet(dygd) [hög moral vars karaktär visar sig i praktisk handling] –

genom (i) godheten [utvecklas ju]

kunskap[den personliga erfarenheten av Jesus],

6 genom (i) kunskapen [som kommer i en levande relation med Jesus utvecklas sedan]

självbehärskning(självkontroll),

genom (i) självbehärskningen [utvecklas]

uthållighet(ståndaktighet) [så att ni kan stå fasta och stanna kvar även under prövningar],

genom (i) [utövandet av] uthålligheten [utvecklas]

gudsfruktan(fromhet) [ett liv i helgelse som behagar Gud],

7 genom gudsfruktan [i den levande relationen med Gud utvecklas]

syskonkärlek[gr. philadelphia – broderskärleken som består av tillgiven vänskap, se Rom 12:10; 1 Pet 3:8],

genom (i) syskonkärleken [utvecklas till sist osjälvisk och utgivande]

kärlek(gr. agape) [till alla människor].

8 För när ni har (redan äger) [alla] dessa [sju kvaliteter – dvs. hög moralisk standard, kunskap, självkontroll, uthållighet, gudsfruktan, syskonkärlek och kärlek] och de [ständigt] växer (förökas), så gör (ställer) det er varken [förhindrar det er att ni blir] overksamma eller utan frukt i kunskapen om [i strävan att personligen lära känna] vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus). 9 För den som saknar dessa [vem det än är som inte alltid har dessa kvaliteter närvarande] är blind, han är [ständigt andligt] närsynt [han ser bara det jordiska som är nära honom, inte det himmelska perspektivet] då han har glömt att han blev renad (ordagrant: fick tag på glömskan om reningen) från sina tidigare (gamla) synder.

10 Därför, mina syskon (bröder och systrar i tron), gör ert yttersta för att befästa er kallelse och utkorelse. [Kallelsen äger rum när vi tar emot Jesus, medan utkorelsen skedde innan världen skapades. Båda två utgår från Gud och har sin källa i honom, men den troende bekräftar dem genom att växa, och Andens frukt (Gal 5:22-23) ger påtagliga bevis för det nya livet.] För om ni gör det ska ni aldrig, nej aldrig någonsin, falla. 11 På det sättet ska ni rikligen få allt ni behöver för ert intåg (er ankomst) till vår Herre och Frälsare Jesu den Smordes (Kristi) eviga rike.

En påminnelse

[Tre gånger i följande verser talar Petrus om att komma ihåg andliga sanningar. Drygt 30 år tidigare hade Jesus förutsagt att Petrus skulle dö martyrdöden, se Joh 21:18-19. Petrus visste att stunden för hans uppbrott var nära, se vers 14.]

12 Därför tänker jag ständigt påminna er om detta, trots att ni redan vet det och är befästa i den sanning som ni har. 13 Jag ser det som min plikt att väcka (aktivera, skaka liv i) er med mina påminnelser så länge jag är kvar i detta tält. [Vår jordiska kropp liknas vid en förgänglig temporär boning.] 14 Jag vet att jag snart ska lägga av mig mitt tält [jordiska kropp]. Det har vår Herre Jesus den Smorde (Messias, Kristus) visat mig. 15 Men jag vill göra vad jag kan för att ni också efter min bortgång (uttåg – gr. exodus) alltid ska minnas detta.

Guds ord är sant och trovärdigt

Apostlarnas ögonvittnesskildring

16 När vi berättade om vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) kraft och personliga ankomst [Jesu förvandling och närvaro på förklaringsberget, se Mark 9:1-13], byggde vår berättelse inte på några listigt hopdiktade sagor. [Det var inga fantasiberättelser som många gnostiker använde sig av för att dra åhörare och väcka intresse, se 2 Pet 2:3.] Nej tvärtom, vi såg med egna ögon hans majestät (gudomliga, konungsliga auktoritet och storslagna kraft).

17 För [vi var med när] han fick ta emot ära och härlighet från (intill, alldeles bredvid) Gud, Fadern. En röst kom från denna majestätiska härlighet [i det ljus som strålade över Jesus]: ”Detta är min Son – min Älskade. I honom har jag min glädje (behag; honom är jag belåten med).” [Matt 3:17] 18 Vi [Petrus, Jakob och Johannes] hörde den rösten som kom från himlen [Guds tron], för vi var med honom på det heliga berget. [Matt 17:1-9; Mark 9:2; Luk 9:35]

Det profetiska ordet är trovärdigt

19 Och vi har också profeternas mycket pålitliga ord. [Förutom Petrus ögonvittnesberättelse på förklaringsberget har vi alla profetiorna i Gamla testamentet som vittnar om att Jesus skulle komma.] Ni gör helt rätt i att ständigt undersöka (ta fasta på, ge akt på) profetiorna, de lyser som en lampa på en mörk (moraliskt förmörkad) plats, tills dagen gryr och morgonstjärnan [Jesus, se Upp 22:16] går upp i era hjärtan.

20 Framför allt (först och främst) måste ni förstå att ingen profetia i Skriften har sitt ursprung från någons egen fantasi (inbillning). 21 Ingen profetia har någonsin kommit som resultat av mänsklig vilja, utan ledda (burna, drivna) av den helige Ande har människor talat [burit fram och förmedlat] ord från Gud.

2

Falska profeter

Hur en falsk lära smyger sig in

[Det har alltid funnits falska läror och lärare, se 5 Mos 13:1-5; 18:14-22; Jer 28. Petrus använder orden profet och lärare synonymt. Att profetera har visserligen en aspekt av att förutsäga framtida händelser, men huvudbetydelsen i biblisk bemärkelse är att säga sig tala inspirerat av Gud och att vara en lärare.]

1 Men det fanns också falska profeter bland folket [under profeternas tid, se 1 Pet 1:19-21], liksom det även bland er kommer att finnas falska lärare. De kommer att i hemlighet föra in (introducera) irrläror. De kommer att förneka den Härskare (gr. despotes) som har friköpt dem och dra plötsligt fördärv över sig. 2 Många ska följa dem i deras sexuella lössläppthet, och för deras skull kommer sanningens väg att bli hånad. [Jesus är sanningen och vägen, se Joh 14:6. De första kristna tillhörde ”Vägen”, se Apg 9:2; 19:9. Se även Apg 16:17; 18:25-26.] 3 I sin girighet kommer de [dessa falska lärare] att utnyttja er med hjälp av falska argument. Men domen över dem är verksam sedan länge, och deras undergång sover inte.

Guds dom

4 För Gud skonade inte de änglar som hade syndat, utan kastade dem i den lägsta avgrunden (gr. tartaros). Han överlämnade dem till mörkrets kedjor för att förvaras där till domen.

[Detta är enda gången ordet tartaros används i NT. Tartaros var inom den grekiska mytologin ett lägre skikt i dödsriket (Hades). Hit fördes de värsta syndarna och de straffades dag och natt. Petrus lånar detta ord för att beskriva en temporär plats för fallna änglar fram till den slutgiltiga domen, se Upp 20:10-14. Eftersom sammanhanget är Noa, se vers 5, kan dessa änglar syfta på de änglar som gjorde uppror och syndade mot Guds bud genom att ha sexuella relationer med kvinnor, se 1 Mos 6:1-4.]

5 Han skonade inte heller den forntida världen men bevarade Noa, rättfärdighetens förkunnare, med sju andra [Noas hustru, deras tre söner och sönernas hustrur] när han lät floden drabba de gudlösas värld. [1 Mos 6-9] 6 Städerna Sodom och Gomorra dömde han till undergång och lade dem i aska och gav så ett exempel på vad som väntar de gudlösa. [1 Mos 19; Jud 1:7] 7 Men han räddade den rättfärdige Lot, som plågades av de laglösas lössläppta liv. 8 Den rättfärdige som bodde bland dem plågades nämligen dag efter dag i sin rättfärdiga själ av att se och höra det onda som de gjorde. 9 Herren förstår alltså att frälsa de gudfruktiga ur frestelsen och hålla de orättfärdiga i förvar under straff fram till domens dag.

Deras karaktär

10 Det gäller särskilt dem som i orent begär följer sin köttsliga natur och föraktar [Herrens] auktoritet [gr. kyriotes i singular, se även Jud 1:8]. Fräcka och självsäkra skyggar de inte för att håna höga makter, 11 medan änglar som står högre i makt och styrka inte uttalar några hånfulla domar mot dem inför Herren. 12 Dessa som hånar vad de inte känner till är som oförnuftiga djur, av naturen födda till att fångas och dödas.

De är fördärvade och hamnar därför i fördärvet, 13 där de får lönen för sin orättfärdighet. De njuter av att festa mitt på ljusa dagen, de är smutsfläckar och skamfläckar där de i sina lustar frossar och festar tillsammans med er.

14 De har ögon fulla av otrohet och kan inte få nog av synd. De lockar till sig ostadiga själar och har hjärtan som är övade i att roffa åt sig, dessa förbannelsens barn.

De har lämnat vägen

15 De har lämnat den raka vägen och gått vilse, de följer samma väg som Bileam, Beors (Bosors) son, som älskade orättfärdighetens lön. 16 Men han blev tillrättavisad för sitt brott när en stum åsna talade med människoröst och hejdade profetens vanvett.

[I slutet på israeliternas ökenvandring försökte Moabs kung Balak övertala profeten Bileam att förbanna israeliterna, se 4 Mos 22-24. Bileams far hette Beor, se 4 Mos 22:5. Vissa manuskript har dock ”Bosors son” här, ett namn som betyder ”köttets son”. Det kan vara så att Petrus gör en medveten omskrivning för att illustrera hur Bileam vandrade efter köttet och inte anden.]

17 Dessa [falska lärare] är

källor utan vatten

och moln [med efterlängtat vatten] jagade av stormvinden.

Det djupa mörkret väntar dem.

[I ett torrt klimat är dricksvatten och livgivande regn nödvändiga. Dessa bilder beskriver hur lärarna ger löften som de inte kan hålla. De är usla brunnar, se Jer 2:13.]

18 De talar stora och tomma ord och lockar med lössläppthet och köttsliga begär till sig [nyomvända] människor som nyss har kommit undan dem som lever i villfarelse. 19 De lovar dem frihet [utan några moraliska betänkligheter] men är själva slavar under fördärvet, för det man besegras av är man slav under. [De falska lärarnas livsstil talar emot vad de säger.] 20 Om de har lärt känna vår Herre och Frälsare Jesus den Smorde (Messias, Kristus) och kommit undan världens smitta men sedan återigen låter sig snärjas och besegras av den, då blir slutet värre för dem än början. 21 Det hade varit bättre för dem att aldrig ha lärt känna rättfärdighetens väg än att lära känna den och sedan vända sig bort från det heliga budskap som anförtrotts dem. 22 Det har gått med dem som det så sant heter i ordspråket:

”Hunden vänder åter till sin egen spya” [Ords 26:11],

och

”Ett svin som tvättat sig vältrar sig igen i smutsen.”

[Ett utombibliskt citat, troligtvis från Ahikars ordspråk. Svin och hundar var orena djur, se Matt 7:6.]

3

Guds ord är sant och trovärdigt

Jesu återkomst

1 Detta är nu det andra brevet som jag skriver till er, mina älskade. [Det första brevet kan vara första Petrusbrevet, men det kan också vara ett annat brev som gått förlorat.] I båda [breven] har jag med mina påminnelser velat väcka (aktivera, skaka liv i) ert rena sinne, 2 så att ni tänker på det som är förutsagt av de heliga profeterna och på budskapet från Herren och Frälsaren som ni har hört från era apostlar (budbärare). [Indirekt jämställs GT här med NT, se även vers 16 där Paulus nämns.]

3 Framför allt ska ni veta att det i de sista dagarna kommer hånfulla människor som drivs av sina begär och som hånar er 4 och säger:

”Hur går det med löftet om hans återkomst (ankomst – gr. parousia)?

Sedan fäderna [Abraham, Isak, Jakob osv.] dog

har ju allt fortsatt precis som det varit sedan skapelsens början.”

[Uttrycket ”de sista dagarna” används i NT för hela perioden från Jesu död och uppståndelse fram till hans återkomst, se Petrus tal i Apg 2:16-39 och Heb 1:2. Redan i breven till Thessalonike kunde tron på Jesu snara återkomst vålla frågor och tvivel. När detta brev skrevs var Petrus gammal och på väg att dö. Jesus hade ännu inte kommit tillbaka. De falska lärarna, som behandlades i förra kapitlet, är troligtvis dessa hånfulla människor som ifrågasätter Bibelns sanningshalt.]

5 De bortser medvetet från att det för länge sedan fanns himlar och en jord som uppstod ur vatten och genom vatten i kraft av Guds ord. 6 Genom vatten och Guds ord dränktes den dåtida världen och gick under. 7 Men de himlar och den jord som nu finns har genom samma ord sparats åt eld och bevaras fram till den dag då de gudlösa människorna ska dömas och gå under.

8 [Nu kommer svaret på frågan i vers 4, om varför Herren dröjer:] Men en sak får ni inte glömma, mina älskade [ignorera inte detta faktum], att för Herren är en dag som tusen år och tusen år som en dag [Ps 90:4]. 9 Herren dröjer inte (är inte sen) med [att uppfylla] löftet [om sin återkomst/ankomst, se vers 4] som några menar [enligt vissa människors förståelse av vad som menas med långsamhet och att dröja]. I stället är han tålmodig (mild; sen till vrede) mot er, eftersom han inte vill [inte har en inställning] att någon ska gå förlorad, utan [vill] att alla ska [få tid att] omvända sig (förändra sitt tänkesätt; ordagrant: att alla når fram till att bereda plats för eftertanke).

10 Men Herrens dag ska komma som en tjuv om natten. [Jesus använder samma liknelse, se Matt 24:42-44.] På den dagen ska himlarna falla ner (passera förbi, förgås) med ett stort dån (rytande). Himlakropparna ska smälta (brytas sönder) i hetta, och jorden med allt på den ska exponeras (blottläggas, bli uppenbarat).

11 När nu allt håller på att brytas sönder (går mot sin upplösning), hur ska vi då leva?

Vi ska vara heliga och frukta Gud (umgås med honom, vara i hans närhet, och leva ett liv som behagar Gud), 12 medan vi väntar och påskyndar Guds dag. [Församlingens uppdrag är att predika evangeliet för alla folk, se Mark 13:10.] Den dagen ska himlar upplösas av eld, och himlakroppar smälta av hetta. 13 Men, på grund av hans löfte [Jes 65:17; 66:22] väntar vi på (ser vi fram emot) nya (bättre) himlar och en ny (bättre) jord, där rättfärdighet (frihet från synd) alltid ska råda. [Upp 21:1]

Var uthålliga och väx i tron

14 Därför, mina älskade, när ni nu väntar på detta, gör allt ni kan för att bli funna rena och fläckfria inför honom i frid. 15 Räkna med att vår Herres tålamod [väntan på att döma världen, se vers 9] innebär frälsning. Så har också vår älskade broder Paulus skrivit till er efter den vishet som han har fått, 16 och så gör han i alla sina brev när han talar om detta. [Att leva rent och heligt på livets alla områden, eftersom Jesus snart kommer tillbaka.] I hans brev finns en del som är svårt att förstå och som okunniga och ostadiga människor förvränger till sitt eget fördärv, något som också sker med de övriga Skrifterna.

[Här omnämns både Petrus och Paulus brev tillsammans med Skrifterna, som syftar på Gamla testamentet. Det finns exempel där Paulus undervisning har tolkats fel. I ett tidigt brev till Korint, som inte längre finns bevarat, hade korintierna missförstått honom att de helt skulle undvika kontakt med icke-troende. Paulus var tvungen att korrigera detta, se 1 Kor 5:9-11. Kanske kunde formuleringar som ”allt är lagligt”, se 1 Kor 6:12, ha använts av falska lärare för att förvränga Paulus undervisning om nåden och friheten från lagen. Den typen av lära med ”billig nåd” verkar vara det som de falska lärarna lärde ut och som Petrus går emot i detta brev, se 2 Pet 2:2.]

17 Mina älskade, ni vet ju redan detta.

[Ordet ”prognos” kommer från gr. proginosko som översätts ”ni vet ju redan detta”. Guds ord ger en förvarning och ”prognos” om vad som kommer att ske.]

Var därför på er vakt [mot falska lärare, se kapitel 2], så att ni inte dras med i de ondas (laglösas) villfarelse och förlorar ert fäste.

18 Väx i stället [kontinuerligt, hela tiden] till i nåd [Guds favör/kraft] [1 Pet 1:5-7] och kunskap [personlig kännedom] om vår Herre och Frälsare, Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Hans är äran, nu och till evighetens dag.

Amen (låt det ske så).

1 Johannesbrevet

1

2

3

4

5

1 Johannesbrevet

Inledning

Introduktion:Brevet har många kontraster. Några exempel är: ljus och mörker, kärlek och hat, sanning och lögn, Gud och världen samt Guds barn och djävulens barn. Huvudanledningen till brevet är att ge frälsningsvisshet, se 1 Joh 5:13. Det har också flera praktiska tillämpningar för att validera tron, först och främst sin egen, men även för att kunna avgöra om någon är en motståndare till Jesus, eller för att använda Johannes ordval, om någon är anti-krist.

De tre huvudområdena gäller doktrin, hjärta och livsstil. En sann kristen tror att Jesus är sann Gud och sann människa, har en kärlek till andra kristna och vill följa Guds bud, se 1 Joh 5:1-5. Det finns många likheter med Johannesevangeliet. Det kan t.o.m. vara en förklaring och kommentar till Johannesevangeliet som skrivs för att bemöta falska lärare, se 1 Joh 2:26. Dessa kan ha använt hans evangelium och fört in gnostiska tankar om att allt materiellt är ont och att varje människa kan finna Gud inom sig själv. De fyra första verserna är snarlika inledningen till Johannesevangeliet, och betonar att Jesus verkligen blev en människa.

Struktur: Brevet har inte någon vanlig inledning med avsändare och mottagare. Det kan bero på att någon personlig representant för aposteln haft brevet med sig eller att det sänts tillsammans med en följeskrivelse, som kan ha sett ut ungefär som Andra eller Tredje Johannesbrevet. Det kan rent utav vara så att något av dessa korta brev följde med som ett försättsblad. Det finns en tydlig inledning och avslutning i Första Johannesbrevet. Ordet ”budskap” (gr. angelia) används bara två gånger och kan dela upp brevet i två huvudsektioner – Gud är ljus och Gud är kärlek:

1. Inledning (1 Joh 1:1-4)

2. Gud är ljus (1 Joh 1:5-3:10)

3. Gud är kärlek (1 Joh 3:11-5:17)

4. Sammanfattning (1 Joh 5:18-21)

Kring dessa två teman finns flera koniska, cirkulära resonemang som hakar i varandra. Återkommande teman och nyckelord är ljus, kärlek, sanning och att förbli. Ofta upprepas orden eller en grammatisk konstruktion tre gånger. Dessa markörer bildar naturliga avsnitt på 1-3 verser. I slutet på dessa avsnitt introduceras ofta ett ord eller tema som sedan utvecklas i nästa stycke.

Skrivet: Omkring år 85-90 e.Kr.

Till: Kommande generationer troende, Johannes skriver som en andlig far till sina barn, troende i städerna runt Efesos i Mindre Asien, se 1 Joh 2:1; 2:12-14.

Från: Troligtvis Efesos.

Författare: Johannes, en av de tolv apostlarna.

1

Inledning

[Första Johannesbrevet har inte den traditionella öppningen med avsändare, mottagare och hälsningsfras som de flesta andra brev i Nya testamentet. De första fyra verserna är en enda lång mening i grekiskan och har en komplex struktur som centrerar kring att Jesus är Ordet som ger liv och förblir för evigt.]

1 Det som existerade från begynnelsen [1 Mos 1:1; Joh 1:1] ...

Det som vi har hört (och som fortfarande ljuder i våra öron) ...

Det som vi har sett med våra egna ögon (och de bilder som fortfarande finns kvar på våra näthinnor) ...

Det som vi har betraktat (noga studerat) och rört med våra händer ...

[Det som vi – jag, Johannes, och alla apostlarna personligen – har hört, sett, betraktat och rört vid är:]

Ordet (gr. Logos), som ger livet!

[Jesus benämns som Ordet som ett Guds sändebud för att kommunicera med mänskligheten. Det finns tre grekiska ord som alla översätts till liv i svenskan: bios, psuche och zoe. Ordet biologi kommer från bios och har att göra med vårt fysiska liv, se 1 Joh 2:16 där det syftar på ”detta livets” goda. Ordet psykologi kommer från psuche och syftar ofta på vårt inre själsliv, se Matt 16:25. Det tredje ordet, zoe, som används här, beskriver Guds eviga liv. Livet är i bestämd form – Jesus är det eviga livets Ord, se Joh 6:68. Han både är och ger Guds överflödande liv. Nu följer en förklaring av livet:]

2 Livet blev synligt (uppenbarades) ...

Vi såg (prövade) det [vi var ögonvittnen] ...

Vi vittnar om det ...

Vi förkunnar (rapporterar, kungör) det för er ...

Livet, det eviga!

Han var hos (umgicks med, hade en nära relation med) Fadern, och blev synlig (uppenbarades) för oss.

3 Det vi [apostlar] sett (prövat) och hört rapporterar (förkunnar, berättar) vi för er, så att ni också kan välja att vara med i vår gemenskap [vara delaktiga i vår förstahandsupplevelse av Jesu liv].

Vår gemenskap är med Fadern

och med hans Son, Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

4 Vi skriver nu detta [inledningen och hela brevet] så att vår [både vår och er] glädje ska vara helt fullkomlig (fulländad).

[Detta är den första av totalt fyra konkreta anledningar till varför Johannes skriver brevet. Den första och sista anledningen är glädje och frälsningsvisshet, se 1 Joh 5:13. Centralt, i mitten, finns två förmaningar att inte synda och inte bli vilseledd, se 1 Joh 2:1 och 1 Joh 2:26.]

GUD ÄR LJUS (1:5-3:10)

5 Detta är budskapet (proklamationen; den apostoliska undervisningen – gr. angelia) som vi [själva] har hört från honom, och nu förkunnar (berättar) för er:

Att Gud är ljus, och i honom finns inget mörker, nej, inte på något sätt.

Synd, sanning och Jesu försoning

[Nu följer tre fraser som alla börjar med ”om vi skulle säga”, se vers 6, 8, 10. Varje påstående följs av en antites, se 1 Joh 1:7; 1:9; 2:1. Det finns också en fin rytm där avslutningen av en punkt leder in i nästa genom att upprepa ett ord eller en tanke.]

6 Om vi säger (skulle säga) att vi har gemenskap (delaktighet; en levande relation) med honom och [ändå] vandrar (skulle leva) i mörkret, då ljuger vi och handlar inte efter (lever och praktiserar vi inte) sanningen.

7 Men om vi vandrar (skulle vandra) i ljuset – så som han är i ljuset – har vi gemenskap (är vi delaktiga) [umgås vi och har hela tiden en levande relation] med varandra, och blodet från Jesus, hans Son, renar oss [gång på gång] från all synd.

8 Om vi säger (skulle säga) att vi inte har [någon] synd [är av mänsklig fallen natur] då bedrar vi oss själva (går vilse; vandrar vi bort från vägen) och sanningen är inte i oss.

9 Om vi bekänner (skulle erkänna) våra synder [vår skuld; våra överträdelser, felsteg och misstag – framför allt inför Gud, men också inför människor, se Jak 5:16], är han trofast [trogen sin egen natur och sina löften] och rättfärdig [5 Mos 32:4] så att han förlåter oss våra synder och renar oss (skulle förlåta oss synderna och rena oss) från all orättfärdighet (missgärning; allt felaktigt handlande).

10 Om vi säger (skulle säga) att vi inte har syndat, gör vi honom till en lögnare, och hans ord [sanningen] finns (är) inte i oss.

[Jesus är Ordet som är Sanningen, se Joh 1:14. Här är frasen ”hans ord är inte i oss” en parallell till ”sanningen är inte i oss” i vers 8. I brevet använder Johannes den rika betydelsen i gr. logos som Ordet – Jesus själv, men också i betydelsen ord, undervisning, och budskap, se 1 Joh 2:5, 7, 14; 3:18.]

2

1 Mina kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron – gr. teknion],

jag skriver detta för att ni inte ska synda.

[Här gör Johannes en själavårdande parentes till den tredje punkten som introducerades i föregående vers, se 1 Joh 1:10. Gr. teknion är en diminutiv form av det vanliga ordet för barn (gr. teknon). Ordagrant skriver Johannes ”barn av mig”, vilket förstärker att det är hans älskade/kära barn. Ordet används sju gånger i detta brev, se 1 Joh 2:1, 12, 28; 3:7, 18; 4:4; 5:21. Den enda användningen utanför detta brev är i Joh 13:33 där Jesus tilltalar lärjungarna med det kärleksfulla ordet.]

Men om någon [ändå] skulle synda har vi en hjälpare (en advokat; en som för vår talan) hos Fadern, den rättfärdige (trogne) Jesus den Smorde (Messias, Kristus). 2 Han är försoningen (det fullständiga offret) för våra synder, och inte bara för våra utan för hela världens [synder].

[Det finns två ytterligheter i synsättet på synd som bemöts i detta stycke, se 1 Joh 1:8-2:2. För den som säger att han aldrig har syndat är Johannes tydlig med att ”alla har ju syndat och saknar härligheten från Gud”, se Rom 3:23. Samtidigt är brevet skrivet för att uppmana till att undvika att synda. Den rättfärdige kan falla sju gånger, men reser sig upp igen, se Ords 24:16. Det finns förlåtelse och rening för den som erkänner sina felsteg, se 1 Joh 1:9.]

Tre äkthetsprov för en sann tro

[I vers 6 introduceras ordet förbli (gr. meno) för första gången i detta brev. Det används totalt 24 gånger i kapitel 2-4 och har betydelsen att stanna kvar, leva och bo. Tre fraser börjar med ”Den som säger”, se vers 4, 6, 9.]

3 Och genom (i) detta vet vi [baserat på personlig erfarenhet] att vi har lärt känna honom:

Att (om) vi håller hans bud [vill bevara och vaka över att de når sin fullbordan].

4 Den som [gång på gång] säger: ”Jag känner (har lärt känna) [har en personlig relation med] honom”,

men inte håller [kontinuerligt bevarar och vakar över; lever efter] hans bud (fullkomliga ordningar) är en lögnare,

och sanningen finns (är) inte i honom.

5 Men den som håller (som då skulle bevara och vaka över) [leva efter] hans ord (budskap),

i honom har Guds [utgivande] kärlek verkligen (sannerligen) nått sitt mål (blivit mogen, och fulländad; gjort sitt verk).

Genom detta vet vi [baserat på personlig erfarenhet] att vi är i honom.

6 Den som [gång på gång] säger sig förbli [Joh 15:4-10] i honom är [alltid] skyldig att själv också vandra (leva) på samma sätt som han [Jesus] vandrade (levde).

7 Mina älskade!

Jag skriver inte ett nytt bud till er,

utan ett gammalt bud som ni haft från början.

Det gamla budet är ordet (budskapet) ni hörde från början.

8 Ändå (å andra sidan) skriver jag ett nytt bud (ett annat slags bud) till er – ett som är verkligt [dess sanning kan ses] i honom och i er,

eftersom mörkret [okunnigheten om de andliga tingen] skingras (försvinner)

och det sanna ljuset [som inte kan döljas] redan lyser.

9 Den som [gång på gång] säger sig vara i ljuset [vilket de falska lärarna gjorde, se 1 Joh 2:18-19]

men [går omkring och] hatar sin broder [i tron],

är fortfarande (ännu i denna stund) kvar i mörkret [i andlig okunskap].

10 Den som älskar sin broder [och fortsätter att älska osjälviskt och utgivande] förblir (blir/stannar kvar; lever) i ljuset

– i honom finns ingenting som leder till fall (inget som kan utlösa/förorsaka en skandal).

11 Men den som [går omkring och] hatar sin broder är i mörkret [i andlig okunskap]

och vandrar (lever) i mörkret och han vet inte (har inte insett/förstått) vart han går,

för mörkret har förblindat [lagt ut dimridåer för] hans ögon.

Ord av uppmuntran

[Följande stycke, vers 12-14, har kopplingar både framåt och bakåt. Efter en avslutad diskussion i två triader med påståenden, kommer nu en uppmuntran till de troende strukturerad på samma sätt med två triader i en fin poetisk symmetri. Johannes bekräftar att de är förlåtna och att de känner Fadern. De två triaderna är snarlika, men ändå olika. Det är främst de två första fraserna, vers 12a och 14a riktade till barnen, som skiljer sig åt. Det kan vara tre distinkta grupper som adresseras: barn, fäder och unga män. Ett annat synsätt är att den första gruppen – barn – syftar på alla troende. Den delas sedan in i två grupper: fäder och unga män. Det kan vara fysisk ålder som avses, men troligare är att det syftar på den andliga mognad och styrka som bör finnas hos alla troende. För en ung troende är kampen mot den onde extra påtaglig. Med ålder och andlig mognad följer en djupare relation med Gud.]

12 Jag skriver till er kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron – gr. teknion],

för era synder är förlåtna genom (på grund av) hans namn.

13 Jag skriver till er [andliga] fäder,

för ni har lärt känna (har en personlig relation med) honom som är från begynnelsen.

Jag skriver till er unga män

för ni har segrat över den onde.

14 Jag har skrivit till er barn [andliga små barn under uppfostran – gr. paidion],

för ni har lärt känna (har en personlig relation med) Fadern.

Jag har skrivit till er [andliga] fäder,

för ni har lärt känna (har en personlig relation med) honom som är från begynnelsen.

Jag har skrivit till er unga män,

för ni är starka (har fått en inneboende kraft)

och Guds ord (gr. logos) förblir (är kvar; bor) i er

och ni har segrat över den onde.

[Johannes karaktäriserar de troende med att deras synder har blivit förlåtna och att de har lärt känna Fadern. Detta speglar löftet i Jer 31:31-34 och visar på kontinuiteten mellan Gamla och Nya testamentet.]

Älska Gud mer än den här onda världen

15 Älska inte världen [detta världssystem], inte heller det [allt det som finns] i världen. Om någon skulle älska världen [med den högsta formen av kärlek – gr. agapao] finns (är) inte Faderns kärlek i honom. [Rom 12:2; Jak 4:4; 1 Pet 1:14-17] 16 För allt det [som är] i världen –

köttets begär [kroppens och den gamla naturens passionerade önskan efter sensuell njutning],

och ögonens begär [sinnets starka önskan; njutningslystnad efter mer, se Ords 27:20],

och detta livets [tomma, självsäkra] skryt (högmod; ”kvacksalveri”) [falska marknadsföring över det goda man påstår sig ha uppnått med egna resurser och tillgångar] –

[det] är inte från Fadern, utan från världen. [Ef 2:1-3]

17 Världen förgås (går under; upphör, försvinner) och (även, likaså) dess begär (starka passion) [efter det som är ont], men den som gör Guds vilja [och fortsätter utföra Guds önskan och längtan med dess bestämda syften] förblir i evighet [ordagrant: består in i tidsåldern – dvs. fram tills evigheten kommer].

[Det är viktigt att betona att Johannes inte fördömer världen och dess resurser – i sitt evangelium beskriver han själv Faderns kärlek till världen (gr. kosmos), se Joh 3:16. Allt som Gud har skapat är gott, se 1 Mos 1:4, 10, 12, 18, 21, 25, 31; Joh 1:1-18. Kosmos kan syfta på flera saker, vilket Johannes här också förtydligar genom att beskriva vad som driver ogudaktiga människor på jorden i deras världsliga angelägenheter. Köttets och ögonens begär inkluderar allt som kan bli till ett begär. Hunger, sexualdrift, kreativitet, osv. är alla goda drivkrafter inom de begränsningar Gud har gett, men kan också missbrukas. Problemet är den fallna mänskliga naturen som följer det onda i stället för det goda – och tillber det skapade i stället för Skaparen, se Rom 1:20. De tre punkterna – den syndfulla naturens begär, ögats begär och det skrytsamma pratet täcker in de synder som på ett speciellt sätt fördärvar det goda i Guds skapelse. Jesus frestades också på dessa tre områden, se Luk 4:1-13. Även den första frestelsen som nämns i Bibeln följer detta mönster. Frukten mättade en hunger som inte ville underordna sig Gud, se 1 Mos 3:6.]

Vissa har lämnat sanningen

18 Barn [andliga små barn under uppfostran – gr. paidion]!

Nu är det den sista tiden (timmen).

Ni har hört

att Antikrist ska komma [Paulus undervisar t.ex. om laglöshetens människa, se 2 Thess 2:3-11],

redan nu har många antikrister uppstått (dykt upp, visat sig).

Genom detta vet vi (har vi en personlig erfarenhet, bevisar det)

att det är den sista tiden.

[Uttrycket ”den sista tiden” används i NT för hela perioden från Jesu död och uppståndelse fram till hans återkomst, se Petrus tal i Apg 2:16-39 och Heb 1:2. Med ordvalet indikerar Johannes att budskapet är brådskande, utan att för den skull hävda att slutet är nära förestående.

Ordet ”antikrist” betyder ”motståndare till Kristus (den Smorde)”, men också ”ersättare för Kristus” och beskriver någon som kopierar och härmar Kristus. Alla läror som går emot vem Jesus är och vad han har sagt är ”anti” Kristus. Följaktligen kallas de som förespråkar och lär ut dessa falska läror för antikrister och är fiender till Kristus (den Smorde). Uttrycket antikrist/antikrister används totalt fem gånger i NT. Fyra gånger i detta brev och en gång i 2 Joh 1:7. Andra titlar för Antikrist är ”Laglöshetens människa”, se 2 Thess 2:3, och ”Förödelsens styggelse”, se Matt 24:15. Även vilddjuret i Upp 13:1, 11 förknippas med Antikrist.]

19 De har gått ut från oss [utgått från vår gemenskap och lära],

men de hörde aldrig till oss,

för om de hade hört till oss,

skulle de varit kvar med oss.

Men de lämnade, och det visar (så att det skulle bli uppenbart) att inte alla hör till oss.

20 Men ni [i motsats till alla som är emot den Smorde, se vers 18] har fått en smörjelse (gr. chrisma) från den Helige [Ande], och ni har alla kunskap [var och en av er har personligen erfarit sanningen, se vers 21 och Jer 31:33-34.]

21 Jag har inte skrivit till er för att ni inte känner sanningen, utan därför att ni känner den, och eftersom ingen lögn (falskhet) kommer från (har sitt ursprung i) sanningen. [Ordet ”skrivit” återkommer i vers 26.]

22 Vem är ”lögnaren” om inte den som förnekar (vanemässigt förkastar) att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus)?

En sådan person är Antikrist [en motståndare till Guds utvalde och smorde Kung], den som förnekar (vanemässigt förkastar) Fadern och Sonen.

23 [Nu kommer kiasmens centrum och höjdpunkt:]

Den som förnekar (gång på gång förkastar) Sonen,

har inte heller Fadern.

Den som bekänner (säger samma sak som, tänker likadant som) Sonen

har också Fadern.

24 Låt det ni fått höra från början förbli (bo, leva) i er.

Om det ni hört från början förblir (bor, lever) i er,

så ska ni förbli (bo, leva) i Sonen och i Fadern.

25 Och detta är det löfte han har lovat oss:

evigt liv [Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet]. [1 Tim 4:8; 2 Tim 1:1]

26 Detta har jag skrivit till er med anledning av dem som ständigt försöker förleda er [de falska lärarna].

27 Men vad gäller er så är den smörjelse som ni har fått från honom [den Helige, se vers 20] kvar i er (den bor i er). Ni behöver inte att någon [falsk lärare, antikrist, motståndare till Jesus, se vers 18-19] lär (undervisar) er, låt i stället hans [den Heliges] smörjelse fortsätta att lära er allting, den är sanning och inte lögn, så, just som han lärde er, förbli (var kvar, lev) i honom.

[Det grekiska ordet för att lära och undervisa används tre gånger i vers 27 och bara här i hela detta brev. Även ordet för att förneka används tre gånger i detta stycke och ingen annanstans i brevet, se vers 22-23. Jesus talade om den helige Ande som skulle undervisa lärjungarna, se Joh 14:26. Johannes tar inte avstånd från lärare och all undervisning – bara det att han skriver detta brev, se vers 26, visar på vikten av god undervisning, se Ef 4:11. Det behövs dock inga nya, gnostiska uppenbarelser som lär ut en annan Jesus. Den helige Ande vill också hjälpa varje troende att avgöra om det är sanningen som undervisas.]

Guds barn – delaktiga i Guds familj (2:28-3:10)

[Sex gånger i följande stycke försäkrar Johannes att den som tror är Guds barn, se 1 Joh 2:28; 3:1, 2, 7, 10a, 10b. Tio gånger från vers 29 och till slutet används ordet ”född”. Det har inte använts någon gång tidigare i brevet. Den som är född av honom är hans barn. De tror på Gud och älskar sina syskon medan de väntar på Jesu återkomst. Ordet går som en röd tråd genom detta stycke och används fem gånger, se 1 Joh 2:28; 3:2a, 2b, 5, 8. Jesus uppenbarades när han kom till jorden och kommer att uppenbaras när han kommer tillbaka.]

28 Nu kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron]: Fortsätt att förbli (var kvar, lev) i honom. Då kan vi vara frimodiga när han uppenbarar sig och behöver inte skämmas (rygga tillbaka från honom i skam) vid hans ankomst. 29 Om ni vet att han är rättfärdig [om ni verkligen förstått att Jesus är helt rättfärdig och alltid gjort Faderns vilja], då förstår ni (har ni också en personlig erfarenhet av) att var och en som praktiserar rättfärdighet [lever ett heligt liv]

är född av honom [Fadern].

3

[Nu kommer en förklaring och utvidgning av vad det innebär att vara ”född av honom”. Meningen börjar med ”Se” som är en uppmaning att begrunda och reflektera över den enorma kärlek som Fadern skänkt till sina barn.]

1 Se vilken annorlunda kärlek (för oss människor en helt främmande kärlek som är utgivande och osjälvisk) som Fadern har skänkt oss, att vi kallas (får räknas som) Guds barn – och det är vi verkligen! Anledningen till att världen inte känner oss [förstår sig på oss] är att den inte känner (har en personlig erfarenhet av) honom [varken Fadern eller Jesus].

2 Mina älskade, vi är nu Guds barn. Det är ännu inte uppenbart vad vi ska bli, men vi vet med säkerhet att när han uppenbarar sig, ska vi bli lika honom, för då ska vi se honom som han verkligen är.

[Vers 1 beskriver vad vi är nu. Vers 2 beskriver vad vi ska bli. Det finns inget yttre bevis på att en kristen är ett Guds barn. Den fysiska förändringen uppenbaras när Jesus kommer. Johannes är öppen med att han inte vet alla detaljer kring hur denna förändring kommer att ske, men betonar att vi ska likna Jesus och få se honom, se 1 Kor 15:52-54; Fil 3:21; Luk 24:39. När en troende vet vem han är och vilket hopp som väntar ger det motivation till att helga och rena sig och bli mer lik honom redan här i jordelivet. Se även Fil 2:12 där vi uppmanas att arbeta på vår frälsning.]

3 Alla som vilar i detta hopp (denna förväntan) på honom

renar (tvättar, helgar) sig ständigt [man vill efterlikna Jesus],

eftersom han [Jesus] är

ren (helgad, utan skuld).

4 Alla som praktiserar synd (vanemässigt lever i synd)

är skyldiga till laglöshet (lagbrott),

för det är vad synd är,

laglöshet [att överträda Guds bud medvetet eller omedvetet, att göra revolt mot Gud].

5 Ni vet (ser med era hjärtans ögon, har en klar förståelse av) att han uppenbarades [som människa]

för att lyfta bort synderna, och att det i honom inte finns någon synd.

6 Alla som förblir i (lever i, är förenad med) honom

syndar inte vanemässigt (vandrar inte fel, missar inte målet).

Alla som medvetet syndar (vandrar fel, missar målet)

har inte sett (prövat, undersökt, lagt någon vikt vid) honom eller känt (haft en personlig erfarenhet av) honom.

[Synd har att göra med att missa målet med livet, som är att leva i gemenskap med Gud. När Guds bud överträds bryts gemenskapen. Laglöshet är en aspekt av synd, se vers 4. För fler beskrivningar se Ords 24:9; Rom 14:23; Jak 4:17; 1 Joh 5:17. Synden river sönder gemenskapen mellan människor, men förstör även den enskilda människans självbild som tar sig uttryck i stolthet och skam. Även relationen till djuren och skapelsen påverkas av synden, se Rom 8:19.]

7 Kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron], sluta att bli förförda (ledda från vägen).

Den som praktiserar rättfärdighet (vanemässigt gör det rätta, ikläder sig, lever i den)

är rättfärdig, på samma sätt som han [Jesus] är rättfärdig.

[Att praktisera rättfärdighet handlar om att vara på ”rätt färd”. Att ha riktningen inställd mot målet. Att vilja ha gemenskap med Gud. Rättfärdighet handlar om att synderna är förlåtna och att ha det rätt ställt med Gud. Det är en gåva av Fadern genom Jesus.]

[Ett barn liknar sina föräldrar. På samma sätt som Guds barn praktiserar rättfärdighet, se 1 Joh 3:7; 2:29, praktiserar djävulens barn synd. I vers 8-10 upprepas på nytt och fördjupas samma tre punkter som lades fram i vers 4-7. Första punkten handlar om synd och dess ursprung. Uttrycket ”praktiserar synd” återkommer i vers 4 och 8. Den andra punkten handlar om att Jesus ”uppenbarade sig” för att ta bort synd, se vers 5, och omintetgöra djävulens gärningar, se vers 8. Till sist kommer slutsatsen att det är uppenbart vilka som är Guds barn och vilka som är djävulens barn, se vers 6-7 och 9-10. Detta och föregående stycke kombinerar flera olika litterära stilar, som kiasm, parallellism osv., som är svåra att illustrera i en översättning.]

8 Den som praktiserar synd (lever vanemässigt i synd)

är från djävulen [får sin karaktär av den onde],

för djävulen har syndat [vanemässigt brutit mot Guds ordningar – missat målet] alltsedan begynnelsen.

Anledningen till att Guds Son blev uppenbarad (synlig) var att han skulle upplösa (omintetgöra, ta bort, frigöra de som är bundna av) djävulens handlingar (gärningar).

9 Alla som är födda av Gud (har honom som sin Far)

praktiserar inte synd (lever inte vanemässigt i synd, vandrar inte fel, missar inte målet),

för Guds säd (natur – ”DNA”) förblir (är kvar; lever) i honom,

och han kan inte synda,

eftersom han är född av Gud.

10 Så blir det uppenbart (så här kan man känna igen) vilka som är Guds barn

och vilka som är djävulens barn:

Den som inte vanemässigt praktiserar rättfärdighet (ikläder sig den, lever i den)

är inte av Gud.

Den som inte älskar sin broder (sina syskon i tron med Guds osjälviska, utgivande kärlek)

är inte heller från Gud.

[Som ofta i detta brev introduceras nästa tema i de sista stroferna. Från att ha diskuterat synd och dess ursprung, se 1 Joh 2:28-3:10, leds nu diskussionen in på kärlek som är nästa stora tema. Den som inte älskar sina troende syskon är inte av Gud. Den som älskar Gud älskar också hans barn.]

GUD ÄR KÄRLEK

Älska varandra

[Det andra av de två ”detta är budskapet”, gr. angelia, som finns i detta brev kommer här. Ordet användes först i 1 Joh 1:5 där det beskrev att ”Gud är ljus och inget mörker finns i honom”. Nu skiftar temat till kärlek och att Gud är kärlek, se 1 Joh 4:8, 16. I följande stycke beskrivs först i negativa termer vad kärlek inte är med Kains exempel, se vers 12-15. Sedan följer en beskrivning på vad osjälvisk, utgivande och rättfärdig kärlek är i vers 16-18.]

11 För detta är budskapet (proklamationen, den apostoliska undervisningen) som ni har hört från början:

Att vi ska älska varandra [osjälviskt och utgivande].

[Detta lärde Jesus, se Joh 13:34-35; 15:12.]

12 Vi ska inte likna Kain som var från [hade sin natur och drivkraft från] den onde och mördade (brutalt slaktade) sin bror [Abel, se 1 Mos 4].

Varför mördade han sin bror?

Därför att hans egna handlingar (gärningar) var onda,

och hans brors handlingar (gärningar) var rättfärdiga.

13 Mina syskon (bröder och systrar i tron) [det är på samma sätt med er],

bli inte förvånade (överraskade) om världen hatar (avskyr) er.

14 Vi vet att vi har gått ut ur döden in i livet (har övergått från döden till livet) [fått ta del av Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet] eftersom vi älskar syskonen (bröderna och systrarna i tron).

Den som inte älskar förblir i döden. [Den som inte älskar andra med Guds osjälviskt utgivande kärlek är andligt död.]

15 Den som hatar (vanemässigt avskyr) sin broder [en annan kristen] är en mördare,

och ni vet att ingen mördare bär (har kvar) evigt liv inom sig.

[Hat och oförsonlighet jämställs med mord i vers 12. Jesus likställer också vrede och oförsonlighet med mord, se Matt 5:21-26. Hat dödar mänskliga relationer. Guds liv kan inte bo hos den som härbärgerar hat i stället för Guds kärlek inom sig.]

16 Genom (i) detta har vi lärt känna (personligen fått vetskap om) kärleken [den som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande]:

att han [Jesus] lade ner (gav upp) sitt liv (sig själv) för oss.

Därför är vi skyldiga att lägga ner våra liv för syskonen [bröderna och systrarna i tron] [Joh 15:12].

17 Men om någon skulle ha (den som har) världsliga resurser (denna världens goda; ett fysiskt gott liv) och ser (skulle se) sin broder (sitt syskon i tron) lida nöd [brist], men [ändå] stänger av sina känslor (förhärdar sitt hjärta; ordagrant: tillsluter sina inre organ) för honom – hur förblir [då] Guds [rättfärdiga, osjälviska och utgivande] kärlek i honom? 18 Kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron], låt oss inte (vi borde inte) [bara] älska med ord eller tal (ordagrant: inte heller med tungan), utan [också] i handling och sanning.

[Grekiskans logos (ord) innefattar även tanke, motiv och resonemang och står liksom de tre övriga substantiven som följer i singular. Det är viktigt med balans – att inte bara älska i teorin, utan att även praktiskt agera och oförtröttligt arbeta i enlighet med sanningen. I nästa kapitel varnar författaren för falska profeter och påminner om nödvändigheten att pröva vilken ande som är verksam. En troende förväntas vara välkomnande och generös, men inte säga ja till varje förfrågan om stöd och lojalitet. I nästa brev varnar Johannes för bedragare som de troende uppmanas att inte ta emot, se 2 Joh 1:10-11.]

Frimodighet inför Gud

[Förmaningen i vers 18 väcker frågan: ”Älskar jag verkligen som jag bör?”, och kan leda till att vårt hjärta fördömer oss. Då kommer följande uppmuntran:]

19 Genom detta förstår vi (har vi en personlig erfarenhet av) att vi är av sanningen [att vi tillhör Gud och är av honom, se Joh 14:6; 18:37]:

I hans närvaro kan vi övertyga (förvissa, stilla) våra hjärtan,

20 för om våra hjärtan [vårt samvete] fördömer oss,

så är Gud större än våra hjärtan [samveten]

och han känner till allt [ingenting är dolt för honom].

21 Mina älskade, om vårt hjärta inte fördömer (inte skulle anklaga) oss har vi frimodighet inför (gentemot – gr. pros) Gud [en öppen kommunikation med honom, se även 1 Joh 4:17; 5:14; Heb 10:19], 22 och vad vi då än skulle fråga efter, det får vi [tar vi villigt och aktivt emot] av honom, eftersom vi [hela tiden] håller fast vid (bevarar, skyddar) hans bud (instruktioner) och [alltid] gör det som är välbehagligt inför honom (i hans åsyn/ögon – gr. enopion autou).

23 Och detta är hans bud:

att vi ska (skulle) tro (förtrösta, lita) på hans Sons,

Jesu den Smordes (Messias, Kristi), namn [auktoriteten i det namnet],

och [alltid välja att] älska varandra,

enligt det bud han har gett oss.

24 Och den som [kontinuerligt] håller hans bud (instruktioner), förblir (är kvar) [lever] i honom [Gud], och han [Gud] i honom. [När någon sätter sin tilltro till Jesu namn leder det till en iver att vilja följa Guds bud.] Så (genom/i detta) vet vi [erfar vi personligen] att han förblir (är kvar) [lever] i oss: nämligen utifrån (gr. ek) Anden som han gett oss. [Den helige Ande ger personlig frälsningsvisshet.]

4

Från Gud eller världen – sanning eller falskhet

[Kristna kallas ofta troende, men det är inte en tro som blint köper allt som sägs med religiösa och andliga termer. Här uppmanar Johannes den troende att inte tro! På samma sätt som det är livsnödvändigt att både andas in och andas ut luft, kan en kristen inte tro på sanningen utan att avvisa lögnen. Det går inte att älska rättfärdighet utan att hata synd. Det går inte att följa det goda om man inte är beredd att fly från det onda, se 1 Tim 6:11; 2 Tim 2:22; 1 Kor 6:18.]

1 Mina älskade!

Tro inte (lita inte på) varje ande,

utan pröva (testa) om andarna kommer från Gud [undersök om de är äkta],

för många falska profeter har gått ut i (in i) världen.

2 Så här kan ni känna igen [få personlig visshet om] Guds Ande:

Varje ande som bekänner (instämmer med ordet) [Guds ord] att Jesus den Smorde (Messias, Kristus) har kommit i köttet (i mänsklig gestalt) är (har sitt ursprung) från Gud, 3 och varje ande som inte bekänner [som förnekar] Jesus är inte från Gud. Det [den anden] är Antikrists ande, som ni har hört ska komma och som redan nu är (finns) i världen.

4 Ni är från (av) Gud, kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron], och har övervunnit (besegrat) dem [de falska profeterna och Antikrists ande] – för större (mäktigare, förmer) är han [som är] i er än han [som är] i världen.

5 De är från [tillhör] världen,

därför talar de utifrån världen [på världens sätt, utifrån ett jordiskt perspektiv]

och världen lyssnar på dem.

6 Vi är från [tillhör] Gud.

Den som känner (har en nära personlig relation med) Gud

lyssnar på oss.

Den som inte är från Gud,

lyssnar inte på oss.

Så kan vi [alltså] känna igen (skilja mellan) sanningens Ande och villfarelsens ande (den ande som förvillar och leder fel). [Vers 2-6 ramas in med denna fras.]

Gud är kärlek

[Följande sektion (vers 7–21) genomsyras av den kärlek som är osjälvisk, utgivande och rättfärdig. Ordet kärlek (gr. agape) och att älska (gr. agapao) förekommer här 27 gånger av brevets totalt 43 gånger.]

7 Mina älskade!

Låt oss (vi borde) älska varandra [osjälviskt och utgivande],

för kärleken kommer från Gud.

Den [var och en] som älskar är född av Gud

och känner [har en personlig relation med] Gud.

8 Den som inte älskar [osjälviskt och utgivande]

känner inte [har inte personligen lärt känna] Gud,

för Gud är kärlek [osjälvisk, utgivande och rättfärdig kärlek – gr. agape].

[Denna fras av Johannes – ”kärlekens apostel” – återfinns bara här och i vers 16.]

9 Så (genom/i detta) uppenbarades Guds kärlek till oss:

att Gud sände (ordagrant: har sänt) sin ende (sin enfödde) [helt unike] Son till (in i) världen för att vi skulle leva genom honom.

10 Detta är kärleken (kärleken finns i detta):

inte att vi har älskat Gud, utan att han har älskat oss

och sänt sin Son som försoning för våra synder.

[Guds kärlek (gr. agape) – som är osjälvisk, utgivande och rättfärdig – har sitt ursprung i Gud själv och visar sig konkret genom att han gav sin ende Son, se Joh 3:16.]

11 Mina älskade!

Om Gud har älskat oss så [högt],

då är vi skyldiga att älska varandra [med samma osjälviska och utgivande kärlek].

12 Ingen har någonsin [ännu] sett (skådat; uppmärksamt studerat) Gud!

Om vi älskar (skulle älska) varandra, då förblir (bor) [lever] Gud i oss,

och hans kärlek är fullkomnad [har steg för steg nått sin fulla mognad och sitt mål] i oss.

13 Så (genom/i detta) vet vi [genom personlig erfarenhet] att vi förblir i honom och han i oss:

att han har gett oss av sin Ande [som bor i oss och har sitt ursprung i honom].

14 Och vi har [själva] sett (skådat; uppmärksamt studerat) [Jesus, se 1 Joh 1:1; 4:9-10],

och vittnar [hela tiden aktivt] om att Fadern har sänt sin Son som världens Frälsare (Befriare).

15 Om någon bekänner [skulle instämma och säga samma sak som Guds ord] att Jesus är Guds Son,

förblir (bor) Gud [ständigt] i honom och han i Gud.

16 Och vi har [personligen] lärt känna och trott (kommit till tro; förtröstat) på den kärlek Gud har till (i, inom) oss.

Gud är kärlek [se vers 8]

och den som förblir (är kvar) [ständigt lever] i kärleken [som är osjälvisk och utgivande], han förblir i Gud och Gud förblir i honom.

17 I detta [att vi är förenade med honom, se vers 16] har [den osjälviskt utgivande] kärleken fullkomnats [steg för steg nått sin fulla mognad och sitt mål, se vers 12] hos oss, så att vi kan ha frimodighet [vara rättframma och möta honom med tillförsikt] på domens dag – för precis [så] som han [Jesus] är, [så] är också vi i den här världen. [1 Joh 3:21; Heb 10:19]

18 Rädsla (fruktan) finns inte i [kan inte samexistera med] kärleken [som är osjälvisk och utgivande], istället kastar (driver) den fullkomliga (mogna) kärleken ut rädslan, eftersom rädslan har att göra med straff (plåga). Men den som fruktar [är rädd för domens dag, se vers 17] har inte fullkomnats (nått sin fulla mognad) i kärleken.

[Jesu efterföljare tillhör honom och behöver inte vara rädda för att möta honom på domens dag, se Joh 5:24. Jesus, som nu sitter på Faderns högra sida i himlen, har redan tagit all synd på sig när han betalade priset på Golgata. Vi blir förlåtna genom att ta emot frälsningens gåva redan nu, här på jorden, se Joh 3:16-17; Apg 2:38; Rom 10:9. Denna förlåtelse och kärlek påverkar också relationerna till människor omkring oss, se 2 Kor 2:14.]

19 Vi älskar [osjälviskt och utgivande – Gud själv, människor och hela hans skapelse, se vers 11 och 20]

därför att han först har älskat oss.

20 Om någon säger (skulle säga): ”Jag älskar Gud”,

men hatar (skulle avsky) sin broder, då är han en lögnare.

För den som inte [osjälviskt och utgivande] älskar sin broder som han har sett,

kan inte älska Gud som han inte har sett.

21 Och detta bud har vi fått från honom: att den som älskar Gud, han ska (borde) också älska sin broder [Joh 13:34].

5

Den som är född av Gud tror, älskar och segrar!

1 Var och en som tror att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus),

är född av Gud.

Var och en som älskar Fadern (ordagrant: ”den som har fött honom”),

älskar också hans barn (ordagrant: ”de som är födda av honom”).

2 På detta sätt kan vi veta (känna igen, ha en personlig erfarenhet av) att vi älskar Guds barn,

när vi älskar Gud och håller hans bud.

3 För detta är att älska Gud – att vi håller hans bud.

Hans bud är inte tunga (ingen börda, tynger inte ner) [Matt 11:30],

4 för allt som är fött av Gud [alla som är pånyttfödda]

segrar över (strider mot och vinner ständigt över) världen [den mänskliga fallna naturen, världens sätt, falska profeter och Satan som är världens härskare].

Detta är den seger som ständigt segrar över världen:

vår tro [att vi litar på Jesus].

5 Vem kan segra över världen utom

den som tror att Jesus är Guds Son [som tror och litar på den sanningen]?

Vittnesbördet är samstämmigt – Jesus är Guds Son

6 Jesus den Smorde (Messias, Kristus) [Guds utvalde Son, se vers 5 och Luk 23:35] är den som kom genom vatten och blod,

inte bara med vattnet,

utan med vattnet och blodet.

[Frasen ”vatten och blod” gör att tankarna går till Johannes tidigare redogörelse, då en soldat stack ett spjut i Jesu sida så att blod och vatten kom ut, se Joh 19:34. Det är dock inte troligt att det är denna händelse som detta refererar till, utan det handlar snarare om Jesu dop i vatten och korsfästelsen då hans blod rann för världens synd. Cerinthus, som var en samtida gnostisk dualistisk lärare, förnekade Jesu gudomliga födsel. Han lärde att Jesus var en vanlig människa och att en andlig varelse – Kristus – kom över Jesus vid vattendopet för att sedan lämna honom vid korsfästelsen. Enligt honom kom Kristus genom vatten, men inte genom blod. Förmodligen för att bemöta denna lögn skriver Johannes att Guds Son, se vers 5, inte bara kom genom vatten, utan genom vatten och blod. Den Jesus som hängde på korset var samma person som döptes i Jordanfloden.]

Anden [den helige Ande] är den som ständigt vittnar,

eftersom Anden är sanningen.

7 För de är tre som vittnar:

8 Anden [Guds Ande vittnar om att Jesus är Gud i Guds ord],

vattnet [Jesu dop då han fick den helige Ande och Fadern själv sa: ”Detta är min älskade Son”, se Matt 3:17]

och blodet [Jesu död på korset då han själv lade ner sitt liv för hela världens synd],

och de tre är i överensstämmelse (deras vittnesbörd är samstämmiga).

[Vattnet och blodet har samma betydelse som i vers 6. Vattnet syftar på hans dop och blodet på hans död. Anden har att göra med Guds vittnesbörd, se vers 9. Anden vittnar genom Profeterna, Skriften och de historiska bevisen, från Jesu dop – då han inträdde i sin offentliga tjänst – till hans död på korset, om vem Jesus är. I en mänsklig domstol krävs två eller tre vittnen för att avgöra en sak, se 5 Mos 19:15.]

9 Om vi tar emot människors vittnesbörd [eftersom vi har för vana att godta mänskliga vittnesmål],

hur mycket större (av större auktoritet) är inte Guds vittnesbörd?

För detta är Guds vittnesbörd som han har vittnat om sin Son.

[Han har sagt oss sanningen om sin egen Son. Bara Jesus kan ge evigt liv, se vers 11-12.]

10 Den som tror på Guds Son

har detta vittnesbörd inom sig.

Den som inte tror på Gud

har gjort honom till en lögnare,

eftersom han inte trott på vittnesbördet,

som Gud gav om sin Son.

11 Detta är vittnesbördet (beviset):

Gud har gett oss evigt liv,

och detta liv är (finns, har sin källa) i hans Son.

12 Den som har (håller fast vid; äger) Sonen har livet.

Den som inte har Guds Son har inte livet.

[I de två sista verserna i detta stycke introduceras nästa tema som är Guds överflödande liv.]

Guds överflödande, eviga liv redan nu!

13 Jag har skrivit detta [hela Johannes första brev] till er som tror på (litar, lutar er emot) Guds Sons namn, för att ni ska veta (ha en klar förvissning om) att ni redan har evigt liv [äger Guds överflödande och äkta liv – dvs. själva kärnan och meningen med livet].

[Syftet med brevet är en frälsningsvisshet. En naturlig följd av att äga det eviga livet är en frimodighet att komma till Gud med alla böner.]

14 Och detta är den [rättframma] tillförsikt (frimodighet) [frihet på grund av absolut tillit] som vi har inför honom,

att om vi frågar om (skulle be om/begära) något efter hans vilja (önskan, plan, syfte)

så hör han (lyssnar han till) oss.

15 Och om vi vet

att han hör (lyssnar till) oss

vad vi än skulle fråga om,

så vet vi att vi [redan] har det (plural; de önskningar) vi frågat (bett) honom om (begärt från honom).

[Allt det vi önskar måste överensstämma med hans vilja för att våra önskningar ska kunna bli beviljade, se även 1 Joh 3:22; Matt 26:39. Johannes går i nästa stycke vidare med vad som gäller när man ber för andra. Guds vilja är att ingen ska gå förlorad och att alla ska få tid att omvända sig, se 2 Pet 3:9. Samtidigt finns villkoret med personlig omvändelse och tro.]

16 Om någon ser (skulle se) sin broder [ett trossyskon] synda [vanemässigt vika av från vägen],

med en synd som inte leder till döden,

ska han be, och han [Gud] ska ge honom liv.

Jag talar om människor vars synd inte leder till döden.

Det finns synd som leder till döden,

jag säger inte att ni ska be för den.

17 All orättfärdighet [överträdelse av Guds bud] är synd,

men det finns synd som inte leder till (involverar, resulterar i) död.

[Vad är en synd som leder till döden? På 400-talet formulerades ”de sju dödssynderna”: stolthet, avund, vrede, lättja, girighet, frosseri och lust. Även om dessa synder är medvetna och allvarliga, finns det förlåtelse för var och en av dem. En ”synd till döden” skulle kunna vara synd som utsläcker mänskligt liv, men det finns exempel på mördare som blivit förlåtna. Natan blev sänd för att konfrontera och be för David, se 2 Sam 11. Det finns också exempel på synder som leder till syndarens egen död. Ananias och Safira dog hastigt när de ljög, se Apg 5:1-11; 1 Kor 5:5; 1 Kor 11:30. Johannes använder ofta skarpa kontraster i detta brev. Han talar om liv och död. I så fall kan han syfta på de falska profeter som utgått från församlingen, men helt lämnat tron och var andligt döda, se Matt 12:31-32; Mark 3:28-29.

Det kan också vara så att Johannes uppmanar till bön för alla, även personer som begår allvarliga synder. Däremot, när någon dött i sin synd är det lönlöst att be för den personen. På Johannes tid fanns det, och det finns än i dag, falska läror som undervisar att det är möjligt att be för döda. Traditionen omnämns i apokryferna, se 2 Mack 12:45. Vad Bibeln lär är att det är förutbestämt att alla människor ska dö och sedan dömas, se Heb 9:27; 10:26.

Oavsett vad ”synd till döden” exakt syftar på, är den generella uppmaningen att be för den som vandrar vilse. Det är vad Jakob uppmanar till, se Jak 5:19-20. Jesus bad för Petrus den kvällen då han förnekade honom, se Luk 22:32.]

Sammanfattning

[Brevet avslutas med tre påståenden som alla börjar med ”vi vet” och handlar om att ha en klar förståelse av något.]

18 Vi vet (har insett/förstått) att var och en som är född av Gud inte syndar [vanemässigt – medvetet, med vilja],

för (men att) han som är född av Gud bevarar (skyddar, vaktar) honom [håller honom intakt],

och den onde rör (angriper) honom inte.

[Här har en del handskrifter: ”den/han som är född av Gud bevarar/vaktar sig själv”, se även 1 Pet 5:8.]

19 Vi vet (har insett/förstått) att vi kommer från Gud,

och att hela världen (ordnade samhällssystem med föränderlig etik och moral) ligger under den ondes våld.

[Joh 12:31; Ef 2:2; 2 Kor 4:4; Ps 115:16]

20 Vi vet (har insett/förstått) också att Guds Son har kommit

och gett oss förståelse (insikt, förmåga att förstå),

så att vi kan känna (få personlig erfarenhet av) honom som är sann,

och att vi är i honom som är sann, i hans Son, Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

Denne [man] är den sanne Guden och evigt liv.

[Ordet ”sann” upprepas tre gånger och betonar brevets budskap om den ende sanne Guden och Sonen. Ordet ”sann” fungerar också som en kontrast till ”avgudar” i vers 21, eftersom avgudar är motsatsen till en sann Gud.]

21 Kära barn [älskade unga familjemedlemmar i tron], var på er vakt mot (skydda, bevara er från) avgudarna (avbilderna) [2 Mos 20:4; falska idéer och tankar om Gud]!

[Johannes avslutande mening sammanfattar hela brevets resonemang: rata det falska och omfamna det äkta! Ordet för avgudarna kan syfta på mänskligt gjorda avgudar som Artemis och hennes tempel i Efesos, men även felaktiga idéer och föreställningar om Gud. I sin vidaste mening beskriver det allt som leder bort från Gud och tar den plats av vördnad, kärlek och tillbedjan som var tänkt att riktas enbart mot den ende sanne Guden.]

Amen (det är sant, låt det ske).

2 Johannesbrevet

2 Johannesbrevet

Inledning

Introduktion: Detta är ett kort brev som varnar för falska lärare som vill tränga sig på. Brevet kan ha varit ett försättsblad till Första Johannesbrevet. Det är intressant att notera att detta brev är adresserat till en kvinna och att nästa brev är adresserat till en man. Detta brev uppmanar församlingen att inte okritiskt i kärlek släppa in vem som helst att undervisa, eftersom det finns bedragare, se 2 Joh 1:10. Nästa brev har den motsatta uppmaningen att öppna upp och tillåta lärare utifrån, se 3 Joh 1:9.

Skrivet: Omkring år 85-90 e.Kr.

Genre: Brev.

Struktur: Brevet består av knappt trehundra grekiska ord och rymdes på ett papyrusark. Det innehåller flera kiastiska mönster. Detta innebär att temat i första raden hör ihop med temat i den sista, temat i andra raden med näst sista osv. I en kiasm återkommer ofta ord och fraser. Centralt finns ofta huvudpunkten. Två centrala ord är kärlek och sanning.

Till: Troligtvis någonstans i Mindre Asien, se vers 12.

Från: Troligtvis Efesos.

Författare: Johannes, en av de tolv apostlarna.

1

Inledning

1 [Från:] Den gamle (äldste),

[Grekiska presbyteros, kan syfta på någon i hög ålder eller på en församlingsledare. I detta fall stämmer båda beskrivningarna in på Johannes, som när det här brevet skrevs var den siste ännu levande av de tolv apostlarna.]

till den utvalda frun (härskarinnan – gr. kyria)

och hennes barn.

[Kan syfta på en kvinna och hennes barn. Kyria som egennamn var inte helt ovanligt och det är en feminin form av kyrios som betyder herre eller huvud. Detta brev är liksom nästa brev adresserat till en person, men kyria kan här också syfta på församlingen och dess medlemmar. Johannes benämner ofta de troende ”mina barn”. De utvalda var ju också ”ett konungsligt prästerskap”, kallade att regera med den Smorde Kungen Jesus. Kyria är då Kyrios Christos brud, se 2 Kor 11:2; Upp 19:7.]

Jag älskar er alla [med Guds rättfärdiga, osjälviska och utgivande kärlek]

i sanning,

och inte bara jag,

utan alla som har lärt känna (personligen fått erfara) sanningen,

2 på grund av sanningen som förblir i oss

och ska vara med oss i evighet.

3 Nåd(oförtjänt favör) [kraft],

barmhärtighet(medlidande uttryckt i handling)

och frid,

vare (ska vara) med oss från Gud Fadern

och från Jesus den Smorde (Messias, Kristus), Faderns Son,

i sanning

och kärlek[som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande].

[Verserna 1b-3 är symmetriskt strukturerade i en kiasm:

A älskar (gr. agapo)

  B i sanning (gr. en aletheia)

    C sanningen (gr. aletheian)

    C nåd, barmhärtighet, frid – kärlek

  B i sanning (gr. en aletheia)

A kärlek (gr. agape)

Verbet älskar och substantivet kärlek ramar in hela stycket. Frasen ”i sanning” formar en inre ram. Centralt i vers 1b-3a beskrivs först sanningen och sedan kärleken. Här kan man ana hur sanningen – som förblir i oss – syftar på Jesus personifierad, han som är vägen, sanningen och livet, se Joh 14:6. Den utgivande kärleken beskrivs genom: nåd, barmhärtighet och frid.]

Det stora budet

[Vers 4-6 är också symmetriskt strukturerade i en kiasm. Orden vandra i, bud och från början ramar in och förstärker att kärleken är det mest centrala.]

4 Jag gladdes mycket när jag fann sådana bland dina barn som vandrar (lever) i sanningen, efter det bud som vi har fått från Fadern.

5 Nu ber jag dig, min fru (gr. kyria, se vers 1) – det är inget nytt bud jag skriver till dig, utan [en upprepning av] det vi haft från början:

att vi ska (må) älska varandra (med Guds osjälviska, utgivande kärlek).

6 Detta är kärleken [den tar sig uttryck genom]:

att vi vandrar (lever) efter hans budord [plural].

Detta bud är precis som det ni har hört från början,

för att ni ska vandra (leva) i det [dvs. i kärlek och sanning].

[Vandra i ”det” kan syfta på älska varandra och kärleken som just nämnts i vers 5b och 6 eller sanningen. I vers 4 finns frasen vandra i sanningen som då kan ha sin motsvarighet här ”vandra i den”, underförstått lev i sanningen. Johannes vill troligen lyfta fram en dubbelbottnad innebörd ”sanning och kärlek”, brevets två nyckelord i detta lilla ord, se vers 3. Johannes inleder också brevet med frasen ”jag älskar er alla i sanning”, se vers 1.]

Varning för falska läror

7 Det finns nämligen många bedragare [falska lärare] som har gått ut i världen [Mark 13:5-6, 22], de som inte bekänner att Jesus är den Smorde (Messias, Kristus) som kommit i köttet. Sådan är Bedragaren, Antikrist.

[Ordet ”antikrist” betyder både ”motståndare till Kristus (den Smorde)” och ”ersättare för Kristus” och beskriver någon som kopierar och härmar Jesus, se 1 Joh 2:18.]

8 Se till (var ständigt på er vakt) att ni inte förlorar det vi [vissa manuskript: ”ni”] har arbetat för, utan får full lön.

9 Den som går vidare och inte blir kvar i den Smordes (Messias, Kristi) lära,

han har inte Gud.

Den som blir kvar i hans lära,

han har både Fadern och Sonen.

10 Om någon kommer till er och inte har med sig denna lära ska ni inte ta emot honom i ert hem eller hälsa honom välkommen. 11 Den som välkomnar en sådan gör sig medskyldig till hans onda gärningar.

[Gudstjänsten firades i hemmen, se Rom 16:5; Kol 4:15. Att välkomna någon i hemmen har innebörden av att ge en falsk lärare en bas för att sprida sin lära i staden. Det är inte ett förbud att bjuda in och prata med människor. Det grekiska ordet chairein, som översatts att ”hälsa välkommen”, är mer än ett vanligt ”hej” och handlar om att be om Guds välsignelse över någons arbete.]

Sluthälsning

12 Även om jag [Johannes] har så mycket mer jag vill skriva till er om, vill jag inte göra det med papper och bläck. I stället hoppas jag kunna komma till er och tala med er ansikte mot ansikte, så att vår glädje blir fullkomlig.

13 Din utvalda systers barn [systerförsamlingen där Johannes befinner sig, troligtvis i Efesos, se vers 1] hälsar till dig.

3 Johannesbrevet

3 Johannesbrevet

Inledning

Introduktion: Detta är ett personligt brev riktat till Gaius. Johannes var verksam i Efesos under den sista delen av sitt liv, så det är troligt att Gaius var en församlingsledare någonstans i Mindre Asien, nuvarande västra Turkiet.

Här liksom i det andra brevet (2 Joh) behandlas temat gästfrihet. Breven tar upp två sidor av samma mynt. I det förra varnar Johannes för att välkomna falska lärare till sitt hem, medan han här kritiserar en man som inte visar den gästfrihet han borde. I Andra Johannesbrevet handlar det alltså om missriktad gästfrihet, och här i hans sista brev om avsaknad av sann gästfrihet. I det föregående brevet behövdes sanning för att balansera kärlek, och här behövs kärlek för att balansera sanning.

Skrivet: Omkring år 85-90 e.Kr.

Genre: Brev.

Struktur: Med bara 219 grekiska ord är detta den kortaste boken i hela Bibeln. Brevet rymdes på ett papyrusark. Det har flera kiastiska mönster.

Till: Gaius, se 3 Joh 1:1.

Från: Troligtvis Efesos.

Författare: Johannes, en av de tolv apostlarna.

Budbärare: Troligtvis Demetrius, se 3 Joh 1:12.

1

Inledning

1 [Från:] Den gamle (äldste),

[Grekiska presbyteros, kan syfta på någon i hög ålder eller en församlingsledare. I detta fall stämmer båda beskrivningarna på Johannes, som när det här brevet skrevs var den siste ännu levande av de tolv apostlarna.]

till Gaius,

den älskade,

som jag älskar [osjälviskt och utgivande] i sanning.

[Gaius står Johannes nära. Älskade, grekiska adjektivet agapetos, används här och i vers 2, 5 och 11.]

2 Älskade [broder Gaius], i allting (vad gäller allt) så ber (önskar) jag att det ska gå dig väl (att du ska lyckas, blomstra; gr. euodoo betyder: ”ha en lyckosam resa”, se Rom 1:10) och att du ska vara vid god hälsa, precis som det står väl till med din själ [se vers 3 och 4].

[Johannes inte bara ber för sin broder utan önskar också innerligt av hela sitt hjärta att Gaius på alla sätt ska få ”blomstra och bära frukt” i sin fortsatta vandring på vägen med Herren.]

3 För jag blev mycket glad när syskonen (bröderna och systrarna i tron) kom och vittnade om den sanning som finns hos dig (som du äger; ordagrant: ”om din sanning”), precis som du [också] vandrar (lever) i sanning. 4 Inget gläder mig mer än att få höra att mina barn [församlingsmedlemmar som Johannes var som en andlig far för] vandrar (lever) i sanningen.

Visa gästfrihet

Gaius – ett gott exempel

5 Älskade [broder Gaius], du visar dig trofast i allt som du gör för syskonen (bröderna och systrarna i tron), också för dem som kommer som främlingar. 6 De har vittnat inför församlingen om din kärlek [som är osjälvisk och utgivande], och du gör rätt i att utrusta dem för fortsatt färd på ett sätt som är värdigt Gud. 7 Det är ju för Namnets skull [för att tjäna Jesus som] de har gått ut, och de tar inte emot något [understöd] från hedningarna. 8 Därför är vi skyldiga (det är vår plikt) att stödja sådana, så att vi arbetar tillsammans för sanningen.

Diotrefes – ett varnande exempel

9 Jag har skrivit till församlingen, men Diotrefes, som gärna vill vara främst bland dem, tar inte emot (välkomnar inte) oss. 10 Om jag kommer ska jag därför påminna om det han gör, hur han sprider elakt förtal om oss. Han nöjer sig inte med det, utan han vägrar ta emot (välkomnar inte) syskonen (bröderna och systrarna i tron), och när andra vill göra det hindrar han dem och driver ut dem ur församlingen.

[Diotrefes drevs av sitt ego och maktbegär. Han:

• var egenkär, se vers 9,

• talade illa om andra, se vers 10,

• välkomnade inte goda resande predikanter och missionärer, bland annat Johannes utsända lärjungar, se vers 10,

• hindrade andra från att välkomna dem, se vers 10,

• uteslöt människor ur församlingsgemenskapen för att de hade välkomnat missionärerna, se vers 10.]

11 Älskade [broder Gaius]:

följ (imitera/efterlikna) inte det onda

utan det goda (det som är gott).

Den som gör det goda kommer från (är av) [tillhör] Gud,

den som gör det onda har inte sett Gud [urskilt Gud tydligt].

[Johannes uppmanar Gaius att inte följa dåliga exempel (som Diotrefes som nyss nämnts, se vers 9–10), utan goda som Demetrius som nämns i nästa vers.]

Demetrius – ett gott exempel

12 Alla har talat väl (vittnar) om Demetrius [som troligtvis är den som kommer med detta brev till Gaius].

Även sanningen instämmer i detta vittnesbörd.

[Han levde som han lärde, hans liv överensstämde med trons sanning.]

Också vi kan intyga (vittna om) detta,

och du vet att vårt vittnesbörd är sant.

[Tre vittnen bekräftar Demetrius karaktär, se 5 Mos 17:6. Verbet i uttrycket ”alla talar väl om” är i perfektform och indikerar att vittnesbördet om Demetrius hade getts under en längre tid, och att det gällde fortfarande. Han är i övrigt okänd. Det är inte troligt att silversmeden som var en motståndare till evangeliet är samma person, se Apg 19:24. Demetrius var ett vanligt namn vid den här tiden.]

Sluthälsning

[Slutet påminner mycket om föregående brevs avslutning, men det är inte en ordagrann upprepning, se 2 Joh 1:12. I grekiskan är meningarna än mer olikt formade än vad som syns i svenskan. Ordet ”snart” i vers 14 är en skillnad och visar att problemet med Diotrefes är brådskande.]

13 Jag hade mycket [mer jag tänkt få med när jag började] att skriva, men jag vill inte göra det med bläck och penna. 14 Jag hoppas snart få se dig [Gaius], och då ska vi talas vid ansikte mot ansikte. 15 Frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag) vare med dig.

Vännerna [här] hälsar till dig.

Hälsa vännerna [Joh 15:13-15],

var och en personligen.

Judasbrevet

Judasbrevet

Inledning

Introduktion: Ibland behövs uppmuntran och uppbyggelse i tron, andra gånger kräver situationen en varning. I detta brev varnar Judas för ondskefulla människor som infiltrerat församlingen och sprider falska läror.

Struktur:

Ofta listas tre saker i följd i detta brev, se t.ex. Jud 1:1, 2, 11. Av brevets 227 grekiska ord är 16 unika för Judas och återfinns bara i detta brev. Det finns flera likheter i bilder och ämnen från 2 Pet 2.

Skrivet: Omkring år 50-80 e.Kr. Det är troligast med ett tidigare datum, eftersom apostlarna nyligen skrivit till brevets mottagare, se Jud 1:18. Judas var den yngste halvbrodern till Jesus och kan ha varit född omkring 10 e.Kr., vilket ger en övre gräns på runt 80-90 e.Kr. utifrån den tidens livslängd.

Till: Okänd plats, kanske Mindre Asien. Det var ett allmänt brev som skulle läsas av alla, se Jud 1:1. Mottagarna var troligtvis övervägande judar, eftersom innehållet förutsätter god kunskap om GT, samtida judiska apokryfiska skrifter och samtida rabbinsk undervisning.

Från: Okänd plats, Judas bror Jakob fanns i Jerusalem, men i 1 Kor 9:5 omnämns att ”Herrens bröder” reste. Eftersom det är ett brev så befinner sig Judas inte heller på den plats där mottagarna är.

Författare: Judas, Jesu yngste halvbror.

Detta är det enda brevet i NT från Judas. Jesus växte upp i en stor familj med flera yngre halvbröder och halvsystrar. De fyra bröderna hette Jakob, Josef, Simon och Judas, se Matt 13:55-56. Utifrån ordningen de räknas upp var Jakob den äldste och Judas den yngste. Jakob skrev också ett brev – Jakobs brev. Ingen av syskonen trodde på Jesus när han verkade på jorden, se Joh 7:5, men efter hans död och uppståndelse förändrades detta. I det övre rummet fanns alla Jesu bröder med, se Apg 1:14.

1

Hälsning

1 [Från:] Judas,

tjänare (slav, livegen) till Jesus den Smorde (Messias, Kristus)

och Jakobs bror.

[På samma sätt som hans bror Jakob, väljer Judas att inte presentera sig som Jesu halvbror, se Jak 1:1. I Guds rike är det den andliga relationen med Jesus som räknas.]

Till dem:

som är älskade [med osjälvisk och utgivande kärlek] i Gud Fadern,

som är bevarade i Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

som är kallade.

2 Låt:

barmhärtighet (medlidande uttryckt i handling),

frid (harmoni, frihet från fruktan, välbehag)

och kärlek [som är osjälvisk, utgivande och rättfärdig]

vara med er i överflöd (multiplicerat mått, växa mer och mer).

[Judas har en förkärlek för talet tre, som ofta förekommer i detta brev. Brevet börjar med tre personnamn. I inledningen finns totalt tre uppräkningar med tripletter som definierar honom själv, mottagarna och Guds välsignelse till dem. I nästa vers finns det första av tre ”mina älskade”, se vers 3, 17 och 20.]

Håll fast vid tron

Orsaken till brevet – falska lärare

3 Älskade [mina kära vänner, se vers 17 och 20], trots min stora iver att skriva till er om vår gemensamma frälsning, fann jag det nödvändigt att skriva och mana (uppmuntra) er till att fortsätta kämpa (som en atlet kämpar i en tävling) för den tro [evangeliet, summan av den kristna trons lära, se Apg 6:7] som en gång för alla har överlämnats åt de heliga.

4 För hos er har vissa personer smugit sig in [obemärkt tagit sig in via en sidodörr] vars dom för länge sedan är förutsagd (skrivet på förhand om) i Skriften. [I nästa stycke ges tre exempel på Guds dom från GT. Även Petrus skriver om detta, se 2 Pet 2:1. Följande tre egenskaper beskriver dessa falska lärare:]

De är gudlösa [som helt saknar respekt och vördnad för Gud].

De förvränger (förändrar, förflyttar) vår Guds nåd till försvar för omoral (lösaktighet, sensualitet – gr. aselgeia).

De förnekar vår ende Härskare och Herre, Jesus den Smorde (Messias, Kristus).

[Ordet aselgeia syftar här på sexuell synd, vilket blir tydligt utifrån sammanhanget och övriga exempel i brevet, se Rom 13:13.]

Tre varnande exempel

5 Nu vill jag påminna er, även om ni redan känner till allt. [Ni känner till berättelserna från GT, hur Guds dom är verksam över olydnad, ofta inte på en gång, men den kommer. Judas vill försäkra sina läsare om att dessa falska lärare som smugit sig in kommer att få sin dom.]

Ni vet hur Herren först räddade (frälste) sitt folk ur Egypten och senare förgjorde dem som inte trodde. [Se 4 Mos 14 och Heb 3:16-19. Vissa manuskript har inte ”Jesus” utan ”Herren”.]

6 Ni känner till [berättelserna om] de änglar som inte höll fast vid sin höga ställning utan övergav sin rätta hemvist. Dem håller han i förvar i mörker med eviga bojor till den stora dagens dom. [Det är troligt att Judas refererar till händelsen i 1 Mos 6:1-4.]

7 Så är det också med Sodom och Gomorra och städerna däromkring [Admah och Tsevojim, se 5 Mos 29:23], som på samma sätt kastade sig ut i sexuell omoral och följde onaturliga begär. De står som ett varnande exempel och får sitt straff i evig eld [1 Mos 19].

8 På samma sätt är det med dessa [falska lärare, se vers 4]. De leds av drömmar [som de påstår gett gudomlig ledning]. [De tre synder de begår är:]

De skändar (smutsar ner) sin kropp [genom sexuell synd].

De föraktar [Herrens] auktoritet [genom sin livsstil].

De hånar höga makter (änglamakter) [med sina stora ord].

[Utifrån resonemanget i nästa vers syftar dessa höga makter på änglar och troligtvis då onda änglar. Kanske undervisade dessa falska lärare att det inte finns några demoner. De hånade höga änglar i jämförelse med Mikael, som var ödmjuk och inte kom sig för att döma djävulen utan i stället bad Herren döma honom.]

9 Men när ärkeängeln Mikael tvistade med djävulen om Moses kropp, vågade han [Mikael] inte uttala någon hånfull dom över honom utan sa: ”Må Herren straffa dig.”

[När Mose dog, sedan han fått se det utlovade landet, begravdes han av Herren själv någonstans i Moabs land, se 5 Mos 34:1-12. Citatet ”Må Herren straffa dig” har en parallell i Sak 3:1-2 där djävulen argumenterade över prästen Josuas smutsiga klädnad. Ängeln Mikael ansågs vara Israels folks speciella skyddsängel, se Dan 12:1. Tvisten om Moses kropp gällde enligt judisk tradition att djävulen anklagade Mose för att inte vara rättfärdig på grund av hans dråp av egyptiern, se 2 Mos 2:12. Dessa detaljer finns inte med i Bibeln och antas komma från en judisk skrift från mitten på det första århundradet som kallas ”Moses uppstigning”, och som handlar om hans himmelsfärd. Det finns bara ett manuskript och just dessa delar som antas handla om tvisten om Moses kropp saknas.

I detta fall är det ovidkommande om historien är sann eller inte. Kanske väljer Judas att ta med den för att mottagarna kände till berättelsen. Poängen är tydlig – dessa falska lärare talade om sådant de inte visste något om. Även Lukas och Paulus citerar grekiska poeter i sina skrifter, utan att för den skull validera allt som står i dessa utombibliska verk, se Apg 17:28; 1 Kor 15:33; Tit 1:12.]

10 Dessa däremot hånar vad de inte känner till [änglamakter], och vad de likt oförnuftiga djur förstår av naturen, det fördärvar de sig själva med.

Ve dem

11 Ve [uttryck för intensiv förtvivlan över] dem! [Nu följer tre exempel från GT:]

För de gick [begav sig in] på Kains [ondskefulla] väg [där han försökte bli rättfärdig genom egna gärningar; och när han blev konfronterad av Gud mördade han sin bror i stället för att omvända sig, se 1 Mos 4:6-8.],

och de kastade sig ut [hängav sig fullt ut] i Bileams villfarelse mot betalning [som lät sig övertalas av Moabs kung Balak att förbanna israeliterna mot ekonomisk ersättning, se 4 Mos 22-24; 2 Pet 2:15-16],

och i Koras uppror (rebelliskhet, ifrågasättande, motsägelsefulla logik – gr. antilogia) gick de under. [Kora var en levit som satte sig upp mot Moses och Arons ledarskap, se 4 Mos 16:1-33.]

[Nu följer ytterligare fem exempel som formar en kiasm. Det första och sista har att göra med sjöfart och faran att komma ur kurs. Den andra och näst sista använder bilder av vatten med moln och vilda havsvågor. Centralt återfinns en bild där de falska lärarna liknas vid träd utan frukt, en liknelse som Jesus ofta använde, se Matt 12:33.]

12 De är klipprev vid era kärleksmåltider [agape-måltider där församlingen också firade nattvard] där de utan att skämmas festar tillsammans med er och tar för sig. [Dessa falska lärare är som dolda klippor som gör att fartyg på väg till en hamn går på grund och slås sönder.]

De är moln utan regn

som drivs bort av vindarna.

[I ett klimat där regn är livsnödvändigt var regnmoln efterlängtade. Dessa falska ledare var andligt tomma.]

De är sena höstträd utan frukt,

[den fruktbärande perioden var helt över och de har inte burit någon frukt]

dubbelt döda [helt döda] och uppryckta med rötterna.

[Kiasmens centrum. Jesus talar på liknande sätt, se Matt 7:16-20.]

13 De är vilda havsvågor

som skummar med sina skändligheter.

De är irrande stjärnor [kometer, meteoriter och fallande stjärnor som inte går att navigera efter]

som har det svarta mörkret [svartaste avgrundsmörker] att vänta för evigt.

Domen förutsagd av Henok

14 Henok, i det sjunde släktledet efter Adam [se 1 Krön 1:3, släktledet anges för att särskilja honom från Kains son med samma namn, se 1 Mos 4:17], profeterade om dem: ”Se, Herren kommer med sina myriader (ordagrant: ”tiotusentals”, beskriver också ett oräkneligt antal) heliga 15 för att hålla dom över alla och ställa varje själ till svars för alla de gudlösa gärningar de gjort och för alla de hårda ord som gudlösa syndare har talat mot honom.”

[I ett samhälle som snabbt sjönk allt djupare i synd vandrade Henok med Gud. Hans ålder blev 365 år och han togs upp utan att dö en naturlig död, se 1 Mos 5:18-24. Vers 14-15 är ett direkt citat från Första Henok 60:8 och 1:9. Boken är en apokryfisk judisk text från ca 300 f.Kr. som beskriver de fallna änglarna i 1 Mos 6 och Henoks besök i himlen. Den har aldrig ingått i den bibliska kanon eller apokryferna, men var en vanligt förekommande utombiblisk bok när Nya testamentets böcker skrevs. Elva kopior av boken hittades i Qumran bland dödahavsrullarna. Anledningen till att Judas citerar från denna bok kan vara att hans motståndare höll den högt och ofta använde den i sin argumentation. Se även resonemanget i vers 9.]

16 Dessa människor klagar (muttrar lågmält) [mot Gud, se 2 Mos 16:7-9], hittar fel hos andra (är missnöjda över sitt öde) medan de följer sina [onda] begär. De skryter om sig själva och smickrar andra när de har nytta av det [för egen vinning].

Råd för att växa i tron

Kom ihåg varningarna

17 Men ni, [mina] älskade [vänner], ska komma ihåg vad som är förutsagt av vår Herre Jesu den Smordes (Kristi) apostlar. 18 De sa till er: ”I den sista tiden kommer hånfulla människor som drivs av sina gudlösa begär.” 19 Det är sådana som skapar splittring; de är världsliga (jordiska, oandliga) människor som inte har Anden [Rom 8:9; 1 Kor 2:14].

Ert eget ansvar – håll er kvar i Guds kärlek

[Det räcker inte att bara gå emot de falska lärarna, de troende måste själva fortsätta att växa i tro och kärlek.]

20 Men ni, [mina] älskade [vänner],

när ni bygger upp er själva på er allra heligaste tro,

samtidigt som ni ber i den helige Ande,

21 håll er [då] kvar i Guds kärlek [se till att bevara den kärlek som är rättfärdig, osjälvisk och utgivande], medan ni väntar på [personligt och varmt välkomnar] vår Herre Jesu den Smordes (Messias, Kristi) barmhärtighet [som för er ända fram] till evigt liv.

Visa barmhärtighet

22 Mot dem som tvivlar ska ni vara barmhärtiga. [Denna uppmaning syftar troligen på dem som blivit vilseledda av falska lärare.]

23 Andra [som redan slagit in på en fel väg] ska ni rädda,

genom att rycka dem ur elden. [Elden syftar på den kommande domen, se Matt 3:10.]

Andra ska ni vara barmhärtiga mot, fast med fruktan så att ni avskyr till och med deras tunikor [underklädesplagg som bars närmast kroppen] som är nersmutsade av köttet.

Lovprisning

24 Han som har makt att bevara er från fall och föra er fram fläckfria och jublande inför sin härlighet – 25 den ende Guden, vår Frälsare genom Jesus den Smorde (Messias, Kristus), vår Herre – honom tillhör ära, majestät, välde och makt före all tid, nu och i all evighet.

Amen (låt det ske så).

Uppenbarelseboken

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Uppenbarelseboken

Inledning

Introduktion: Bibelns sista bok blickar in i framtiden. Fokus är på Jesus och hur han en dag kommer att regera och segra över ondskan. Rättvisa kommer att skipas. Jesus kallar Johannes ”högt älskad”, se Joh 20:2. Bara en person till i Bibeln har fått denna omnämning och det är Daniel, se Dan 9:23. Det är intressant att de två författarna som har förtroendet och privilegiet att skriva Bibelns två viktigaste böcker om ändens tid är de som Gud själv ger denna benämning, se Amos 3:7; Joh 15:15.

Nummer och dess multipler har stor symbolisk innebörd i Uppenbarelseboken. Följande uppställning kan vara en hjälp:

- Talet 3 är Guds och himmelens tal.

- Talet 4 står ofta för världen och allt skapat. Det finns fyra väderstreck.

- Talet 6 är människans tal. Människan skapades på sjätte dagen.

- Talet 7 står för fulländning och fullkomlighet.

- Talet 10 beskriver styre och politisk makt på jorden. Det är summan av 4 plus 6 – världen och människan. Tio Guds bud är Guds plan för ett fungerande samhälle. Tio horn beskriver mänskligt styre med bakomliggande onda influenser, se Upp 17:12; Dan 7:7.

- Talet 12 representerar Guds folk. Israeliterna var uppdelade i tolv stammar, Jesus kallade tolv lärjungar.

- Talet 24 används om de äldste. Det är summan av 12 plus 12 och betecknar troligtvis Guds folk från både Gamla och Nya testamentet.

- Talet 144 är produkten av 12 multiplicerat med 12. Det beskriver fasthet och något som är fullständigt.

- 1 000 används ibland för att förstärka. Ett exempel är de 144 000 från Israels alla stammar, se Upp 7:4. Talet 1 000 är 10 upphöjt till 3, dvs. 10 * 10 * 10. I tusentalet finns sifforna 10 och 3 representerade. Betydelsen blir då att det jordiska har fått bli genomsyrat av det himmelska, eftersom 10 står för världsligt styre och 3 är Guds tal.

Struktur: Det finns ofta flera parallella teman, samtidigt som ondskan intensifieras på jorden pågår lovsång och tillbedjan i himlen. Det finns även flera kiastiska mönster i flera nivåer. En uppställning skulle kunna vara:

Prolog, 1:1-8.

Första synen, 1:9-20.

Sju brev, kap 2-3.

Andra synen, kap 4-5.

Sju sigill, kap 6-7.

Sju basuner, kap 8-11.

Det stora dramat – sju aktörer, kap 12-14.

Sju skålar, kap 15-16.

Den prostituerade kvinnan – Babylon, kap 17-19:10.

Tredje synen, 19:11-21:8.

Jesu brud – Jerusalem, 21:9-22:11.

Epilog, 22:12-21.

Genre: Inledning och avslutning följer mönstret av ett typiskt brev, se Upp 1:4; 22:8, 21. Innehållet är profetiskt och apokalyptiskt, se Upp 1:1; 22:7. Ordet apokalyps kommer från grekiskans apokalypsis som betyder uppenbarelse, avtäckelse eller avslöjande av något som varit dolt.

Skrivet: 90-96 e.Kr.

Kyrkofadern Irenaeus skriver på 180-talet e.Kr. i sin skrift ”Mot heresierna” att Johannes skrev Uppenbarelseboken ”inte för så länge sedan, nästan i vår egen generation, vid slutet av Domitianus regeringstid”. Domitianus var romersk kejsare 81-96 e.Kr.

Till: Sju församlingar i Mindre Asien, nuvarande västra Turkiet.

Från: Ön Patmos i Egeiska havet, tio mil väster om Efesos.

Författare: Johannes, en av de tolv apostlarna.

Budbärare: Okänd, men brevet skickades från Patmos, se Upp 1:11, och församlingarna omnämns i den ordning en budbärare skulle ha gått med dessa brev. Troligtvis gjordes också flera kopior, och för den som kopierade skriftrullen fanns en varning i slutet av boken, se Upp 22:18-19.

1

Prolog

[Uppenbarelseboken inleds med ett förord som beskriver hur boken kom till. Vers 1-2 formar ett kiastiskt mönster som ramas in av fraserna ”den Smordes uppenbarelse” och ”den Smordes vittnesbörd”. I andra nivån nämns Gud och Guds ord. I den tredje nivån omtalas Johannes, som kallar sig själv tjänare. Centralt nämns budbäraren, ängeln, som är sänd att förmedla budskapet om vad som ska ske snart/snabbt.]

1 Detta är Jesu den Smordes (Messias, Kristi) uppenbarelse (avslöjande, synliggörande – gr. apokalypsis) [kan översättas uppenbarelsen ”om” eller ”från” Jesus],

som Gud gav honom [Jesus]

för att visa sina tjänare [bl.a. Johannes] vad som snart (snabbt) måste ske.

[Ordet för ”snart”, gr. tachei, betyder troligtvis att när väl dessa händelser börjar ske, kommer de att ske snabbt. Det stämmer väl med Jesu ord i Matt 24:22 om att tiden ska ”förkortas”.]

Han sände ut sin budbärare (ängel)

och gjorde det känt för sin tjänare Johannes,

2 som har vittnat om Guds ord,

och Jesu den Smordes (Messias, Kristi) vittnesbörd,

allt vad han själv har sett.

[I Uppenbarelseboken finns många bilder från och paralleller med Daniels bok. I sista kapitlet uppmanades Daniel att ”gömma dessa ord och försegla denna skrift till ändens tid”, se Dan 12:4. Det som förseglades i Daniels bok uppenbaras i Uppenbarelseboken, se också Upp 22:10. Det grekiska ordet apokalypsis betyder bokstavligen avtäckning. Uppenbarelseboken handlar om hur Guds smorde kung Jesus blir synlig för alla!]

3 Salig (lycklig, välsignad) är den som läser upp

och de som lyssnar till profetians ord,

och tar vara på (håller, tar till sig) det som står skrivet i den,

för tiden är nära.

[På Nya testamentets tid läste man högt från de bibliska Skrifterna när man samlades till gudstjänst, se 2 Kor 3:14. De första kristna lyssnade med andra ord till Bibeln snarare än läste. Detta är den första av sju ”saligprisningar” i Uppenbarelseboken. De övriga är Upp 14:13; 16:15; 19:9; 20:6; 22:7; 22:14.]

Hälsning

4 [Från:] Johannes,

till de sju församlingarna (de utkallade – gr. ekklesia) i [den romerska provinsen] Asien.

[Nuvarande västra Turkiet där Efesos var den största staden. Talet sju står också för fulländning. Det fanns fler än sju församlingar i detta område, så de sju församlingarna representerar Guds världsvida församling genom alla tider.]

Nåd (kraft, Guds favör) vare med er

och frid

från honom [Gud Fadern]

som är

och som var

och som kommer [en perifras av gudsnamnet Jahveh – evig, alltid närvarande],

och från de sju andarna [den helige Ande, som är fullkomlig]

framför hans tron

5 och från Jesus den Smorde (Messias, Kristus),

det trovärdiga vittnet,

den förstfödde från de döda och härskaren över jordens kungar.

Han som älskar oss och har löst oss från våra synder med sitt blod,

6 och gjort oss till ett kungarike, till präster åt sin Gud och Far,

hans är äran och makten i evigheters evighet.

[Här beskrivs treenigheten på ett fint sätt. Fadern, i vers 4 och 6, och Sonen, i vers 5, är lätta att identifiera. Vad står då ”de sju andarna” i vers 4 för? Talet sju används genomgående i Uppenbarelseboken för att beskriva fullhet och fulländning. Därför är det inte otroligt att ett nytt begrepp med sju olika andar introduceras, i stället är det en beskrivning av den helige Ande, den tredje personen i gudomen, se Matt 28:19. Anden är fullkomlig och närvarande överallt där människor har tagit emot Jesus som sin Frälsare. Det som stärker den tolkningen är förklaringen av ljushållarna i vers 20. Varje lamphållare liknas vid en församling. I den sjuarmade ljusstaken flödar oljan i sju kanaler och förser veken med bränsle. Det är då inte så långsökt att den helige Ande som är utgjuten över hela jorden, liknas vid sju andar för att beskriva Andens närvaro i varje lokal församling.]

Amen (det är sant, låt det ske så).

7 Se, han kommer [tillbaka] med molnen (skyarna)

och varje öga ska se honom,

även de som genomborrat honom,

och jordens alla stammar ska jämra sig på grund av honom.

Ja (verkligen), amen (det är sant, låt det ske).

[En dubbel bekräftelse på både grekiska och hebreiska. Frasen nai amen börjar med det grekiska ordet för ”ja” följt av det translittererade hebreiska ordet amen. Ordet amen har sitt ursprung i hebreiska verbet aman som betyder att vara trogen, stå fast och vara en pelare.]

8 Jag är Alfa (Α – den första grekiska bokstaven) och Omega (Ω – den sista grekiska bokstaven), säger Herren Gud, han som är och som var och som kommer, den Allsmäktige.

FÖRSTA SYNEN (kap 1-3)

Jesus och de sju församlingarna

9 Jag, Johannes, er broder – som är delaktig med er i lidandet, riket och uthålligheten – i Jesus. [Både lidandet, på grund av tron, och delaktigheten i riket var en verklighet, och balanseras av ståndaktighet.] Jag var på ön Patmos på grund av Guds ord och vittnesbörden om Jesus.

[Mitt i Egeiska havet ligger Patmos som användes som en romersk straffkoloni. Johannes hade förvisats dit från Efesos. Formuleringen ”på grund av Guds ord” indikerar att anledningen var att han hade vittnat om Jesus och vägrat tillbe kejsaren. Just under kejsar Domitianus styre, 81-96 e.Kr., fanns en stark kejsarkult i staden.]

10 Jag kom i Anden på (i) Herrens dag (den majestätiska dagen).

[Detta är enda gången uttrycket ”Herrens dag” används i NT. Ordet ”Herrens” är grekiska kyriake som är adjektivformen av kyrios – det vanliga ordet för herre i NT. Just denna beskrivande adjektivform används bara här och om ”Herrens måltid”, se 1 Kor 11:20. Eftersom vi inte har något adjektiv för substantivet ”Herren” på svenska eller engelska används genitivformen ”Herrens”. En ordagrann översättning skulle egentligen vara ”den herrliga dagen”, eller den stora majestätiska, konungsliga dagen. Det kan vara så att Johannes förflyttas fram i tiden och får se ”Herrens dag”, se Joel 2:11. En annan tolkning är att det syftar på söndagen, se Luk 24:1-2; Apg 20:7; 1 Kor 16:2.]

Då hörde jag bakom mig en stark röst likt en basun (militärtrumpet), 11 som sa:

Skriv på en gång ner det du ser (din vision) i en bokrulle och skicka den till de sju församlingarna –

till Efesos [Johannes hemförsamling] och

till Smyrna och

till Pergamon och

till Thyatira och

till Sardes och

till Filadelfia och

till Laodikeia.

[Dessa sju församlingar är välkända för Johannes. De finns i Mindre Asien, nuvarande Turkiet, tio mil öster om ön Patmos. Församlingarna ligger alla längs med den inre landsvägen som förbinder städerna, med start i kuststaden Efesos. Johannes upprepar orden ”och” och ”till” sju gånger. Denna retoriska stilfigur med en överdriven användning av ett bindeord kallas polysyndes och förstärker varje ord i uppräkningen – det är ett brev till sju församlingar och de är alla viktiga och betonas var och en.

Talet sju står för fullkomlighet och helhet. Det fanns fler församlingar i detta område, t.ex. i städerna Miletos, Kolossai och Hierapolis, se Kol 4:13. De sju församlingarna talar till hela Guds församling. Breven hade ett aktuellt budskap till dessa församlingar då, men talar även till församlingen genom historien och i vår tid. Detta är det första av tolv tillfällen då Johannes uppmanas skriva ner det han ser, se Upp 1:19; 2:1, 8, 12, 18; 3:1, 7, 14; 14:13; 19:9; 21:5.]

12 Jag vände mig om för att se rösten som talade till mig.

Då såg jag sju ljushållare av guld,

13 och mitt ibland ljushållarna någon som liknade en Människoson,

[I vers 20 förklaras att de sju ljushållarna är de sju församlingarna. Församlingen liknas vid en ljushållare som i sig själv inte har något ljus men som ska vara bärare av Guds ljus. Människosonen är en gammaltestamentlig benämning på den som ska upprätta Guds rike, se Dan 7. Ljusen i menoran tändes varje kväll, se 2 Mos 27:21.]

iklädd en lång klädnad som nådde ner till fötterna

och med ett guldbälte om bröstet.

[En bild från det första förbundet där översteprästen förde människans talan inför Gud, se 2 Mos 28:4. Bältet visar på Jesu makt och rättfärdighet, se Jes 22:21; 11:5. Översteprästens bälte var delvis av guld, se 2 Mos 28:8.]

14 Hans huvud och hår

var som vit ull, vitt som snö.

[Den vita färgen symboliserar vishet och renhet, se Ords 20:29; Jes 1:18. Bildspråket i vers 14-16 känns igen från Dan 7:9 och Dan 10:5-6.]

Hans ögon

var som flammande eld.

15 Hans fötter

var som glödgat brons som renats i smältugnen [och blänker och skimrar].

Hans röst

var som bruset av många (väldiga, dånande) vatten.

16 I sin högra hand

höll han sju stjärnor.

[De sju stjärnorna förklaras i vers 20 som församlingens budbärare, gr. aggelos. Det kan vara en ängel som förmedlar ett himmelskt budskap, eller en människa som förmedlar Guds ord. Eftersom varje brev adresseras till ”församlingens budbärare” i de fysiska församlingarna är det troligt att stjärnorna symboliserar församlingens ledare. I Gamla testamentet i Josefs dröm syftar de elva stjärnorna på de elva patriarkerna, se 1 Mos 37:9-10.]

Från hans mun

utgick ett skarpt tveeggat svärd.

Hans ansikte

var likt solen när den lyser i all sin kraft.

17 När jag såg honom föll jag ner som död för hans fötter. Men han lade sin högra hand på mig och sa [samma hand som upprätthåller hela världen och leder kyrkan, ger nu styrka till en enskild människa]:

Var inte rädd. Jag är den förste och den siste 18 och den levande. Jag var död, men se, jag lever i evigheters evighet och har dödens och dödsrikets (Hades) nycklar. 19 Skriv nu ner

vad du har sett,

och vad som är,

och vad som ska ske efter detta.

[Denna vers ger enligt många en nyckel för att tolka Uppenbarelseboken. Vad Johannes ”har sett” är visionen i kapitel 1. ”Vad som är” reflekteras i de sju breven till församlingarna i kapitel 2-3. Och ”det som ska komma” beskrivs i kapitel 4-21.]

20 Detta är mysteriet (hemligheten) med de sju stjärnorna som du såg i min högra hand och de sju ljushållarna av guld:

de sju stjärnorna är de sju församlingarnas änglar,

och de sju ljusstakarna är de sju församlingarna.

2

BREVEN TILL DE SJU FÖRSAMLINGARNA (kap 2-3)

[Nu följer sju brev till sju fysiska församlingar i Mindre Asien, nuvarande västra Turkiet. Johannes kände väl till dessa församlingar. Efesos är den första och den närmaste församlingen, cirka 10 mil från ön Patmos dit Johannes har blivit förvisad på grund av sin tro. Församlingarna omnämns i den ordning en budbärare skulle ha gått med dessa brev.

Alla sju breven har samma struktur. De inleds med en hälsningsfras från Jesus själv, följt av uppmuntran, kritik, uppmaning och löften. Den andra och den näst sista församlingen – Smyrna och Filadelfia – är utan kritik. Den femte och sjunde församlingen – Sardes och Laodikeia – får ingen uppmuntran. Gemensamt för de fyra första församlingarna är att de kämpade mot falska lärare.

Budskapet riktade sig till dessa församlingar då, men kan även tala till kristna individuellt då liksom nu. Det går att se en profetisk bild och utveckling av församlingens tvåtusenåriga historia. Det finns olika uppställningar och tolkningar. Nedan visas städernas betydelse och relaterade historiska händelser ur ett västerländskt protestantiskt perspektiv och ungefärligt århundrade:

Efesos – önskvärd, beskriver församlingen på Johannes tid, 100 e.Kr.

Smyrna – myrra, beskriver den förföljda församlingen, 100-300 e.Kr.

Pergamon – äktenskap, kan syfta på den tid då kristendomen blev en romersk statsreligion och ”gifte” sig med staten, 312 e.Kr.

Thyatira – lidandets doft, kan syfta på medeltiden 500-1500 e.Kr.

Sardes – röd sten, det finns en kvarleva av sann tro, reformationen sker och biblar börjar tryckas och läsas, 1500-tal.

Filadelfia – syskonkärlek, väckelserörelser och världsvid mission, 1800-tal.

Laodikeia – folkvälde, den sista tidens församling, en tid där människors åsikter ibland väger tyngre än Guds ord, 1900-tal och framåt.]

Brev 1 (av 7) Efesos – den kärlekslösa församlingen

[Betyder: önskvärd, tillåten.

I dag: I ruiner, närmsta stad är Selcuk några kilometer därifrån.

Efesos var ett viktigt ekonomiskt centrum i antiken. Det var den största staden i Mindre Asien med omkring 200 000 invånare. Många besökare kom till Artemistemplet, som då räknades som ett av de sju underverken. Här tillbads fertilitets- och jaktgudinnan Artemis Efesia. Det romerska namnet på Artemis var Diana, se Apg 19:28.

Staden var Johannes hemförsamling och det kan ha varit så att Jesu mor Maria också var här, se Joh 19:26. Omkring fyrtio år tidigare hade Paulus grundat församlingen och han bodde här under flera år, se Apg 19:10; 20:31. Aquila och Priscilla undervisade församlingen, och det gjorde också Apollos. Paulus avskilde också Timoteus till att bli deras pastor, se 1 Tim 1:3.]

1 Skriv följande till församlingen Efesos budbärare (ängel):

[Budbärare är gr. aggelos. Det kan syfta på en ängel, på motsvarande sätt som Gud gav uppenbarelsen från Jesus via en ängel till Johannes, se Upp 1:1. Budbärare kan också syfta på församlingens ledarskap, som ska läsa brevet och förmedla budskapet till församlingen. Samma fras återkommer till varje församling, se Upp 2:8; 2:12; 2:18; 3:1; 3:7; 3:14.]

Inledning

”Så säger han [Jesus själv som är uppstånden]

som håller (kontinuerligt, i ett fast grepp) de sju stjärnorna [budbärarna, se Upp 1:20] i sin högra hand,

han som går bland de sju ljushållarna [församlingarna, se Upp 1:20] av guld:

[Jesus är det sanna ljuset som kom till världen, Joh 8:28. Att Jesus är aktiv och rör sig bland ljusstakarna visar hur Jesus är närvarande och delaktig i församlingarna, som trots motstånd och förföljelse väljer att vara bärare av Guds ljus.]

Uppmuntran

2 Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) dina gärningar (vad du gör), din möda (ditt hårda arbete) och din uthållighet (ståndaktighet). Jag vet att du inte kan tolerera (bära) det onda. [Den ondska som de falska apostlarna försökt föra in i församlingen var som en tung börda, omöjlig att bära och stå ut med för ledarskapet i Efesos församling.] Du har prövat dem som kallar sig apostlar (budbärare) men inte är det, och du har funnit att de är lögnare. 3 Du är uthållig, du har tålt mycket för mitt namns skull och du har inte tröttnat.

Kritik

4 Men det har jag emot dig, att du har övergett din första kärlek [till Gud, till människor].

Uppmaning

5 Kom ihåg (tänk tillbaka på) varifrån du har fallit, och omvänd dig och gör samma gärningar som förr [i kärlek]. Annars kommer jag till dig och flyttar bort din ljushållare [församlingen förlorar sitt ljus och förmåga att lysa upp sin omvärld], om du inte omvänder dig. 6 Men den förtjänsten har du, att du avskyr nikolaiternas gärningar, som jag också avskyr.

[I det tredje brevet, till församlingen i Pergamon, fördöms inte bara nikolaiternas gärningar utan hela denna lära, se Upp 2:14-15. Utifrån beskrivningen där verkade dessa falska apostlar uppmuntra de troende att delta i hedniska riter med offerkött som innehöll sexuell aktivitet med tempelprostituerade. Ursprunget kan komma från Nikolaus som var en proselyt från Antiokia i Syrien, se Apg 6:5. Hans namn består av två ord. Nikos, som betyder ”segra/behärska” och laos som betyder ”folk”. Det kan vara en anspelning på en lära med diktatoriskt styre.]

Löfte

7 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.

Den som vinner seger ska jag ge att äta av livets träd,

som står i Guds paradis.”

Brev 2 (av 7) Smyrna – den förföljda församlingen

[Betyder: myrra, användes som parfym och vid offer och förknippas ofta med begravning och lidande.

I dag: Izmir, sju mil norr om Efesos.

Det kortaste brevet av de sju. Smyrna ansågs vara en av antikens vackraste städer och kallades Asiens krona och prydnad och med lika stor befolkningsmängd som Efesos, omkring 200 000. I Smyrna uppfördes det första templet till Dea Roma, 196 f.Kr. Stadens nära koppling till Rom, där man tillbad kejsaren och en stor fientlig judisk befolkning fanns, gjorde att många kristna fick lida för sin tro när församlingen förföljdes av de romerska härskarna. Det var här som Polykarpus, född 69 e.Kr. och pastor i Smyrna, led martyrdöden omkring 150 e.Kr. Församlingen grundades antagligen av Paulus under hans tredje missionsresa någon gång 53-56 e.Kr.]

8 Skriv följande till församlingen Smyrnas budbärare (ängel):

Inledning

”Så säger den förste och den siste,

han som var [ordagrant blev] död men lever (som uppstod igen):

[Jesus som själv vet vad lidande är kommer nu med en speciell uppmuntran till dem som får lida för sin tro.]

Uppmuntran

9 Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) din förföljelse (den press, det hårda tryck du får utstå) och din fattigdom, men du är rik [andligt sett, se Matt 5:3]! [Motsatsen till Laodikeia där man var ekonomiskt välbärgade, men andligt fattiga, se Upp 3:17.] Jag vet också hur ni hånas (hädas, smutskastas) av dem som kallar sig judar men inte är det utan är en Satans synagoga.

[Även till den näst sista församlingen, Filadelfia, nämns Satans synagoga, se Upp 3:9.]

Kritik

10 [ingen]

Uppmaning

Var inte rädd för det du kommer att få lida. Se, djävulen kommer snart att kasta några av er i fängelse för att ni ska sättas på prov, och ni ska lida i tio dagar. Var trogen intill döden [även om ni måste dö martyrdöden för er tro], och jag ska ge dig livets segerkrans. [Bilden av en segerkrans är hämtad från de grekiska spelen, där den som segrade belönades med en lagerkrans, se 1 Kor 9:24-25.]

Löfte

11 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.

Den som segrar ska inte på något sätt skadas

av den andra döden [eldsjön, se Upp 20:14].”

Brev 3 (av 7) Pergamon – den liberala församlingen

[Betyder: äktenskap, upphöjd.

I dag: Bergama, sju mil norr om Smyrna.

När Johannes skriver detta brev har Pergamon varit huvudstad för Mindre Asien i 300 år. Känd för uppfinningen av pergamentet som fått sitt namn från staden. Materialet bereddes av djurhudar och blev det konkurrerande skrivmaterialet till det tidigare, i Egypten, använda papyrus. Staden var inflytelserik med världens då näst största bibliotek. Den grekiske historikern Plutarchus skriver att det innehöll 200 000 titlar. I Pergamon tillbads många gudar, bl.a. den största grekiska guden Zeus och läkekonstens gud Asklepios vars symbol var ormen. Många vallfärdade hit för att övernatta i Asklepios-templet där man fick sova bland ormar som ansågs tala i drömmar som de ockulta prästerna sedan tolkade.]

12 Skriv följande till församlingen Pergamons budbärare (ängel):

Inledning

”Så säger han som har

det skarpa, tveeggade svärdet:

[Ordagrant: ”svärdet, det med två munnar, det skarpa”. Guds ord från hans mun är den ena sidan, och när vi med vår mun talar Guds ord är det den andra sidan av svärdet, se också Upp 1:16; Heb 4:12.]

Uppmuntran

13 Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) var du bor – [på en plats] där Satan har sin tron (har inflytande och stark påverkan). Ändå håller du fast vid mitt namn [vägrar tillbe och kalla den romerska kejsaren för Gud, utan håller fast vid att Jesus är Herre]. Du har inte förnekat din tro på mig, inte ens i de dagar när Antipas, mitt trogna vittne, dödades [fick lida martyrdöden] hos er [i er stad] där Satan bor.

[På altaret i Pergamon offrade man till alla tänkbara avgudar, och främst av dem var den största grekiska guden Zeus. Hans altare fanns centralt och det är antagligen det som refereras till som ”Satans tron”. Det var här pastorn i församlingen, Antipas, hade fått lida martyrdöden då han vägrat tillbe kejsaren. Enligt legenden hade han bundits inuti en kopparoxe och bränts ihjäl under ockult tillbedjan, omkring 92 e.Kr., ett par år innan Johannes skrev detta brev. Detta altare hittades i slutet på artonhundratalet av tyska arkeologer. Det fördes till Berlin där det restaurerades och byggdes upp på Pergamonmuseet.]

Kritik

14 Men något har jag emot dig: att du hos dig har några som håller sig till Bileams undervisning (lära), han som lärde Balak att gillra en fälla för Israels söner, så att de åt offerkött och bedrev otukt. 15 Så har också du hos dig sådana som på samma sätt håller sig till nikolaiternas lära.

Uppmaning

16 Omvänd dig (förändra ditt sätt att tänka och agera), om inte kommer jag snart till dig och strider mot dem [som var lika Bileam och höll sig till nikolaiternas lära] med min muns svärd.

Löfte

17 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.

Den som vinner seger ska jag ge av det dolda mannat,

och jag ska ge honom en vit sten,

och på stenen ska det stå ett nytt namn, som ingen känner utom den som får det.”

[En vit sten användes i de romerska domstolarna och betydde: icke skyldig. Även inom sporten användes en vit sten som segerpris. Vinnaren fick en vit sten med sitt namn. Det kan vara Guds namn eller mottagarens. Oavsett är betydelsen att den som tror äger något som bara han har fått.]

Brev 4 (av 7) Thyatira – den hedniska församlingen

[Betyder: offer, lidandets doft.

I dag: Akhisar, tio mil öster om Pergamon längs med vägen mot Sardes.

Den minsta staden av de sju, men den längsta hälsningen med fyrtio grekiska ord. Det var en rik stad känd för sin tillverkning av lerkärl och bronsrustningar, men kanske främst för sin textilindustri med väverier och färgerier för purpur. Från denna stad kom Lydia, som var en affärskvinna som handlade med tyger. Hon blev omvänd i Filippi, se Apg 16:14. Hon har troligen släkt och vänner som är med i församlingen och besökte förmodligen sin hemstad ibland.]

18 Skriv följande till församlingen Thyatiras budbärare (ängel):

Inledning

”Så säger Guds Son,

han som har ögon som eldslågor [Upp 1:14] [som ser in i hjärtan och rannsakar och dömer, se vers 23],

han vars fötter är som glänsande brons [Upp 1:15] [som krossar hednafolk som lerkärl, se vers 27]:

[Bildspråket är detsamma som i Dan 10:6.]

Uppmuntran

19 Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) dina gärningar,

och din kärlek [som är osjälvisk och utgivande],

och din tro (trofasthet, uthållighet),

och ditt tjänande (praktiska tjänst – gr. diakonia),

och din uthållighet (ståndaktighet) [att du står fast även under prövningar],

och att dina sista gärningar

är fler än dina första.

Kritik

20 Men detta har jag emot dig [singular – församlingen/ledarskapet som helhet, eller pastorn]: Du tolererar (gör inget åt) kvinnan Isebel, hon som kallar sig profet och lär och förleder mina tjänare att bedriva otukt (olovlig sex – gr. porneia) och äta offerkött.

[Denna kvinna som antagligen hette något annat, syftar på Ahabs ökända hustru Isebel som listigt och aktivt förde bort israeliterna från Gud och införde baalsdyrkan, se 1 Kung 16:31; 18:4; 21:25. Här i Thyatira fanns alltså en fru (till en inflytelserik man) som tilläts härja fritt i församlingen och förledde dem att tänka att det inte var fel att besöka tempelprostituerade och äta offerkött, vilket gick emot vad man lärde, se Apg 15:29.]

21 Jag gav henne tid att vända om, men hon vill inte vända om från sin otukt. 22 Se, jag ska lägga henne på sjukbädden, och de som begår [andligt] äktenskapsbrott med henne ska jag låta drabbas av svåra lidanden om de inte vänder om från hennes gärningar. 23 Hennes barn [efterföljare] ska jag döda med pest. Och alla församlingarna ska förstå att jag är den som ständigt rannsakar njurar och hjärtan [en gammaltestamentlig bild på ”människans inre”], och som ska ge var och en av er [belöning] efter hans gärningar.

Uppmaning

24 Men till er andra i Thyatira som inte har denna [Isebels] lära, alla ni som inte känner Satans djup, som det heter, till er säger jag: Jag lägger inte på er någon ny tung börda. 25 Håll fast vid det ni har, tills jag kommer.

Löfte

26 Den som segrar och ger akt på mina gärningar [håller mina bud och gör det som behagar mig] ända till slutet, honom ska jag ge makt över folken, 27 och han ska styra dem med järnspira, som man krossar lerkärl [Ps 2:8-9] – 28 [samma makt] som jag också har fått av [aktivt och villigt har tagit emot nära intill] min Fader. Och jag ska ge honom morgonstjärnan [som är Jesus själv, se Upp 22:16].

29 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.”

3

Brev 5 (av 7) Sardes – den döda församlingen

[Betyder: röd sten, staden fick sitt namn från den eldröda stenen karneol, gr. sardios, som utvinns i området. Karneol var den första stenen i översteprästens bröstsköld, se Upp 4:3.

I dag: I ruiner, intill den lilla byn Sart, 6 mil söder om Thyatira.

Sardes var den gamla huvudstaden i landskapet Lydien i Mindre Asien. Den låg på en slätt genomströmmad av floden Paktolus som hade stora guldfyndigheter. Det var en knutpunkt mellan flera handelsleder och en rik stad berömd för sitt guld. I det lydiska riket präglades världens första guld- och silvermynt på 600-talet f.Kr. Den siste kungen i det lydiska riket var Krösus som regerade 560-547 f.Kr. Han var ofantligt rik och högmodig och har gett upphov till ordspråket ”rik som en krösus”. Staden låg på en 450 meter hög bergsplatå med tre branta sidor och ansågs ointaglig, vilket ledde till att dessa sidor inte bevakades så noga. Både Kyros och Epifanes överraskade staden med soldater som klättrade upp för en brant stig bland klipporna och intog deras befästning under nattetid. Uttrycket ”vakna” i vers 2 och ”som en tjuv om natten” i vers 3, klingade igenkännande för sardesborna. Staden var även känd för sina färgerier och ylleväverier. Man berömde sig av att vara först i världen med att färga ull. Deras svarta ylletyger var en eftertraktad vara över hela Romarriket.]

1 Skriv följande till församlingen Sardes budbärare:

[Budbärare är gr. aggelos. Det kan syfta på en ängel, men troligare är att det syftar på församlingens ledarskap som ska läsa brevet och förmedla budskapet till församlingen.]

Inledning

”Så säger han som har Guds sju andar [den helige Ande som är fullkomligt utgiven, se Upp 1:4]

och de sju stjärnorna [de sju församlingarnas budbärare, se Upp 1:16, 20]:

Uppmuntran

[ingen]

Kritik

Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) dina gärningar, det heter om dig att du lever, men du är död.

[Jesu ord om att de lever men är döda var träffande. Folket i Sardes var allmänt kända för sin lösaktighet och kärlek till lyx och nöjen. Herodotos skrev på 400-talet f.Kr. om invånarna i staden: ”De lättfotade lydierna vill bara spela cittra och harpa och ägna sig åt detaljhandel.”]

Uppmaning

2 Vakna upp (och var alert) och stärk det som återstår och som var nära att dö. För jag har inte funnit att några av dina gärningar möter kraven (är fulländade, når upp till den standard som krävs) inför min Gud. [Det är inte mer gärningar som krävs, däremot saknades den rätta källan och motivet i de gärningar som de gjorde, se 1 Kor 3:12-15.] 3 Kom därför ihåg hur du tagit emot [i tro fått ta emot evangeliet] och hört [Guds ord]. Lyd (håll fast vid sanningen) och vänd om (förändra ert tänkesätt på en gång)! För om du inte vaknar ska jag komma som en tjuv [plötsligt, oväntat] och du ska inte veta vilken timme jag kommer över dig.

Löfte

4 Men du har några i Sardes som inte har fläckat sina kläder. [Smutsiga kläder är en bild på ett liv i synd, påverkat av världens sätt.] De ska vandra [i gemenskap] med mig i vita kläder [i renhet] eftersom de är värdiga (förtjänar) det.

5 Alltså ska den som segrar [vinner över synden] kläs i vita kläder. Och jag ska inte stryka hans namn ur livets bok. Jag ska kännas vid hans namn inför min Fader och inför hans änglar.

[Böcker och livets bok öppnas då alla som dött ska dömas inför den stora vita tronen, se Upp 20:12. Talet om vita kläder hade stor relevans i vävarstaden Sardes, känd för sitt svarta ylletyg. Att ha sitt namn i livets bok är en biblisk bild på frälsningen och evigt liv, se 2 Mos 32:32. Men även för de icke-judiska kristna i Sardes var det en talande bild. Städer i den grekiska världen hade ett register över sina medborgare. Kriminella ströks från denna lista och förlorade sitt medborgarskap. Den som lämnat sitt liv till Jesus, som tog all synd på sig, kan vara säker på sin frälsning.]

6 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.”

Brev 6 (av 7) Filadelfia – den levande församlingen

[Betyder: ”vänskap med bröderna”, syskonkärlek.

I dag: Nuvarande Alasehir, fyra mil öster om Sardes i slutet av dalgången.

Området är jordbävningsdrabbat och staden förstördes helt 17 e.Kr. På samma sätt som staden var känd för sin lojalitet, var församlingen där trogen mot Jesus, se vers 8 och 10.]

7 Skriv följande till församlingen Filadelfias budbärare (ängel):

Inledning

”Så säger han som är Amen (den sanne), han [den Helige, den Sanne] som har Davids nyckel,

han som öppnar

så att ingen kan stänga

och stänger

så att ingen kan öppna:

Uppmuntran

8 Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) dina gärningar. Se, jag har gett dig en öppnad dörr som ingen kan stänga. [Ofta används detta uttryck som en bild på framgångsrik evangelisation. Nästa vers ger ett löfte om att de mest hatiska motståndarna i staden kommer att bli frälsta!] Jag vet att din [egen] styrka är liten, och att du har hållit mitt ord och inte förnekat mitt namn. 9 Se, jag ger dig några från Satans synagoga, några som kallar sig judar men inte är det utan ljuger. Se, jag ska få dem att komma och falla ner vid dina fötter, och de ska förstå att jag har älskat dig. 10 Eftersom du [församlingen i Filadelfia, och främst riktat till församlingsledaren] har bevarat (skyddat, varit trogen och följt) ordet, vilket kräver uthållighet (ståndaktighet), ska jag [Jesus] också bevara (skydda) dig från prövningens stund som ska komma över hela världen för att pröva jordens invånare. [Uttrycket ”bevara dig från” kan betyda ”bevara dig från prövning” eller ”bevara dig även under prövning”.]

Kritik

11 [ingen]

Uppmaning

Jag kommer snart (plötsligt, så fort det är möjligt). Fortsätt att hålla fast vid det du har så att ingen [djävulen] tar ifrån dig segerkransen.

Löfte

12 Den som segrar ska jag göra till en pelare (vara fast och vara viktig) i min Guds tempel, och han ska aldrig mer lämna det. På honom ska jag skriva:

min Guds namn,

och namnet på Guds stad,

det nya (bättre) Jerusalem som kommer ner ur himlen,

från min Gud,

och mitt nya namn.

13 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.”

Brev 7 (av 7) Laodikeia – den ljumma församlingen

[Betyder: ”människors åsikter”, folkvälde, ”dom över människorna”. Ordet laos betyder folk och dicea betyder styre eller välde.

I dag: Nuvarande Eski Hissar, den östligaste staden av de sju, belägen i landskapet Frygien.

Laodikeia var en rik stad, berömd för sin svarta glansiga ull och ett medicinskt forskningscenter som tillverkade en ögonsalva. Stadens vatten kom genom långa rörsystem från närbelägna källor i bergen. Staden förstördes 60 e.Kr. av en jordbävning. Kejsaren i Rom erbjöd hjälp, men staden var så rik att man avböjde hjälp och byggde upp den med egna resurser, något Jesus anspelar på i Upp 3:17.

I de två församlingarna som får kritik och ingen uppmuntran (Sardes och Laodikeia) nämns inget om yttre motståndare eller inre stridigheter. Samtidigt som församlingen i Laodikeia får Jesu skarpaste tillrättavisning är det också här de största löftena ges, att den som segrar över apati och likgiltighet ska få regera tillsammans med Jesus.]

14 Skriv följande till församlingen Laodikeias budbärare (ängel):

Inledning

”Så säger han som är Amen (den sanne) [Jes 65:16],

det trovärdiga och sanna (äkta) vittnet,

början till Guds skapelse:

Uppmuntran

15 [ingen]

Kritik

Jag [Jesus] ser (vet med exakthet) dina gärningar, du är varken kall eller varm (brinnande, kokande; har stor entusiasm – gr. zestos) [Rom 12:11], jag önskar att du var antingen kall eller varm.

[Laodikeia hade ingen egen vattenkälla utan fick sitt vatten genom ett kanalsystem från de två närbelägna städerna, Kolossai i öster, som hade friskt kallt vatten, och Hierapolis i norr, som hade varma källor. Problemet var att då vattnet nådde Laodikeia var det varken kallt eller varmt utan ljummet. Metaforen är att församlingen inte påverkade sin omgivning. De gav inte någon uppfriskande svalka eller någon helande värme. I stället hade omgivningen påverkat församlingen så att den var ljum.]

16 Men eftersom du är ljum, och varken kall eller varm, måste jag (kan jag inte göra något annat än att) spy ut dig ur min mun. 17 Eftersom du säger: ’Jag är rik [materiellt, men även andligt sett] och har överflöd och behöver inget mer’, men du förstår inte att du [i mina ögon] är:

eländig (patetisk)

och bedrövlig (sorglig)

och fattig (helt oförmögen att arbeta, tvingad till att tigga)

och blind

och naken.

Uppmaning

18 Jag råder dig:

Köp guld renat i eld från mig,

så att du kan bli rik [med sann verklig rikedom].

[Laodikeia var en rik handelsstad, men i stället för att handla med varor, är rådet att ”köpa” Guds guld. Rättfärdighet kommer genom tro på Jesus, och tro som prövats i eld ärar Jesus, se Jes 55:1; 1 Pet 1:7.]

Köp vita kläder från mig,

så att du kan bli klädd, och din skamliga nakenhet inte exponeras.

[Laodikeia var känd för sin textilindustri. De tillverkade lyxiga glänsande kläder av svart ylle från sina får. I stället för dessa mörka kläder råder Jesus dem att klä sig i hans vita kläder!]

Köp ögonsalva för att smörja dina ögon,

så att du kan se.

[I Laodikeia fanns även ett medicinskt forskningscenter som tillverkade ögonsalva. Salvan kallades frygiskt pulver. Nu råder Jesus att i stället låta honom smörja dem så att de kan se!]

19 Jag tillrättavisar (överbevisar, förfinar) och tuktar (uppfostrar, vägleder, korrigerar, tränar) [kontinuerligt] alla dem som jag älskar (håller av; så många som jag skulle vara vän och umgås med – gr. phileo) [fritt citerat från Ords 3:12]. Så var [ständigt] ivriga (varma, hängivna; ordagrant: ’koka därför över’), och omvänd er (förändra ert tänkesätt)! [Apg 2:38; 2 Pet 3:9] 20 Se, jag står [fortfarande] vid dörren [utanför församlingen] och knackar. Om någon skulle höra min röst och öppna dörren, [då] ska jag komma in till honom och äta (hålla måltid) med honom och han med mig.

[Grekiskan har här ordagrant: ”har stått vid dörren”. Det tillsammans med ”knackar” beskriver en upprepad pågående händelse, se även Sak 1:3; Höga V 5:2; Matt 7:7; Luk 12:36. Jesus både knackar och talar till sin församling och enskilda troende. Knackandet kan vara yttre omständigheter, prövningar och lidanden då en människa blir påmind om livets bräcklighet. Jesus finns då nära och talar genom den helige Ande, se Joh 6:44. En måltid beskriver en nära gemenskap – vi ”bryter brödet” tillsammans med honom själv, se 1 Joh 1:3; 2 Kor 13:13; Luk 24:29-30; Apg 2:42.]

Löfte

21 Den som vinner seger [över ljumheten och likgiltigheten, problemet i Laodikeia, se vers 15] ska jag låta sitta hos mig på min tron, på samma sätt som jag segrade [över alla ondskans makter] och satt ned hos min Fader på hans tron. [Där han sitter i dag, se Kol 3:1. Guds nåd är så stor, de som Jesus nyss hotat att spy ut ur sin mun, se vers 16, inbjuds nu att dela hans tron om de tar varning och omvänder sig!]

22 Du som har ett [andligt] öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.”

[Den sista frasen ”Du som har ett öra, lyssna på vad Anden säger till församlingarna.” återkommer i alla sju breven och ger en individuell uppmaning till varje kristen att ta till sig varningarna och löftena i alla de sju breven. I de tre första kommer frasen före Jesu löfte och i de fyra sista efter löftet. Jesus använde ofta uttrycket ”den som har öron” i sin undervisning när han verkligen ville fånga sina åhörares uppmärksamhet inför stora sanningar eller löften, se Matt 11:15; Mark 4:9. En detalj som skiljer användandet här i Uppenbarelseboken jämfört med evangelierna är att ordet ”öra” är i singular. Det kan vara ett sätt att ännu mer förtydliga att det är det andliga örat, och förmågan att lyssna till Andens röst som betonas.]

4

DEN ANDRA SYNEN – Tronhimlen och de sju sigillen (kap 4-7)

En öppen dörr till himlen

[En ny sektion börjar i kapitel 4 som handlar om ”vad som måste ske efter detta”, se Upp 4:1. Kapitel 2 och 3 har handlat om församlingen, men från och med nu nämns inte ordet församling (de utkallade – gr. ekklesia) förrän i Upp 22:16, då Jesus kommer tillbaka för att regera i tusenårsriket, se 1 Thess 4:17. En del tolkar att uppryckandet sker här, andra att synen handlar om vad som hände när Jesus steg upp till himlen sedan han uppstått.

Perspektivet ändras nu från jorden till himlen. Kapitel 4-19 beskriver i huvudsak Guds dom över världen innan Jesus regerar i tusenårsriket. Domen beskrivs genom:

- Sju sigill som öppnas – kap 6-8.

- Sju basuner som ljuder – kap 8-11.

- Sju skålar med plågor som töms över jorden – kap 16.

Talet sju delas ofta upp i två grupper med först fyra och sedan tre domar som hör ihop.]

1 Efter [allt] detta såg jag – och se [de dubbla verben ”såg” och uppmaningen ”se, lägg märke till; observera” ger uttryck för en kontrast, en ny dimension och panoramavy i synen, se även Upp 7:9], där fanns en dörr som stod öppen i himlen. Samma röst som jag först hade hört tala till mig som en basun (militärtrumpet, med en tydlig signal) sa: ”Kom hit upp, så ska jag visa dig vad som måste ske efter detta.” [Den uppståndne Jesus fortsätter att tala till Johannes, se Upp 1:10, 17-18.]

Tronen i himlen

2 Genast var jag i Anden. [Johannes var redan i Anden, se Upp 1:10. Nu ser han en ny syn eller dimension, Paulus hade varit med om något liknande, se 2 Kor 12:3-4.] Och se, en tron stod i himlen, och någon satt på tronen.

[Det första Johannes ser är Guds tron, det är det centrala och mest iögonfallande. Beskrivningen liknar även andra syner från himlen, se Jes 6:1-8; Hes 1. En tron har att göra med makt. I en ateistisk och materiell världsbild finns det ingen tron i himlen. Det finns ingen högre auktoritet som människan behöver stå till svars inför. Inom humanismen finns det dock en tron, men där sitter inte Gud utan människan själv.]

3 Han som satt där liknade en ädelsten, som jaspis [troligtvis genomskinlig och grönaktig] och karneol [vanligtvis rödaktig].

[Dessa två ädelstenar var den sista och den första stenen på översteprästens bröstsköld, se 2 Mos 28:17-20. De totalt tolv stenarna som prästen bar representerade de tolv stammarna som också nämns i Upp 7:5-8. Jaspis omnämns på nytt när det nya Jerusalem från himlen beskrivs och kallas då ”en dyrbar ädelsten”, se Upp 21:11. Jaspis är också den första grundstenen i muren till det nya Jerusalem, se Upp 21:18-19.]

Runt omkring (på alla sidor, som en obruten cirkel runt) tronen fanns en regnbåge [som påminner om Guds löften, se 1 Mos 9:11-17] som liknade smaragd [en genomskinlig ljus grönaktig ädelsten].

[En tron symboliserar makt och säger – ”jag kan göra som jag vill”. Ett löfte säger – ”jag uppfyller mitt löfte till dig”. Att en regnbåge omsluter hela Guds tron är uppseendeväckande och visar hur Guds beslut grundar sig i trofasthet och på de löften han har gett.]

De tjugofyra äldste

4 Runt omkring (på alla sidor, som en cirkel runt) tronen stod tjugofyra [mindre] troner, och på tronerna satt tjugofyra äldste klädda i vita kläder och med segerkransar (gr. stefanos) av guld på huvudet.

[Den prästerliga tjänsten i templet var indelad i 24 avdelningar, se 1 Krön 24. Det jordiska templet är en bild på det himmelska templet. Talet tolv representerar Guds folk. Israeliterna var uppdelade i tolv stammar, Jesus kallade tolv lärjungar. De tjugofyra äldste, tolv plus tolv, betecknar troligtvis här Guds folk från både Gamla och Nya testamentet. När det nya Jerusalem beskrivs har staden tolv portar och tolv grundstenar. På portarna står de tolv stammarnas namn och grundstenarna har de tolv apostlarnas namn, se Upp 21:12, 14.]

5 Från tronen kom blixtar och dån och åska. [En liknande syn mötte Mose vid Sinai berg, se 2 Mos 19:16.]

Framför tronen brann sju facklor som är Guds sju andar. [De sju andarna syftar troligtvis inte på sju olika andar, utan på den helige Ande som är fulländad och fullkomlig, se Upp 1:4. Ett liknande exempel finns i Jes 11:2, där profeten tar med sju aspekter om den kommande Messias.]

6 Framför tronen låg liksom ett hav av glas, som av kristall.

[Ännu en gång räcker inte orden till. Johannes ser något som liknar ett hav. I tabernaklet fanns ett runt mindre bronskärl där prästerna tvättade sina händer och fötter innan de gjorde tjänst, se 2 Mos 30:17-18. Det var gjort av brons som använts som speglar, se 2 Mos 38:8. Vattnet måste ha glittrat och reflekterats i materialet så att det såg ut som ett hav. När Salomo byggde templet utvidgades karet så att det blev en större cirkulär bassäng. Diametern var 4,5 meter och djupet var drygt två meter och den kallas just ”havet”, se 1 Kung 7:23. Nästa gång Johannes ser glashavet är det blandat med eld, se Upp 15:2.]

De fyra varelserna

Mitt för tronen och runt omkring den stod fyra varelser (levande väsen, djur) som hade fullt med ögon framtill och baktill. [De många ögonen symboliserar intelligens och att de vakar över tronen.]

7 Den första varelsen liknade ett lejon.

Den andra en ung tjur.

Den tredje hade ett ansikte som en människa.

Den fjärde liknade en flygande örn.

[Det är inte helt klart vad dessa fyra varelser är eller symboliserar. Eftersom de tillber vid Guds tron är de skapade. De verkar vara en kombination av keruberna i Hes 10 och seraferna i Jes 6, som också sjöng ”helig, helig, helig”. Dessa fyra varelser finns också med när de första sigillen i bokrullen öppnas, och säger då ”kom”, se kapitel 6. De fyra varelserna representerar också de fyra stora grupper som Gud skapade på jorden – fåglar, vilda djur, boskap och människor, se 1 Mos 1:20-28. Örnen är den främsta av fåglarna, lejonet de vilda djurens konung, osv. En tolkning är att allt skapat på jorden är tänkt att tillbe Gud.

Det finns även en koppling till de fyra evangelierna och hur Jesus presenteras, en tolkning som var vanlig bland kyrkofäderna. Matteus presenterar Jesus som kung – lejonet från Juda stam. Markus presenterar Jesus som Herrens tjänare – oxen som drar. Lukas fokuserar på Jesu mänsklighet, vilket då kan representera den tredje varelsen som hade det mänskliga ansiktet. Till sist visar Johannes på Jesu gudomlighet som då representeras av örnen. Det finns även en koppling till fyra av de tolv stammarna (Juda, Ruben, Efraim och Dan) som var placerade närmast intill tabernaklet, se 4 Mos 2.]

8 De fyra varelserna (levande väsendena, djuren) hade vardera sex vingar. Varje vinge var täckt med ögon runt omkring (på alla sidor), både på insidan och på utsidan. Dag och natt sa de [sjöng de] utan uppehåll:

”Helig, helig, helig

är Herren Gud, den Allsmäktige (Allhärskaren),

han som var och som är och som kommer.”

9 När (varje gång som) dessa varelser prisar, ärar och tackar honom som sitter på tronen och som lever i evigheternas evigheter, 10 då faller de tjugofyra äldste ner inför honom som sitter på tronen och tillber honom som lever i evigheternas evigheter. De lägger ner sina segerkransar inför tronen [i respekt och vördnad] och säger:

11 ”Värdig är du, vår Herre och Gud, att ta emot

härligheten (lovprisningen, äran)

och äran (priset, aktningen, respekten)

och makten (styrkan, kraften, förmågan),

för du skapade allt detta (dem alla; alla dessa),

genom din vilja (önskan) kom de till

och blev skapade.”

5

Bokrullen och Lammet

1 Sedan såg jag (och jag såg) en bokrulle i högra handen på honom som satt på tronen. [Johannes såg boken ligga i Guds öppna hand. Att det är den högra handen beskriver makt och auktoritet över dess innehåll.] Bokrullen hade text på båda sidor och var förseglad med sju sigill.

[I vanliga fall skrev man bara på en sida. Att bokrullen hade text på båda sidorna beskriver att inget mer kan läggas till, den är fulländad. Utifrån sammanhanget gäller texten världens framtid och Guds frälsningshistoria fram till dess avslutning. Här finns beskrivningen om hur Guds rike ska råda på jorden.

Bokrullen, förseglingar och templet för också tankarna till lagen om återlösare som beskrivs i 3 Mos 25. Det finns ett exempel på hela denna process i Jer 32. Mitt under en belägring av Jerusalem, av Babylons kung Nebukadnessar, får Jeremia ett ord från Herren att återköpa en bit mark från sin kusin. Denna konkreta profetiska handling visar på framtidshopp. Det kommer att bli fred. Marken kommer att köpas tillbaka och få sin rätta ägare. Inför vittnens närvaro nedtecknades exakt samma köpekontrakt på två papyrusark. Båda rullades ihop, den ena förseglades med sigill medan den andra förblev öppen så att den kunde läsas. Vid en konflikt om ett landområde kunde en präst bryta sigillen, öppna originalhandlingen, och avgöra tvisten.

Jesus är domaren som kan återlösa jorden som just nu är ”belägrad”. Paulus beskriver hur hela skapelsen ligger under förgängelsen, men en dag ska bli återlöst, se Rom 8:19-23.]

2 Sedan såg jag (och jag såg) en väldig (mäktig, stark) ängel som ropade med hög röst: ”Vem är värdig att öppna bokrullen och bryta dess sigill?” 3 Men ingen i himlen eller på jorden eller under jorden [Hades, de dödas plats] kunde öppna bokrullen eller se in i den.

[Den som kan se dess innehåll kan förutse och skapa framtiden och därmed påverka historien. Ingen i hela universum, inget väsen i himlen, ingen nu levande på jorden eller någon som har levt var värdig.]

4 Jag [Johannes] grät högt för att det inte fanns någon som var värdig att öppna bokrullen eller se in i den. 5 Då sa en av de [tjugofyra] äldste till mig: ”Gråt inte! Se, Lejonet av Juda stam [1 Mos 49:9-10], Davids rotskott [Jes 11:1, 10], har segrat (triumferat). Han kan öppna bokrullen och bryta de sju sigillen.”

[I synen i förra kapitlet fram till nu har Gud Fadern på tronen, den helige Ande och allt skapat tydligt framträtt. Nu kommer crescendot i synen – Lejonet av Juda stam och Davids rotskott. Två välkända messianska uttryck från Gamla testamentet. Jakob profeterade i 1 Mos 49:10 över Juda: ”Spiran ska inte vika från Juda, inte härskarstaven från hans fötter, förrän han som den tillhör kommer och folken blir honom lydiga.” Nu slår denna profetia in, se även Jesu släkttavla i Matt 1:2 och Luk 3:33.]

Lammet som var slaktat

6 Sedan såg jag (och jag såg) ett Lamm [en årsgammal bagge] som stod i mitten, mellan tronen och de fyra varelserna och de [tjugofyra] äldste.

[I föregående vers ”hör” Johannes om ett lejon som har segrat, se vers 5. När han nu på nytt ser är det i stället ett lamm som visar sig. Följande tre beskrivningar gör det helt klart att det är den uppståndne Jesus som Johannes får se manifesterad centralt i mitten av tronrummet.]

Det såg ut som om det hade blivit slaktat,

hade sju horn [en symbol för fullkomlig styrka och makt]

och sju ögon [allseende], som är Guds sju andar utsända över hela jorden.

[De sju andarna är troligtvis en symbol på den helige Ande som är fullkomlig, se Upp 1:4. Tidigare i Upp 4:5 såg Johannes de sju andarna som sju brinnande facklor nära Gud Fadern på tronen. Samme helige Ande syns nu nära det slaktade lammet – Guds Son.]

7 Lammet gick fram och tog bokrullen ur högra handen på honom som satt på tronen. 8 När han tagit bokrullen, föll de fyra varelserna och de tjugofyra äldste ner inför Lammet. Var och en hade en harpa och skålar av guld fulla med rökelse, som är de heligas böner. [En ängel lyfter sedan upp dessa på altaret, se Upp 8:3.] 9 Och de sjöng en ny sång:

”Du är värdig att ta bokrullen och bryta dess sigill,

för du har blivit slaktad,

och med ditt blod har du friköpt människor åt Gud

av alla stammar

och språk

och länder (folk, folkgrupper)

och folk (folkslag, etniciteter).

[Samma fyra ord återkommer i Upp 7:9 – i omvänd ordning, förutom ”stammar”.]

10 Du har gjort dem till ett kungarike

och till präster åt vår Gud,

och de ska regera på jorden.”

En oändlig skara

[Johannes ser ännu en dimension i sin syn och hans perspektiv vidgas ännu mer.]

11 Sedan såg jag (och jag såg), och jag hörde rösten av många änglar som stod runt omkring (som i en yttre cirkel på alla sidor om) tronen och väsendena och de [tjugofyra] äldste [som stod närmast tronen]. Deras antal var myriaders myriader, och tusen och åter tusen.

[En myriad betecknar det högsta talvärdet i grekiskan som är 10 000, men används också bildligt talat för att beskriva en oräknelig mängd.]

12 De sa med hög (stark) röst:

”Lammet som blev slaktat är värdigt att ta emot:

makten [gr. dynamis – kraften och kapaciteten att utföra Guds gärningar]

och rikedom

och vishet

och kraft [gr. ischys – förmåga, styrka att genomföra Guds gärningar]

och ära (pris, aktning, respekt)

och härlighet (ära, lovprisning)

och lov (lovord, lovprisning).”

[Dessa sju substantiv är samlade under en bestämd artikel i grekiskan, vilket gör att de bildar en enhet. Talet sju står för fulländning och fullkomlighet och det förstärker innebörden av att Jesu död på korset är det fullkomliga priset som är värd all tillbedjan! Tre av dessa substantiv uttryckte de tjugofyra äldste i sin lovprisning – dock i denna ordning: härligheten, äran och makten, se Upp 4:11. Här följer nu ett crescendo i lovprisningen:]

13 Allt skapat (varje skapad varelse som finns) i himlen och på jorden och under jorden och på havet, ja, allt det (alla de) som finns i dem hörde jag säga:

”Honom som sitter på tronen [Fadern]

och Lammet [Jesus]

tillhör

lovet (lovordet, lovprisningen),

och äran (priset, aktningen, respekten)

och härligheten (äran, lovprisningen)

och väldet (herraväldet; kratos – kraften att regera, makten att styra)

i evigheternas evigheter.”

14 De fyra väsendena [Upp 4:6-11] sa: ”Amen” (det är sant, låt det ske).

De äldste [Upp 4:4] föll ner och tillbad.

[I detta crescendo av lovprisning prisar hela skapelsen Fadern och Sonen. I ett kiastiskt mönster ramas kapitel 4-5 in med en beskrivning av hur de fyra väsendena och de tjugofyra äldste tillber.]

6

De sju sigillen öppnas (kap 6-8)

[Nu öppnas de sju sigillen. Detta är den första av tre framtidsvisioner som alla har sju delar. Den andra är sju basuner (kap 8-11). Den tredje är sju skålar (kap 16). Samtliga tre serier leder fram till Jesu andra tillkommelse och historiens avslutning. Det går att tolka dessa tre som parallella skildringar som alla kulminerar i en kraftig jordbävning (Upp 6:12; 11:19; 16:18). Andra sätt är att se det som en beskrivning av krig och svält som alltid funnits på jorden.

Det finns likheter mellan de sju sigillen och Jesu tal om den sista tiden i Matt 24-25. De följer samma ordning:

- Falska messias – Matt 24:4; Upp 6:2

- Krig – Matt 24:6-7; Upp 6:3-4

- Svält – Matt 24:7; Upp 6:5-6

- Död – Matt 24:7-9; Upp 6:7-8

- Martyrskap – Matt 24:9-10, 16-22; Upp 6:9-11

- Solen, månen och stjärnorna – Matt 24:29; Upp 6:12-14

- Guds dom – Matt 24:32-25:26; Upp 6:15-17

Sigillen kan delas in i en första grupp på fyra och en avslutande grupp med tre sigill. De fyra första följer ett liknande mönster där de fyra varelserna kring tronen talar och för varje sigill som öppnas kommer en häst.

Sigillen kunde placeras på utsidan eller insidan av dokumentet. Fanns det på insidan förseglade det en sektion i taget, och för varje sigill kunde ännu ett stycke läsas. Eftersom Johannes ser alla sju sigillen var bokrullen förseglad med sju utvändiga sigill, se Upp 5:1. Det innebär att det var först när det sista sigillet bröts, som bokrullen kunde öppnas, se Upp 8:1.]

Första sigillet – en vit häst

1 Sedan såg jag (och jag såg) när Lammet bröt (öppnade) ett [det första] av de sju sigillen (inseglen).

Då hörde jag en av de fyra varelserna [det som liknade ett lejon, se Upp 4:7] säga med en röst likt åskan [mäktig och kraftfull]: ”Kom!”

[Tidigare hade Johannes hört Jesu röst som en basun och dånet av väldiga vatten, se Upp 1:10, 15. Denna röst kommer däremot från en av de fyra varelserna framför tronen, se Upp 4:6-11. Detta är den första beskrivningen av deras röster och i så fall den varelse som ”liknade ett lejon”, se Upp 4:7.]

2 Sedan såg jag (och jag såg), och se (en uppmaning att vara uppmärksam på vad som följer): en vit häst, och han som satt på den hade en båge [antingen en pilbåge eller en symbol på löfte]. Han fick en segerkrans, och han drog ut som segerherre för att segra.

[De dubbla verben ”såg” och uppmaningen ”se” ger uttryck för en kontrast och en ny dimension i synen, samma fras återkommer i vers 5 och 8. Bågen tillsammans med segerkransen och beskrivningen om att ”han går ut för att segra” verkar tala om krig. Detta är enda gången båge, gr. toxon används i NT. Ordet kommer från tikto som betyder att föda fram, ett frö som bär frukt eller metaforiskt för att skapa en ny början. Bågen kan också symbolisera att ryttaren kommer med löfte om fred, jfr 1 Mos 9:13. De fyra hästarna hör ihop, se Sak 6:1-8. Det finns likheter med Jesus som kommer på en vit häst, se Upp 19:11-16, men troligare är att det är en falsk messias. Den vita hästen och ryttaren kan symbolisera de initiala fredliga löften en erövrare först ger. Om man ser en parallell till Matt 24:4-5, 24, gäller den första varningen just falska messiasfigurer som ska förleda många.]

Andra sigillet – en röd häst

3 När Lammet bröt det andra sigillet, hörde jag den andra varelsen [som liknade en tjur, se Upp 4:7] säga: ”Kom!”

4 En annan häst kom ut, en eldröd, och han som satt på den fick makt att ta bort freden från jorden så att människor skulle slakta varandra. Och han fick ett stort svärd.

Tredje sigillet – en svart häst

5 När Lammet bröt det tredje sigillet, hörde jag den tredje varelsen [som hade ett ansikte som en människa, se Upp 4:7] säga: ”Kom!”

Sedan såg jag (och jag såg), och se (en uppmaning att vara uppmärksam på vad som följer): en svart häst, och han som satt på den hade en våg i sin hand. 6 Och jag hörde liksom en röst mitt ibland de fyra varelserna: ”Ett mått vete [gr. choinix – en dagsranson, omkring en liter] för en denar [den vanliga dagslönen för en arbetare] och tre mått [omkring tre liter] korn för en denar. [Mer än ett tiodubbelt matpris.] Däremot olivoljan och vinet får du inte skada.”

[Efter svärdet, som talar om krig, kommer ofta svält. Det kan också ha att göra med kraftig inflation och en ekonomisk obalans.]

Fjärde sigillet – en grön häst

7 När Lammet bröt det fjärde sigillet, hörde jag den fjärde varelsen [som liknade en örn, se Upp 4:7] säga: ”Kom!”

8 Sedan såg jag (och jag såg), och se (en uppmaning att vara uppmärksam på vad som följer): en grön häst, och han som satt på den hette Döden, och Hades (dödsriket) följde honom. De fick makt över en fjärdedel av jorden, att döda med svärd och med svält och med pest och genom jordens vilda djur. [I domen över Jerusalem nämns svält, vilddjur, svärd och pest, se Hes 14:21.]

[Det grekiska ordet för den fjärde hästens färg är gr. chloros. Ordet används genomgående i Bibeln för grönska och det gröna gräset, se Upp 8:7; 9:4; Mark 6:39. Ordet användes även bland grekerna om den gulgröna färgen på en sjuk persons hud. Brevets läsare associerade troligtvis till Sakarja 6 där han ser röda, svarta, vita och spräckliga hästar, se Sak 6:2. Jämför man Sakarjas och Johannes syn motsvarar den vita och svarta färgen varandra exakt, medan Sakarjas röda färg har intensifierats till eldröd. Den spräckliga färgen motsvarar den sista grönaktiga chloros-färgade hästen. Ytterligare en ledtråd till den sista hästens färg finns i Sak 1:8, där ordet för vinranka används för att beskriva den spräckliga hästens kulör. Vinrankan är först ljusgrön när den skjuter skott, mörknar för att till sist bli brunaktig. Det verkar som om den sista hästen är grön, med flera gulgröna eller bruna nyanser. Syftar dessa färger på riken kan det finnas en koppling till Nebukadnessars syn med en staty med fyra delar. Den fjärde, foten som bestod av både lera och järn som blandats, symboliserade att det ska vara ett splittrat rike, se Dan 2:36-40.]

Femte sigillet – kristna martyrer i himlen

[De fyra första sigillen påverkade jorden. De tre sista sigillen rör den osynliga världen och hela universum.]

9 När Lammet bröt det femte sigillet, såg jag under altaret själarna av dem som hade blivit slaktade för Guds ord och för vittnesbördet som de hade. 10 De ropade med stark röst: ”Härskare (Mästare – gr. despotes), du som är helig och sann! Hur länge ska det dröja innan du dömer jordens invånare och straffar dem för vårt blod?” 11 Och var och en av dem fick en vit dräkt, och de blev tillsagda att vila ännu en liten tid, tills deras medtjänare och bröder, som skulle dödas liksom de, hade blivit fulltaliga.

Sjätte sigillet – himmel, hav och land skakas

12 Och jag såg när Lammet bröt det sjätte sigillet. Då blev det en stor jordbävning. Solen blev svart som en sorgdräkt, och hela månen blev som blod. [Joel 2:31] 13 Himlens stjärnor föll ner på jorden, som när fikonträdet fäller sina omogna frukter när det skakas av en kraftig vind. 14 Och himlen försvann som när en bokrulle rullas ihop, och alla berg och öar flyttades från sina platser. [Jesaja beskriver samma händelse med samma språkbruk, se Jes 34:4. Här sker en förändring i de tre rumsdimensionerna och kanske även i tiden och i flera av de totalt 10 dimensioner som den moderna kvantfysiken talar om, se 1 Mos 1:1; Ps 18:10; Job 9:8; Jes 40:22.]

15 Jordens kungar och deras stormän [ländernas högsta politiska ledare] och befälhavarna [militära ledare], de rika och mäktiga [med ekonomiskt inflytande] och alla slavar och fria gömde sig i hålor och bland bergens klippor [Jes 2:21], 16 och de sa till bergen och klipporna: ”Fall över oss och göm oss för honom som sitter på tronen och för Lammets vrede! 17 Deras vredes stora dag (tid) har kommit, och vem kan då bestå?” [Luk 23:30]

[Det sjunde sigillet öppnas i kapitel 8. Innan dess får Johannes se ännu en syn i kapitel 7 som har att göra med de troende.]

7

[Mellan det sjätte och sjunde sigillet kommer nu ett avbrott. Samma struktur med en parallellhandling finns även mellan den sjätte och sjunde basunen, se kapitel 10-11. Frågan som ställdes i förra kapitlet om vem som kan bestå får nu sitt svar. Två grupper beskrivs, de 144 000 och en oräknelig skara. Den första gruppen är judar från de tolv stammarna, den andra hedningar från alla nationer. Den första gruppen är räknade, den andra en oräknelig skara. Den första gruppen blir märkta här med Guds sigill, den andra gruppen står i himlen inför Guds tron. Läser man Jesu tal om den sista tiden från Matteus parallellt med detta kapitel kan de 144 000 vara Guds speciella vittnen under vedermödan, se Matt 24:14.]

De 144 000

1 Efter detta såg jag fyra änglar stå vid jordens fyra hörn [de fyra väderstrecken] och hålla tillbaka jordens fyra vindar så att ingen vind skulle blåsa över jorden eller havet eller något träd. [Vind används ofta symboliskt för Guds dom, se Jer 18:17; 49:36-37; Dan 7:2.]

2 Jag såg en annan ängel som kom upp från öster (där solen går upp) med den levande Gudens sigill. Han ropade med stark röst till de fyra änglarna som hade fått makt att skada jorden och havet: 3 ”Skada inte jorden eller havet eller träden förrän vi har satt sigill på vår Guds tjänares pannor!”

[Ännu en gång lånas en bild från Hesekiels vision där en man klädd i linne får uppdraget att gå igenom staden och rita ett tecken i pannan på alla dem som gråter och suckar över synden de ser omkring sig, se Hes 9:4. Längre fram i Uppenbarelseboken tvingas Guds motståndare att ta emot ett märke på högra handen eller pannan, se Upp 13:16.]

4 Jag hörde antalet av dem som hade fått sigillet, 144 000 från Israels söners alla stammar:

5 av Juda stam 12 000 [Jesu släkt, se Upp 5:5; 1 Mos 29:35] som fått sigillet,

av Rubens stam 12 000 [1 Mos 29:32],

av Gads stam 12 000 [1 Mos 30:11],

6 av Ashers stam 12 000 [1 Mos 30:13],

av Naftalis stam 12 000 [1 Mos 30:8],

av Manasses stam 12 000 [Josefs ena son, se Jos 14:4; 1 Mos 41:51],

7 av Simeons stam 12 000 [1 Mos 29:33],

av Levis stam 12 000 [prästerna, som normalt inte räknades upp, se 1 Mos 29:34],

av Isaskars stam 12 000 [1 Mos 30:18],

8 av Sebulons stam 12 000 [1 Mos 30:20],

av Josefs stam 12 000 [1 Mos 30:24]

och av Benjamins stam 12 000 [den yngsta, se 1 Mos 35:18] som fått sigillet.

[De tolv stammarna härstammar från Jakobs tolv söner. Detta är den enda uppräkningen av stammarna i NT och är ovanlig på flera punkter. Detta är den enda gången Juda nämns först, kanske är det för att Jesus var av den stammen, se Upp 5:5; Matt 1:2; Luk 3:33. Jakobs äldste son, Ruben, kommer som nummer två och sist kommer den yngste, Benjamin, dock kommer de andra inte i födelseordning.

Dans och Efraims stam saknas helt och är ersatta med stammarna Levi och Josef. På det sättet behålls antalet tolv. Levi tjänade i templet och hade inget landområde, bara några enstaka städer. Anledningen till att Dan och Efraim inte nämns, var kanske att det var de stammarna som ledde israeliterna in i avgudadyrkan, se 5 Mos 29:18-21; 1 Kung 12:25. En annan förklaring kan finnas i Jakobs sista välsignelser över sina söner där han profeterar att Dan ska vara med och döma, se 1 Mos 49:16. I andra uppräkningar är det inte ovanligt att Josefs namn ersätts av hans två söner, Manasse och Efraim. Speciellt här är dock att bara Manasses namn finns med, se vers 6.

I GT nämns de tolv sönerna 28 gånger. Uppräkningen är ibland baserad på födelseordning, se 1 Mos 29-30; placering i förhållande till tabernaklet, se 4 Mos 2; tilldelat landområde, se Hes 48; de tolv portarna, se Hes 48:30-35.

Ett annat sätt att tolka denna uppräkning är att se den som en bild på en militärisk mönstring, se 4 Mos 1. I några kapitel tidigare hörde Johannes om Lejonet av Juda som är en tydlig referens till en segerkung, men fick se ett slaktat lamm, se Upp 5:5-6. På motsvarande sätt kan poängen här vara att Johannes ”hör” om en militärisk mönstring, se vers 4, men sedan får se en enorm folkskara som ingen kunde räkna, av alla folk, stammar, länder och språk, se vers 9.

Det kan även finnas symbolik i de tal och namn som nämns:

- Talet 12 representerar Guds folk. Israeliterna var uppdelade i tolv stammar, Jesus kallade tolv lärjungar.

- Talet 144 är produkten av 12 multiplicerat med 12. Det beskriver fasthet och något som är fullständigt.

- Både talet 12 och 144 är multiplicerat med 1 000. Tusentalet står ofta för att det jordiska har fått bli genomsyrat av det himmelska. Anledningen är att 1 000 är 10 upphöjt till 3. Talet 10 står för världsligt styre och 3 är Guds tal.

Inom judisk skrifttolkning finns ett begrepp som kallas remez som betyder antyda. Förutom den första bokstavliga betydelsen kan det finnas en djupare mening i namn och i ords betydelse. På Bibelns tid beskrev barnens namn ofta omständigheterna kring deras födelse. Namnet Juda betyder ”tacka och prisa”. När Leah har fött sin fjärde son tackar hon Herren och ger honom namnet Juda, se 1 Mos 29:35. När Rakel under en svår förlossning föder en son kallar hon honom Ben-Oni, som betyder ”min smärtas son”. Hon dör men barnet överlever. Jakob ger då barnet det snarlika namnet Benjamin som betyder ”min högra hands son” – någon han ger makt och inflytande till, se 1 Mos 35:16-18. Tar man betydelserna av de tolv namnen här i vers 5-8 bildas följande meningar:

Prisa Herren, han har sett mitt lidande och strider för mig – lyckan vänder.

Jag är lycklig, har kämpat och vunnit och glömt min sorg.

Herren har hört min bön, kommit till mig och belönar mig.

Gud ska bo hos mig, ska ge på nytt, min högra hands son!

I sammanhanget passar det bra in på Guds beskydd över sitt folk och leder fram till tillbedjan av Jesus som sitter på Faderns högra sida som presenteras i nästa stycke, se vers 10.

Det är viktigt att betona att varken tal- eller ordsymbolik är någon exakt vetenskap. Det ska inte användas för att skapa nya läror, men kan ibland förstärka ett budskap som redan är tydligt i texten. Se även inledningen till Uppenbarelseboken för mer om talsymbolik.]

En enorm folkskara inför tronen

9 Efter [allt] detta såg jag, och se (ja, lägg märke till): en stor (väldig, enorm) folkskara som ingen kunde räkna, från alla folk (folkslag, etniciteter) och stammar och länder (folk, folkgrupper) och språk stående inför tronen och inför Lammet [i diminutiv form som gör att betydelsen mer blir ”det älskade Lammet”], iklädda vita kläder (vita fotsida dräkter) [renhet och värdighet] och med palmblad i händerna [redo att fira segern]. 10 Med hög (stark, väldig) röst ropade de [om och om igen] och sa:

”Frälsningen (räddningen, befrielsen) [hör] till [kommer från; finns hos]

vår Gud – han som sitter på tronen –

och [det älskade] Lammet.”

11 Alla änglarna stod i en cirkel omkring tronen och kring de äldste och de fyra varelserna, och de föll ner på sina ansikten inför tronen och tillbad Gud 12 och sa:

”Amen (detta är sanningen, låt det ske):

Lovsången (priset) och

härligheten och

visheten och

tacksägelsen och

äran och

makten och

kraften

tillhör vår Gud i evigheters evighet.

Amen (det är sant, låt det ske).”

[Denna doxologi (lovprisning av Gud) är sjufaldig (sju substantiv), vilket pekar på fulländning och helhet. Detta förstärks också av inramningen med det hebreiska ordet amen både först och sist!]

13 En av de [tjugofyra] äldste tilltalade mig sedan och frågade: ”Dessa som är klädda i vita kläder, vilka är de och varifrån kommer de?” 14 Jag svarade honom: ”Min Herre, du vet det.”

[Detta är andra och sista gången som en av de tjugofyra äldste talar direkt till Johannes. Den första gången var för att trösta honom då det inte fanns någon som var värdig att öppna bokrullen, se Upp 5:5. Den äldste ger både en förklaring om varifrån de har kommit och vad som väntar dem.]

Då sa han till mig: ”Det är de som kommer ur det stora lidandet. De har tvättat sina kläder rena och gjort dem vita i Lammets blod. 15 Därför står de inför Guds tron, och tjänar honom dag och natt i hans tempel [den inre allra heligaste delen, där Guds närvaro bor], och han som sitter på tronen ska slå upp sitt tält över dem. 16 De ska inte längre hungra och inte längre törsta, varken solen eller någon annan hetta ska träffa dem [Jes 49:10] 17 för Lammet som står mitt för tronen ska vara deras herde [Ps 23; Joh 10]. Han ska leda dem till livets vattenkällor [levande vatten, Joh 4:14]. Gud ska torka varje tår från deras ögon.” [Jes 25:8]

[Det är viktigt att komma ihåg att Johannes inte alltid får se exakt hur den framtida härligheten ser ut. Här återger han svaret han ”hör”. Tidigare i vers 4 ”hörde” han vilka de tolv stammarna var. Johannes skriver mer av vad han sett i sina syner än vad Paulus gör, se 2 Kor 12:1-6. Trots det är det tydligt att han följer den bibliska principen att ”vi lever här i tro, utan att se”, se 2 Kor 5:7. Johannes skriver även i ett av sina brev att det ännu inte är uppenbart vad vi som Guds barn ska bli, men vi vet med säkerhet att när han uppenbarar sig ska vi bli lika honom, för då ska vi se honom som han verkligen är, se 1 Joh 3:2.]

8

Sjunde sigillet – inleds med tystnad

[Efter en parallellhandling i kapitel 7 återgår nu berättelsen till de sju sigillen. Det sjunde och sista sigillet ska nu öppnas. Det är först när det sista sigillet bryts som bokrullen kan öppnas.]

1 När Lammet [den uppståndne Jesus] bröt det sjunde [sista] sigillet, blev det tyst [stilla, alla bävade] i himlen i omkring en halvtimme.

[Tystnaden markerar att något stort är på väg att hända. Det står i kontrast till den höga volym som beskrivits i föregående kapitel, se Upp 7:10-12. Hela himlen med alla änglar inväntar nu Guds dom över synden och ondskan. Sången som pågått kring tronen dag och natt, se Upp 4:8, stillas för en stund och det verkar som om alla håller andan inför vad som ska ske. Ingen specifik dom nämns när det sjunde sigillet öppnas, i stället fortsätter berättelsen med de sju basunerna på en gång. Det är troligt att det sjunde sigillet består av och också innehåller de sju basunerna.]

DE SJU BASUNERNA (kap 8-11)

Förberedelse inför de sju basundomarna

2 Jag såg de sju änglarna som står inför Gud, och åt dem gavs sju basuner (militärtrumpeter).

[Basunen som användes i militärt syfte, för tankarna till hur Gud träder in i historien med både dom och seger. När israeliterna intog Jeriko bar sju präster sju basuner och de tågade sju varv runt staden, se Jos 6:1-4. Basunen användes också för att varna inför en kommande fara. Guds dom är nära förestående. Målet är omvändelse, se Upp 9:21.

Nu introduceras sju änglar som står inför Gud. En av dem kan vara Gabriel. När han blir sänd till jorden för att förmedla budskapet att Sakarias ska bli far till Johannes Döparen säger han: ”Jag är Gabriel. Jag står inför Gud”, se Luk 1:19. I de apokryfiska böckerna Tobit och Henok nämns sju ärkeänglar: Uriel, Rafael, Raguel, Mikael, Sarakael, Gabriel och Remiel. Eftersom talet sju ofta förekommer som en symbol för fulländning och fullkomlighet kan de sju änglarna symbolisera alla Guds änglar.]

3 En annan ängel [Heb 1:14] kom och ställde sig vid altaret med ett rökelsekar av guld. Åt honom gavs mycket rökelse att lägga tillsammans med alla de heligas böner på guldaltaret framför tronen. [Samma beskrivning som i Upp 5:8. Böner beskrivs som rökelse, se Ps 141:2.] 4 Och röken från rökelsen steg från ängelns hand tillsammans med de heligas böner upp inför Gud [i hans närvaro]. 5 Ängeln tog rökelsekaret, fyllde det med elden från altaret och kastade ner det på jorden, och det blev åska, dån och blixtar och jorden skakade.

6 De sju änglarna med de sju basunerna gjorde sig redo att blåsa i dem.

[Efter det sjätte sigillet hölls jordens vindar tillbaka, se Upp 7:1. Nu när Guds folk blivit märkta med Guds sigill i pannan fortsätter serien med basunstötarna. De första fyra är ”naturliga” i det att de påverkar jorden, haven, sötvattnet och himlakropparna. De tre sista drabbar mänskligheten mer direkt.

Det finns en parallell till skapelsen i Första Moseboken. Då skapades himlar, hav och jord. Nu upplöses skapelsen. Intressant är att det sker i omvänd ordning. Först påverkas en tredjedel av jordens växtlighet, sedan haven och sötvattnen och sist himlarna:

Basun 1 – 1/3 av växtligheten brinner upp, se Upp 8:7; 1 Mos 1:29.

Basun 2 & 3 – 1/3 av haven och floderna påverkas, se Upp 8:8-11; 1 Mos 1:20.

Basun 4 – 1/3 av himlakropparna förmörkas, se Upp 8:12; 1 Mos 1:14-15.

Samma motsatta mönster till skapelsen återfinns även i de sju vredesskålarna:

Vredesskål 1 – bölder på människor, se Upp 16:2; 1 Mos 1:27.

Vredesskål 2 & 3 – hav och sötvatten till blod, se Upp 16:3-4; 1 Mos 1:20.

Vredesskål 4 – solen sveder, se Upp 16:8; 1 Mos 1:14.]

De fyra första basunstötarna

Den första basunen – en tredjedel av jorden påverkas

7 Den första ängeln [av de sju] blåste [i sin basun].

Då kom hagel och eld, blandat med blod, och kastades ner på jorden.

En tredjedel av jorden brann upp,

en tredjedel av träden (fruktträden) brann upp,

och allt grönt gräs brann upp.

[Hagel och eld motsvarar den sjunde plågan mot Egypten, se 2 Mos 9:13-35. Profeten Joel talar om ”blod och eld” i de sista dagarna, se Joel 2:30-31. Den första domen påverkar vegetationen och rubbar balansen i naturen, vilket i sin tur påverkar livsmedelsförsörjningen.]

Den andra basunen – en tredjedel av haven påverkas

8 Den andra ängeln blåste [i sin basun].

Då var det som om ett stort brinnande berg kastades i havet. [Det är något som liknar ett berg, kanske refererar det till ett vulkanutbrott eller en meteor som i sitt släptåg har giftiga gaser. Andra förslag är att det är ett symboliskt uttryck för miljöförstöringen i havet eller en atombomb. Världshaven täcker två tredjedelar av jordens yta. Babylon liknas vid ett berg, se Upp 18:21; Jer 51:25.]

En tredjedel av havet förvandlades till blod,

9 en tredjedel av allt liv i havet dog,

och en tredjedel av alla fartyg gick under.

[Vattnet som förvandlas till blod liknar den första plågan mot Egypten, se 2 Mos 7:14-21.]

Den tredje basunen – en tredjedel av sötvattnet blir otjänligt

10 Den tredje ängeln blåste [i sin basun].

Då föll en stor stjärna från himlen, brinnande som en fackla och den föll över en tredjedel av floderna och vattenkällorna.

11 Stjärnans namn är Malört (gr. apsinthos).

[Malört är en växt med en grönaktig bitter olja. Den är ofta en symbol på sorg, se Ords 5:5; Jer 9:15.]

En tredjedel av vattnen förvandlades till malört, och många människor dog av vattnet som hade blivit bittert.

[På samma sätt som med den andra basunen finns det likheter med den första plågan i Egypten som förstörde dricksvattnet. Det finns även likheter med ökenvandringen där vattnet blev bittert i Mara, se 2 Mos 15:23-25.]

Den fjärde basunen – en tredjedel av himlakropparna förmörkas

12 Den fjärde ängeln blåste [i sin basun].

Då träffades en tredjedel av solen

och en tredjedel av månen

och en tredjedel av stjärnorna,

så att en tredjedel av dem förmörkades

och dagen förlorade en tredjedel av sitt ljus,

och natten likaså.

[Att solen förmörkas liknar den nionde plågan då Egypten drabbas av tre dagars mörker, se 2 Mos 10:21-23.]

Mellanakt – de tre återstående domarna introduceras

[En varning ges nu att de tre sista basunstötarna kommer att få ännu större konsekvenser för jordens invånare än de fyra första.]

13 Och jag såg, och hörde en örn som flög uppe på himlen och ropade med stark röst:

”Ve [uttryck för intensiv förtvivlan],

ve [uttryck för intensiv förtvivlan],

ve [uttryck för intensiv förtvivlan]

över jordens invånare [de ogudaktiga, se Upp 6:10]

för de basunstötar som är kvar,

när de tre andra änglarna blåser [i sina basuner]!”

[De tre veropen beskriver de tre avslutande basunstötarna: Första veropet – 5:e basunen, Upp 9:1-12 Andra veropet – 6:e basunen, Upp 9:13-21 Tredje veropet – 7:e basunen, Upp 11:14-13:18.

Detta är den andra av tre örnar som nämns i Uppenbarelseboken. En av de fyra varelserna kring tronen liknade en örn, se Upp 4:7-8. Varelsernas trefaldiga ”helig, helig, helig” står i kontrast till de trefaldiga veropen här. Den tredje och sista referensen till en örn är i Upp 12:14 där den ger beskydd.]

9

Avgrunden öppnas – helvetet bryter lös på jorden

Den femte basunen – första veropet

[Hittills har plågorna indirekt påverkat mänskligheten. Från och med den femte basunen riktar sig plågorna mot människorna. I den judiska världsbilden finns himlen ovan, och dödsriket under jorden. Nu släpps demoniska makter upp ur jorden som liknas vid gräshoppor och skorpioner. När de sjuttio utsända lärjungarna återvänder till Jesus förundras de över att demonerna lyder dem. Jesus säger då att han har sett Satan slungas ner från himlen. Sedan liknar han de onda andemakterna vid just skorpioner och ormar, se Luk 10:17-19.]

1 Den femte ängeln blåste [i sin basun].

Då såg jag en stjärna som hade fallit från himlen ner på jorden [kan syfta på Lucifer, se Jes 14:12], och den fick nyckeln till avgrundens brunn (det bottenlösa djupet).

[Grekiska abyssos är de dödas plats, se Rom 10:7. Det är också ett fängelse för demoner, se Luk 8:31; 2 Pet 2:4. Det är där Satan kommer att bindas i 1 000 år, då Jesus regerar på jorden, se Upp 20:1-3. Det är ur avgrunden vilddjuret stiger upp, se Upp 11:7; 17:8. Avgrunden är inte samma sak som ”eldsjön”, den slutgiltiga platsen för Satan och alla som följer honom, se Upp 20:10. Avgrunden är en andlig, dold värld som står under Guds auktoritet, se Upp 20:1. Johannes ser inte själva fallet av stjärnan. Den är redan på jorden och kan referera till stjärnan Malört i föregående kapitel, se Upp 8:10-11, ängeln med nyckeln, se Upp 20:1 eller Satan, se Upp 12:4; Jes 14:12.]

2 Den öppnade avgrundens brunn, och rök steg upp ur brunnen som röken från en stor ugn, och solen och luften förmörkades av röken från brunnen. 3 Ur röken kom gräshoppor ut över jorden, och de fick samma makt som skorpionerna på jorden. 4 De blev tillsagda att inte skada markens gräs eller något annat grönt eller något träd, utan bara de människor som inte hade Guds sigill på pannan. 5 De fick inte tillåtelse [av Gud] att döda dem, men de fick plåga dem i fem månader [en begränsad tid, motsvarar en naturlig gräshoppas livslängd], och smärtan från dem var som smärtan när en skorpion sticker en människa. 6 I de dagarna ska människorna söka döden men inte finna den, de ska längta efter att dö men döden ska fly ifrån dem.

7 Gräshopporna såg ut som hästar rustade till strid. På sina huvuden hade de något som liknade segerkransar av guld, och deras ansikten var som människors ansikten. 8 De hade hår som kvinnor, tänder som lejon 9 och bröstpansar som av järn. Och dånet från deras vingar var som dånet från stridsvagnar med många hästar som rusar fram till strid. 10 De hade stjärtar och gaddar som skorpioner, och i stjärten låg deras makt att skada människorna i fem månader. 11 Som kung över sig har de avgrundens ängel, som på hebreiska kallas Abaddon och på grekiska Apollyon. [Båda orden betyder ”förstörare” och syftar på döden eller Satan, se även Job 26:6; 28:22; Ords 15:11.]

12 Det första veropet är över. Se, efter det kommer två till.

Den sjätte basunen – andra veropet

13 Den sjätte ängeln blåste [i sin basun]. [Den sjätte basunen motsvarar också det andra veropet, se Upp 8:13; 11:14.]

Då hörde jag en röst från de fyra hornen på guldaltaret inför Gud, 14 och den sa till den sjätte ängeln som hade basunen: ”Släpp lös de fyra änglar som är bundna vid den stora floden Eufrat.”

15 De fyra änglarna som hade hållits redo för den timmen, den dagen, den månaden och det året släpptes lösa för att döda en tredjedel av människorna. 16 Antalet ryttare i dessa ryttarhärar var tjugo tusen gånger tiotusen (200 miljoner). Jag hörde deras antal. [När Johannes skrev detta var hela jordens befolkning omkring 200 miljoner och den romerska armén 300 000. En armé på 200 miljoner ryttare måste ha varit en ofattbar siffra som, om den ska tolkas bokstavligt, först kunde bli aktuell när jordens befolkning ökade till miljarder på 1900-talet.]

17 I min syn såg hästarna och deras ryttare ut så här: ryttarna hade eldröda, mörkblå och svavelgula bröstpansar. Hästarna hade huvuden som lejon, och ur deras munnar kom eld, rök och svavel. 18 Av dessa tre plågor – elden, röken och svavlet som kom ur deras munnar – dödades en tredjedel av människorna. 19 Hästarnas makt ligger i deras mun och deras svansar, för deras svansar liknar ormar och har huvuden, och med dessa gör de skada.

[Den sjätte basunen har ljudit och den andra serien av verop går mot sitt slut. Man skulle kunna tro att fem månaders plågor, se vers 5, följt av död från eld och svavel skulle ha fört människorna till omvändelse. I stället beskrivs hur man fortsätter med samma förakt för Gud och hans bud. Det mest skrämmande med Upp 9 är kanske inte basundomarna, utan synden som människorna fortsätter med.]

20 Resten av människorna [två tredjedelar, se vers 15], de som inte dödades av dessa plågor, omvände sig ändå inte från sina händers verk.

De slutade inte att tillbe onda andar (demoner)

och avgudar (avbilder) av guld, silver, brons, sten och trä

som varken kan se eller höra eller gå. [2 Mos 20:4]

[Bakom de skapade avgudabilderna som dyrkas finns en ond makt, se 1 Kor 10:19-22. Ordet avbild refererar tillbaka till bildförbudet i 2 Mos 20:4. En avbild är en kopia av det verkliga. Här omfattas även falska idéer och tankar om Gud.]

21 De omvände sig inte från (förändrade inte sitt tänkesätt mot):

mord,

droger (svartkonst, ockult verksamhet),

[Det grekiska ordet pharmakos, vårt ord farmaceut kommer från detta ord. Ofta kombinerades droger och magi, så därför översätts ordet ibland till svartkonst, se Gal 5:20; Upp 18:23; 21:8]

sexuell omoral

[Det grekiska ordet porneia används här och grundordet betyder ”att sälja sig till slaveri”. Vårt ord ”pornografi” är ett sammansatt ord av just detta ord porneia och grafo, som betyder ”något skrivet eller tecknat”, dvs. en beskrivning antingen i text eller grafiskt av någon som säljer sig sexuellt.]

och stölder.

[Den mänskliga synden kan delas in i två kategorier – synd mot Gud och synd mot människor, se Luk 10:27. Vers 20 handlar om avgudadyrkan – att inte älska Gud och sätta honom främst, den första delen av de tio budorden, se 2 Mos 20:1-10. Vers 21 berör synder mot andra människor – att inte älska sin medmänniska, den andra delen av de tio buden, se 2 Mos 20:12-17. Här känner vi igen buden att inte mörda, att inte begå äktenskapsbrott och att inte stjäla. Johannes lägger även till en punkt som handlar om ockult verksamhet med droger. Häxkonst och missbruk av droger hör hemma i den här kategorin, eftersom det påverkar andra människor negativt. Dessa punkter beskriver utvecklingen i ett gudsfrånvänt samhälle. Som det går med religionen, så blir det med moralen.]

10

Mellanakt – före den sjunde basunen (10:1-11:14)

En mäktig ängel med en liten bokrulle

[Hittills har Johannes sett allt i den andra synen, som startade i kapitel 4, från himlen. Perspektivet verkar nu skifta från himlen till jorden. Johannes blir även personligt involverad i synen när han får äta bokrullen.]

1 Sedan såg jag en annan väldig (mäktig, stark) ängel (budbärare) komma ner från himlen. [Detta är en annan ängel än den som ställde frågan om vem som kunde öppna bokrullen med de sju sigillen, se Upp 5:2.]

Ängeln (budbäraren) var klädd (svept) i ett moln [som ofta beskriver Guds närvaro, se 2 Mos 16:10; Luk 9:34],

med regnbågen [som är ett tecken på Guds förbund och hans trofasthet, se 1 Mos 9:11-17] över sitt huvud.

Hans ansikte var som solen [liknar beskrivningen av Jesus i Upp 1:16]

och hans ben som eldpelare. [Under uttåget ur Egypten ledde Gud israeliterna med en eldstod, se 2 Mos 13:21.]

2 I [vänstra] handen hade han en liten bokrulle som var öppnad.

[Johannes konstruerar ett nytt grekiskt ord biblaridion, ”liten bokrulle”. Ordet används bara här och i vers 9-10. Kanske för att särskilja denna bokrulle från den förseglade bokrullen, gr. biblion, som Lammet tog ur Guds högra hand, se Upp 5:7. Den förseglade bokrullen i kapitel 4-5 skildrade hela den framtida historien. Här kan det vara en bokrulle som symboliserar slutfasen, vilket placeringen mellan den sjätte och sjunde basunen kan indikera. Ängeln håller bokrullen i sin vänstra hand eftersom han senare lyfter upp den högra mot himlen, se vers 5. Rullen verkar innehålla den skrivna ordern för det uppdrag ängeln är på väg att fullborda på jorden. Att den är öppnad beskriver att tiden för Guds slutgiltiga dom är inne, se vers 6. Boken är liten i förhållande till den väldige ängelns hand, men även för Johannes var den inte större än att han senare kunde ”äta upp” den.]

Ängeln satte sin högra fot på havet

och sin vänstra på jorden

[beskriver den enorma storleken på ängeln, men också hans auktoritet över hela jorden]

3 och ropade med stark röst

som ett rytande lejon. [Hos 11:10; Amos 3:8]

[Alla änglar är mäktiga och starka, se Ps 103:20. Somliga har större kraft och auktoritet än andra. Denna ängel, och den som Johannes tidigare sett i Upp 5:2, benämns som mäktig och stark och har påfallande likheter med beskrivningarna av den uppståndne Jesus som skildras i inledningen, se Upp 1:7, 15, 16. Det kan vara Jesus som uppenbarar sig som en ängel och budbärare, vilket har skett många gånger i GT. I så fall är den lilla bokrullen identisk med den tidigare förseglade rullen, se Upp 5:1. Ängelns position på både hav och land visar på fullständigt ägarskap över hela jorden. Budskapet berör hela jorden. Snart kommer Antikrist under en kort tid att regera, men innan det sker ska Guds Son göra anspråk på jorden, se Ps 2:6-9. Satan ryter som ett lejon för att skrämma, se 1 Pet 5:8. Lejonet av Juda ryter för att kungöra sin seger, se Ps 95:3-5; Jes 40:12-17.]

När han hade ropat, talade de sju åskorna (tordönen) med sina röster. 4 När de sju åskorna hade talat skulle jag just skriva [ner vad de sagt, på Jesu uppmaning Upp 1:19], men jag hörde en röst från himlen: ”Försegla det som de sju åskorna har sagt och skriv inte ner det.”

[Uppenbarelsebokens huvudsakliga uppgift är inte att dölja Guds syften, utan att uppenbara dem, se Upp 22:10. Vad ”de sju åskorna” sa är den enda delen i denna bok som är dold. Guds röst liknas ofta vid åska, se Ps 29; Job 26:14; Joh 12:28-29, och sju står ofta för något fulländat och fullkomligt. I Upp 4:5 står det att det kom ”åska från tronen”, vilket också indikerar att det är Guds röst som Johannes hörde. Åska är ofta förknippat med dom, se 1 Sam 2:10; Upp 8:5; 11:19; 16:18. Troligtvis talar denna röst om Guds fullständiga och slutgiltiga dom över jorden. Det är dock meningslöst att spekulera kring vad som blev sagt, se 5 Mos 29:29.]

5 Ängeln som jag såg stå på havet och på jorden lyfte sin högra hand mot himlen 6 och svor vid honom

som lever i evigheters evighet [Dan 12:7],

som har skapat himlen och det som finns i den

och jorden och det som finns på den

och havet och det som finns i det:

”Ingen mer fördröjning (väntan är över, tidsfristen är ute).

[Nu finns ingen återvändo, den sista delen i Guds plan sätts i verket, se 2 Pet 3:9. Här används ordet chronos för tid. Ordagrant står det ”ingen mer tid”. Det kan dock inte betyda att tiden skulle upphöra för att gå in i en ”tidlös evighet”. Uppenbarelseboken talar om mätbar tid både på jorden och i himlens värld, se Upp 8:1; 10:7; 12:1.]

7 Men i de dagarna när den sjunde ängelns röst hörs och han ska börja blåsa i sin basun [se Upp 11:15], då är Guds mysterium (hemlighet) fullbordat, så som han har förkunnat i det evangelium som han har gett sina tjänare, profeterna.”

[Frasen ”Guds hemlighet” används av Paulus om den smorde Kungen, se Kol 2:2. Det profeterna i GT har sagt – att Messias en dag ska komma tillbaka och regera – är på väg att fullbordas. När den sjunde basunen ljuder i nästa kapitel, börjar de händelser som leder till Satans slutgiltiga besegrande. Se även Amos 3:7; 1 Pet 1:10-12.]

8 Rösten som jag hade hört från himlen talade till mig igen och sa: ”Gå och ta den öppnade bokrullen ur handen på ängeln som står på havet och på jorden.” 9 Jag gick då bort till [den stora] ängeln och bad honom ge mig den lilla bokrullen. Han svarade mig: ”Ta den och ät upp den! Den ska svida i din mage [ge halsbränna, eftersom budskapet handlar om Guds dom, se Hes 2:10] men vara söt som honung i din mun [eftersom det är Guds ord och också handlar om nåd och frälsning].”

[Att ”äta bokrullen” illustrerar hur Johannes måste bli ett med det profetiska budskapet på samma sätt som maten vi äter blir en del av oss och ger liv åt kroppen. Bibeln beskrivs ofta som bröd, se Matt 4:4; mjölk, se Heb 5:11-14; kött, se 1 Kor 3:2; honung, se Ps 119:103; 19:9-10. Hesekiel var med om en liknande upplevelse, Hes 2:8-3:3. Att bokrullen både svider i magen och smakar sött innebär att den talar om både dom och frälsning, se Ps 119:103; Jer 15:16; Hes 2:8-3:3.]

10 Jag tog bokrullen ur ängelns hand och åt upp den, och i min mun var den söt som honung. Men när jag hade ätit den sved det i min mage. 11 Sedan sa han till mig: ”Du måste profetera på nytt om många folk och länder (folkslag) och språk och kungar.”

11

Templet och de två vittnena i Jerusalem

[Johannes befinner sig fortfarande på jorden i sin syn. Från att ha sett land och hav ser han nu den heliga staden Jerusalem. Rösten från himlen fortsätter att tala, se Upp 10:8. Eftersom vittnena kallas ”mina vittnen” måste det vara Gud som talar, se vers 3.]

1 Jag fick en mätstång som liknade en stav, och han sa:

”Stå upp och mät Guds tempel och altaret och dem som tillber där inne. 2 Men lämna templets yttergård och mät den inte, för den är given åt hedningarna och de ska trampa (ockupera) den heliga staden [Jerusalem] under sina fötter i fyrtiotvå månader [vilket motsvarar 3,5 år, se även Dan 7:25; 12:7; 12:11-12].

[Både Hesekiel och Sakarja har liknande syner om en man med en mätstav, se Hes 40:3; Sak 2:1-2. Vid dessa tillfällen verkade mätningen symbolisera gudomligt beskydd, se Sak 1:16.]

3 Jag ska låta mina två vittnen profetera under 1 260 dagar [motsvarar också 3,5 år – 42 månader med 30 dagar i varje månad], klädda i säcktyg.”

[Eftersom dessa två vittnen är hatade av alla jordens folk och man vill skada dem, se vers 5, handlar deras profetiska tal troligtvis om synd och Guds dom.]

4 Dessa [vittnen] är de två olivträden och de två ljusstakarna [ljusbärarna] som står inför jordens Herre.

[För att ett vittnesbörd ska vara sant krävs två vittnen, se 5 Mos 19:15. Bilden med en ljusstake och två olivträd återfinns i Sak 4:3, 11-13. Där symboliserar de två olivträden ståthållaren Serubbabel, se Hag 2:21, och översteprästen Josua som Gud använde för att bygga upp templet igen efter befrielsen från fångenskapen i Babylon 500 f.Kr. Det är därför troligt att de två vittnena också här är två verkliga personer. Det är möjligt att de också har en roll i templets återuppbyggande. Några förslag på personer är:

- Två nu okända personer, eftersom de inte nämns vid namn.

- Henok och Elia, eftersom de inte dog en naturlig död, se 1 Mos 5:24; 2 Kung 2:11.

- Mose och Elia, eftersom tecknen de gör har samma karaktär och de samtalade med Jesus på förklaringsberget. Elia profeteras att komma tillbaka före Herrens dag och föra judar tillbaka till sina fäders tro, se Mal 4:5-6.

Andra förslag är att de två olivträden står för de två förbunden, GT och NT. Eftersom de sju lampställena tidigare syftade på församlingar, se Upp 1:20, har det föreslagits att dessa två lampställ syftar på de två församlingarna utan kritik, Smyrna och Filadelfia.]

5 Om någon vill skada dem, kommer eld ur deras mun och förtär deras fiender. [Profetiska ord om dom liknas vid eld, se Jer 5:14. När Elia talade kom eld från himlen, se 2 Kung 1:10.] Ja, om någon vill skada dem måste han dödas på det sättet. 6 De har makt att stänga himlen så att inget regn faller under de dagar de profeterar [som Elia gjorde, se 1 Kung 17:1], och de har makt att förvandla vattnen till blod [som Mose gjorde, se 2 Mos 7:19] och att slå jorden med alla slags plågor så ofta de vill.

7 När de har fullgjort sitt vittnesbörd, ska vilddjuret [Antikrist, som beskrivs mer detaljerat i kapitel 13, se Upp 13:1; 17:8; Dan 7] som kommer upp ur avgrunden [avgrundens brunn, se Upp 9:1] strida mot dem, besegra dem och döda dem. [I Daniels profetia sägs samma sak om det nya elfte hornet som sköt upp senare bland de tio hornen på det fjärde och sista förskräckliga odjuret, se Dan 7:21.] 8 Deras lik ska bli liggande på gatan i den stora stad som andligt (bildligt, symboliskt) talat kallas Sodom och Egypten och där även deras Herre blev korsfäst.

[Jesus korsfästes strax utanför Jerusalem, se Heb 11:12. Det är troligt att ”den stora staden” syftar på den verkliga staden Jerusalem. Det är den stad där templet står. De symboliska namnen refererar till platser som Gud tidigare i historien dömt. Staden Sodom var känd för sin synd, och då särskilt sexuella perversiteter, se 1 Mos 19. Egypten var ett land som förtryckte Guds folk i slaveri, se 2 Mos 7-12.]

9 I tre och en halv dagar ska människor från alla folk, stammar, språk och nationer (etniciteter) se dem ligga där, och de ska inte tillåta att deras döda kroppar läggs i någon grav.

[På grund av det varma klimatet i Mellanöstern begravdes kroppen samma dag som dödsfallet inträffat. Att inte begrava någon visade på vanvördnad och förakt. Så djupt hatade var dessa två profeter, att de förvägras en begravning. Hur folk från hela världen skulle kunna se denna händelse, måste ha varit svårt att förstå på Johannes tid. I dag med nyhetsrapportering dygnet runt och modern teknik är det inte svårt att förstå hur hela världen skulle kunna följa händelseutvecklingen i Jerusalem.]

10 Jordens invånare gläder sig över dem och jublar och skickar gåvor till varandra, eftersom de båda profeterna hade plågat dem som bor på jorden.

11 Men efter de tre och en halv dagarna kom livsande från Gud in i dem, och de stod upp på sina fötter igen, och de som såg dem blev skräckslagna. [1 Mos 2:7; Hes 37:10] 12 Sedan hörde de [två vittnena] en stark röst från himlen som sa till dem: ”Kom hit upp!” Och de steg upp till himlen i ett moln, och deras fiender såg dem. [Elia hämtades upp till himlen på liknande sätt, se 2 Kung 2:11.]

13 I samma stund (timme) blev det en stor jordbävning, och en tiondel av staden störtade samman. Vid jordbävningen dödades 7 000 människor. De som överlevde greps av skräck och gav ära åt himlens Gud.

14 Det andra veropet är över. Se, det tredje [och sista veropet, se Upp 8:13] kommer snart (snabbt).

Den sjunde basunen – tredje veropet

15 Den sjunde ängeln blåste [i sin basun]. Då hördes starka röster i himlen:

”Väldet (makten) över världen tillhör nu vår Herre

och hans Smorde (Kristus, Messias).

Han ska regera (utöva konungsligt envälde) i evigheters evighet.”

16 De tjugofyra äldste som satt på sina troner inför Gud föll ner på sina ansikten och tillbad Gud. 17 De sa:

”Vi tackar dig, Herre Gud Allsmäktig,

du som är och som var.

[Frasen ”och som kommer”, se Upp 1:8; 4:8, saknas här och i Upp 16:5. Jesus är nu, som nästa vers indikerar, i en process att fullborda allt och komma tillbaka.]

Du har tagit makten,

din stora makt, och börjat regera (som kung).

18 Folken vredgades,

men din vrede har kommit.

Tiden har kommit när de döda ska dömas

och du ska löna dina tjänare profeterna

och de heliga.

Löna både små och stora, de som vördar ditt namn,

och fördärva dem som fördärvar (moraliskt korrumperar) jorden.”

19 Guds tempel i himlen öppnades, och hans förbundsark blev synlig i hans tempel, och det kom blixtar, dån, åska, jordbävning och stora hagel.

[I vers 15-17 beskrivs vad som sker i himlen när den sjunde basunen ljuder. Vad som sker på jorden beskrivs när berättelsen återupptas i kapitel 16. Johannes hör en ”stark röst från templet” säga vad som ska ske på jorden, se Upp 16:1. I kapitel 12-17 presenteras och beskrivs huvudaktörerna som finns med i den slutgiltiga upplösningen från ett annat perspektiv.]

12

DET STORA DRAMAT GENOM ALLA TIDER (12:1-15:8)

[En ny parentes skjuts in i berättelsen. I föregående stycke ljöd den sjunde basunen, se Upp 11:15-19. Dess effekter på jorden behandlas först i kapitel 16. I följande stycke beskrivs nu ett antal olika aktörer i historiens avslutning. De beskrivs som tecken, grekiska semeion. Eftersom detta ord används indikeras att vad som följer är symboler som behöver tolkas. Det som beskrivs är kampen mellan Gud och Satan som pågått sedan världens begynnelse. De sju huvudaktörerna i detta kapitel är:

• Kvinnan – det judiska folket, se Upp 12:1.

• Draken – Satan, djävulen som motarbetar Guds syften och förleder, se Upp 12:3, 9.

• Sonen – Jesus, som nu sitter vid Guds tron, se Upp 12:5.

• Mikael – ärkeängeln som strider mot draken, se Upp 12:7.

• Kvinnans barn – förföljda troende, se Upp 12:13-17.

• Odjuret från havet – en framtida världsledare, se Upp 13:2-10.

• Odjuret från jorden – den falske profeten, se Upp 13:11-18.]

Kvinnan

1 Ett stort tecken [en stark och tydlig symbol som beskriver den andliga verkligheten] visade sig i himlen:

en kvinna klädd i solen

och med månen under sina fötter

och en krona (segerkrans) av tolv stjärnor på sitt huvud.

[I Josefs dröm liknas solen vid hans far Jakob, månen vid hans mor Rakel och hans elva bröder vid elva stjärnor, se 1 Mos 37:9-10. Vid den här tiden, före fångenskapen i Egypten, utgjorde denna familj hela den begynnande nationen Israel. Gud liknar ofta sitt folk vid en kvinna, se Hes 16. Kvinnan symboliserar Guds folk och då främst det judiska folket genom alla tider.]

2 Hon var havande och ropade i barnsnöd och födslovärkar. [Kan syfta på Jesus som var jude och föddes i Betlehem i Israel, men födslovärkarna syftar troligare på det judiska folkets födelse som präglar Gamla testamentets berättelse. Allt från Abrahams kamp, fångenskapen i Egypten, intåget i landet osv.]

Draken

[Nästa tecken är en eldröd drake. Ord och bilder förmedlar en känsla. När den helige Ande liknas vid en duva återspeglar det frid, se Joh 1:32. En drake eller ett rytande lejon ger däremot en känsla av obehag.]

3 Ännu ett tecken [en symbol] visade sig i himlen, och se: en stor eldröd drake med sju huvuden och tio horn och sju kronor (kungliga diadem) på sina huvuden.

[I Daniels profetia beskrivs hur det fjärde och sista odjuret har tio horn. Det slår ner tre kungar, så att det bara finns sju kvar, vilket de sju kronorna troligen refererar till, se Dan 7:7-8; 7:23-24.]

4 Hans stjärt svepte med sig en tredjedel av himlens stjärnor, och han kastade ner dem på jorden. [Eftersom detta stycke tydligt talar i bilder, står ”stjärt” för konsekvenser. Ett liknande uttryck är ”i kölvattnet av”. Stjärnor kan syfta på änglar eller människor, och då ofta ledare. Är det samma händelse som beskrivs mer i detalj i vers 7-9 syftar stjärnorna på änglar, se även Dan 8:10.]

Draken stod framför kvinnan som skulle föda, för att sluka hennes barn så snart hon hade fött det.

[Den röda draken identifieras som Satan, se vers 9. Genom historien har striden pågått. Direkt efter syndafallet talas om denna strid mellan ormen och kvinnans säd, se 1 Mos 3:15. Evas förstfödde, Kain, mördade sin bror. Kains släkt blev allt värre tills Noas dagar och Gud var tvungen att gripa in. När Jesus föddes dödade Herodes den store alla pojkar som var två år eller yngre i Betlehem, se Matt 2:16.]

Sonen

5 Hon födde ett barn, en Son som ska styra alla folk med järnspira. [En tydlig referens till Jesus, se Ps 2:9; Upp 19:15] Hennes barn [Sonen] rycktes upp till Gud och hans tron. [Jesus uppstod och sitter i dag på Faderns högra sida.]

6 Kvinnan flydde då ut i öknen, där hon har en plats som Gud berett för henne så att hon fick sitt uppehälle där i 1 260 dagar [motsvarar 3,5 år – 42 månader med 30 dagar i varje månad]. [Flykten beskrivs mer i detalj i vers 13-14.]

Satan kastas ut från himlen

[I Jobs bok beskrivs hur Satan, Åklagaren, träder fram tillsammans med Guds söner inför Gud i himlen, se Job 1:6-11; 2:1-6. Även i Sak 3:1-2 beskrivs hur han anklagar översteprästen Josua. Se även Luk 10:18; Jes 14:11-17; Ef 6:12.]

7 Ett krig bröt ut i himlen. [Ärkeängeln] Mikael [som speciellt är satt att vaka över Israel, se Dan 12:1; Jud 1:9] och hans änglar stred mot draken, och draken och hans änglar stred mot dem. 8 Men draken var inte stark nog och ingen plats fanns längre för dem i himlen. 9 Så den store draken – den urtida ormen [som förledde Adam och Eva i Edens lustgård, se 1 Mos 3:1, 4; Leviatan, se Jes 27:1], han som kallas djävulen (någon som söndrar och splittrar – gr. diabolos) och Satan (hebreiskt ord som betyder ”motståndare” eller ”åklagare”), han som vilseleder hela världen – kastades ner på jorden, och hans änglar med honom. 10 Då hörde jag en stark röst i himlen som sa:

”Nu är det fullbordat:

Frälsningen

och kraften

och vår Guds rike

och auktoriteten hos hans Smorde (Messias, Kristus) har kommit.

[Jesus har blivit smord som kung och fått all makt.]

För våra bröders åklagare,

han som dag och natt anklagade dem inför vår Gud,

har kastats ner.

11 De besegrade honom

på grund av Lammets blod och

på grund av budskapet i deras vittnesbörd.

De hade inte sitt liv så kärt

att de undvek döden.

12 Jubla därför, ni himlar

och ni som bor i dem.

Men fasa ska drabba jorden och havet,

för djävulen har kommit ner till er.

Han är ursinnig,

då han vet att hans tid är kort.”

13 När draken såg att han var nerkastad på jorden, förföljde han kvinnan som hade fött Sonen. 14 Men kvinnan fick den stora örnens båda vingar för att flyga ut till sin plats i öknen, där hon skyddad från ormen får sitt uppehälle under en tid, tider och en halv tid [3,5 år].

[Flykten till öknen, som omnämndes i vers 6, beskrivs nu mer detaljerat. Bilden med örnen och öknen är bekant. När Gud samtalar med Mose, efter uttåget ur Egypten, använder han just bilden med ”örnvingar” för att beskriva hur han förde dem tryggt genom öknen fram till Sinai berg, se 2 Mos 19:4. Eftersom örnen beskrivs som ”den stora örnen”, kan den syfta på örnen som beskrivs i Upp 8:13. Läser man Jesu tal om sista tiden i Matteus 24-25 parallellt med Uppenbarelseboken, kan det vara nu som Jesu uppmaning i Matt 24:16 om att fly till bergen går i uppfyllelse.

Detta är enda gången uttrycket ”en tid, tider och en halv tid” används i Uppenbarelseboken. Uttrycket återfinns i Daniels bok, se Dan 7:25; 12:7. Utifrån parallellstället motsvarar tiden 1 260 dagar, se Upp 12:6. Tiden 3,5 år beskrivs på tre olika sätt i ett kiastiskt mönster:

42 månader – Upp 11:2. 1 260 dagar – Upp 11:3. 1 260 dagar – Upp 12:6. En tid, tider och en halv tid – Upp 12:14.

42 månader – Upp 13:5.]

15 Ormen sprutade då vatten ur sin mun som en flod efter kvinnan, för att svepa bort henne med floden. 16 Men jorden hjälpte kvinnan, den öppnade sin mun och svalde floden som draken sprutade ur sin mun. [På liknande sätt som Egyptens här, som förföljde Israel vid uttåget från Egypten, gick under genom ett naturens under, kommer även nu jorden genom ett Guds under i naturen Israel till hjälp.] 17 I sitt raseri mot kvinnan gick draken bort för att strida mot resten av hennes avkomma (gr. sperma), dem som lyder Guds bud och håller fast vid Jesu vittnesbörd.

[Draken har blivit besegrad gång på gång.

- Först drevs han ut ur himlen, se vers 4, 7-9.

- Sedan misslyckas han att förgöra kvinnans son, se vers 4-5.

- När han försöker förgöra kvinnan själv i hennes tillflyktsplats, misslyckas han igen, se vers 6, 13-16.

Hans sista försök blir att strida mot hennes övriga barn. Dessa ”övriga barn” är de kristna. Beroende på tolkning innefattar det brevets mottagare i de sju församlingarna, och kristna genom alla tider eller bara de som kommer till tro under den sista vedermödan.

Detta och nästa kapitel uppfyller den uråldriga profetian från 1 Mos 3:15 mot ormen: ”Jag ska sätta fiendskap mellan dig och kvinnan och mellan din avkomma och hennes avkomma.” Profetian har två delar. Här i kapitel 12 handlade synen om den första delen – striden mellan kvinnan och draken. I kapitel 13 beskrivs den andra delen – striden mellan kvinnans övriga barn som just introducerats och drakens avkomma, som är på väg att träda fram.]

18 Han [den eldröda draken] stod på sanden (sandstranden) vid havet.

[Draken står på den ostabila sanden längs med strandkanten intill havets rörliga vågor, se Matt 7:26. En stor kontrast till Lammet, som står på den fasta klippan, berget Sion, se Upp 14:1. Draken är beredd att välkomna ”vilddjuret ur havet”, som beskrivs i nästa kapitel.]

13

En ohelig treenighet

Vilddjuret från havet

[Johannes ser nu ett vilddjur komma upp ur havet. Kapitel 13 fortsätter att beskriva tecken som symboler. Havet definieras i Upp 17:15 som ”folk, människomassor, länder och språk.” Draken, djävulen, väntar på en världsledare som ska resa sig bland de hedniska folken. Det antyds att detta vilddjur rider på en våg av popularitet bland folket.]

1 Jag såg ett vilddjur komma upp ur havet. Det hade tio horn och sju huvuden och tio kronor (kungliga diadem) på sina horn, och hädiska namn på sina huvuden. [Detta monster är en avspegling av sin mästare, draken. Vilddjuret har nu tio kronor, jämfört med draken som hade sju, se Upp 12:3.]

2 Vilddjuret som jag såg

liknade en leopard,

hade fötter som en björn

och ett gap som ett lejon.

Draken gav det sin makt, sin tron och stor auktoritet.

[Daniel såg samma djur i sin dröm, se Dan 7:1-8. Han såg:

- Ett lejon – motsvarar det babyloniska riket.

- En björn – motsvarar det medo-persiska riket.

- En leopard – motsvarar det grekisk-makedoniska riket.

- Ett fruktansvärt odjur – motsvarar det romerska riket.

Johannes såg dessa tre djur i omvänd ordning, eftersom han blickade tillbaka på tidigare historiska händelser, medan Daniel blickade framåt. Det sista världsriket kommer att ha sina rötter i alla tidigare stora världsvälden.]

3 Ett av dess huvuden såg ut att ha blivit slaktat och dödat, men dess dödliga sår hade läkts.

[En ondskefull imitation av Guds Lamm som var slaktat men som uppstått, se Upp 5:6. Den läkta skadan på huvudet antyder att det skett en tidigare strid mellan vilddjuret och Lammet. På nytt finns koppling till den uråldriga profetian mot ormen från 1 Mos 3:15 ”han ska attackera ditt huvud.” Troligtvis skedde detta när Jesus uppstod.]

Hela jorden förundrade sig över vilddjuret och följde det. 4 De tillbad draken för att han hade gett sin makt åt vilddjuret, och de tillbad vilddjuret och sa: ”Vem är som vilddjuret? Vem kan strida mot det?”

5 Vilddjuret [från havet] fick en mun som talade stora och hädiska ord, och det fick rätt att fortsätta i fyrtiotvå månader (3,5 år). 6 Det öppnade sin mun för att häda Gud, för att häda hans namn och hans boning, dem som bor i himlen. 7 Det fick rätt att strida mot de heliga och besegra dem, och det fick makt över alla stammar, folk, språk och länder. [Vilddjuret får politisk och militär makt över hela jorden.] 8 Alla jordens invånare kommer att tillbe det, alla som inte sedan världens nedkastande [gr. apo kosmos katabole – dvs. från syndafallet då Guds ordnade världssystem raserades] har sitt namn skrivet i livets bok hos Lammet som är slaktat.

[I slutet av vart och ett av de sju breven hade den uppståndne Jesus varnat församlingen, se Upp 2:7, 11, 17, 29; 3:6, 13, 22. Nu kommer en sista varning, den liknar Jer 15:2 och visar på att det är ofrånkomligt att detta monstervälde kommer att orsaka lidande.]

9 Du som har ett [andligt] öra, lyssna:

10 Om någon blir ledd in i fångenskap,

då går han i fångenskap.

Om någon ska dödas med svärd,

då dödas han med svärd.

Här visar sig de heligas uthållighet (ståndaktighet) och tro.

[Det första vilddjuret ska inte bemötas med väpnat uppror utan med uthållighet och tro, se Matt 26:52; Upp 6:9-10; 12:11; 1 Pet 4:12-16; Rom 12:19-21. Det andra vilddjuret ska bekämpas med vishet, se vers 18.

Antikrist nämns inte i Uppenbarelseboken. Johannes nämner däremot Antikrist/antikrister fem gånger i sina brev, se 1 Joh 2:18, 22; 4:3; 2 Joh 1:7. Det grekiska ordet anti betyder ”mot”, ”motståndare” eller ”i stället för”. Alla läror som går emot vem Jesus är och vad han sagt går emot Kristus, är ”anti-Kristus”. Följaktligen kallas de som förespråkar och lär ut dessa falska läror för ”anti-Krister” och är fiender till Kristus. Eftersom Johannes i 1 Joh 2:18 skriver att redan nu finns många antikrister i världen, men också nämner en Antikrist som ska komma, har många identifierat vilddjuret med denna kommande Antikrist. Vilddjuret från havet förknippas ofta med Antikrist. Dock verkar både vilddjuret från havet och vilddjuret från jorden ha Antikrists egenskaper. I Upp 11:7 nämns vilddjuret som en enhet. De båda döms tillsammans, se Upp 19:20.]

Vilddjuret från jorden – den falske profeten

[Den oheliga treenigheten blir nu fulltalig. I Upp 16:3 nämns uttryckligen:

- Draken, som är Satan, se Upp 12:9.

- Vilddjuret från havet – ett politiskt system och dess ledare.

- Vilddjuret från jorden – den falske profeten.

Draken står troligen kvar vid havet och kallar upp ännu ett vilddjur, men denna gång från jorden, se Upp 12:18. Det kan vara en anspelning på de judiska legenderna om ett havsodjur (Leviatan) och ett landodjur (Behemot), se Job 7:12; 40:10. I den falska treenigheten agerar Satan fader, det första vilddjuret son och den falske profeten ande.

Det första vilddjuret symboliserar riken och härskare som regerar med militär makt, se vers 4 och 7. Det andra vilddjuret har att göra med ekonomiskt inflytande, se vers 17. Båda dessa vilddjur får sin makt från draken. Genom alla tider har troende lockats att kompromissa och överge troheten till Gud genom att sätta sin tillit till världsliga riken, kungar och system för beskydd och ekonomisk välgång.]

11 Jag såg ett annat vilddjur komma upp ur jorden. Det hade två horn som ett lamm men talade som en drake.

[Till det yttre liknade denna varelse ett lamm, men dess tal avslöjade hans sanna herre – draken som är Satan. I Bergspredikan hade Jesus just varnat för falska profeter som kommer klädda som lamm, i fromma yttre uttryckssätt, men i sitt inre är de rovlystna vargar som är hungriga efter att plundra och förgöra, se Matt 7:15. Detta vilddjur för drakens talan och är hans profet. Johannes blir så ivrig att han börjar berätta i presens om allt som det nya landmonstret gör.]

12 Det utövar det första vilddjurets hela makt inför det [i det första havsodjurets åsyn] och får jorden och dess invånare att tillbe det första vilddjuret, vars dödliga sår hade blivit läkt. 13 Det gör stora tecken och får till och med eld att falla från himlen ner på jorden i människornas åsyn. 14 Genom tecknen det fått makt att göra inför vilddjuret förleder det jordens invånare. Det säger till jordens invånare att göra en bild åt vilddjuret som har ett sår från ett svärd men lever igen. 15 Och det fick makt att ge livsande åt vilddjurets bild, så att vilddjurets bild till och med kunde tala och låta döda dem som inte tillbad vilddjurets bild.

16 Det [den falske profeten] gör så att alla – [både] små och stora, rika och fattiga, fria och slavar [dessa sex grupper beskriver hela mänskligheten] – att de låter sig ges ett märke (avtryck, något stämplat) på högra handen eller pannan, 17 så att ingen kan köpa eller sälja utom den som har märket, vilddjurets namn eller dess namns tal. 18 Här krävs vishet. Den som har förstånd ska räkna ut vilddjurets tal, för det är en människas tal. [Ett nummer på en människa.] Hans tal är 666 (sexhundra-sextio-sex).

[Ordet för att ”räkna ut” är samma ord som i Luk 14:28 där det används för att ”beräkna” kostnaden av ett bygge. Räknesättet som används är addition. De hebreiska och grekiska bokstäverna representerar också ett talvärde. De nio första bokstäverna i alfabetet motsvarar talen 1-9. Den tionde bokstaven talet 10, den nittonde talet 100, osv. Genom att summera siffervärdet på ett namn eller ord blir det ett talvärde. Denna form av talmystik var välkänd på den här tiden och kallas gematri. Inför affärsuppgörelser och giftermål jämförde man t.ex. talvärdet på sina namn och var det samma bringade det lycka. I den italienska staden Pompeji, som ödelades vid ett vulkanutbrott 79 e.Kr., hade någon skrivit på muren: ”Jag älskar den vars nummer är 545.” Talvärdet på namnet Jesus, på grekiska Iesous är: 10 + 8 + 200 + 70 + 400 + 200 = 888.

Många har spekulerat i vad talet 666 står för. Talvärdet för ”kejsar Nero”, som på hebreiska är Neron Kesar, blir 666. Att detta var en tidig tolkning styrks av att översatt till latin blir talvärdet 616, en sifferkombination som också återfinns som en textvariant i ett tidigt manuskript.

Nummer 6 står symboliskt för människans tal, eftersom människan skapades på den sjätte dagen, se 1 Mos 1:26-31. Man kan också se Guds heliga treenighet som 777 i jämförelse med denna oheliga treenighet med draken och de två vilddjuren, symboliserad i talet 666.

Vissa har dragit kopplingen att www skulle motsvaras av 666 (eftersom siffervärdet för hebreiska bokstaven Vav är 6), men detta följer inte den normala gematriska metodiken att summera bokstäverna eftersom talvärdet för www är 18.

Språkbruket ”hand och panna” har också en tydlig igenkänning från 5 Mos 6:8 där Mose uppmanar folket att binda de ord han nyss sagt på sin hand och panna. Bönen som Mose ber börjar i vers 4 med orden ”Hör Israel”. På hebreiska är ordet för ”hör” shema, och därför kallas bönen Shema. Varje morgon och kväll har judar genom alla tider bett denna bön. Shema är den judiska trosbekännelsen:

”Hör Israel! Herren vår Gud, Herren är en. Du ska älska Herren, din Gud, av allt ditt hjärta och av all din själ och av all din kraft. Dessa ord som jag i dag ger dig befallning om, ska du lägga på hjärtat. Du ska inskärpa dem hos dina barn och tala om dem när du sitter i ditt hus och när du går på vägen, när du lägger dig och när du stiger upp. Du ska binda dem som ett tecken på din hand, och de ska vara som ett band till påminnelse på din panna. Och du ska skriva dem på dörrposterna i ditt hus och på dina portar.”

Ortodoxa judar tolkar Moses bud bokstavligt och därför har de två små svartfärgade läderkapslar, s.k. ”tefillin”, som innehåller pergamentrullar med verser från Torah. De två kapslarna kallas shel rosh och shel jad. Varje vardag före morgonbönen fäster man den ena på armen med hjälp av en läderrem den andra ovanför pannan. Oavsett om 5 Mos 6:8 tolkas bokstavligt eller metaforiskt handlar det om vem eller vad man låter styra ens medvetande och handlingar, vem eller vad som är ens auktoritet, vem eller vad man tjänar och följer.

Här i Uppenbarelseboken tvingar vilddjuret människorna att ge sin lojalitet till honom i en trosbekännelse som kan sägas vara en ”anti-shema”.]

14

Lammet och de 144 000

1 Och jag såg, och se (en uppmaning att vara uppmärksam på vad som följer) [de dubbla verben ”såg” och uppmaningen ”se” ger uttryck för en kontrast och en ny dimension i synen, frasen återkommer i vers 14]:

Lammet stod på Sions berg, och med honom de 144 000 som hade hans namn och hans Fars namn skrivet på sina pannor. [I kontrast till dem som tagit vilddjurets märke på pannan eller handen, se Upp 13:16.]

[Till skillnad från den falske profeten, som såg ut som ett lamm se Upp 13:11, är Jesus det verkliga Lammet. Sions berg kan antingen syfta på det jordiska Jerusalem eller den levande Gudens stad, det himmelska Jerusalem, se Heb 12:22. De 144 000 är sannolikt samma grupp som introducerades i Upp 7:4. Då stod de på jorden under Guds beskydd. Eftersom de nu står inför tronen, är det troligtvis det himmelska Jerusalem som åsyftas, se vers 3. Budskapet är tydligt. Gudsfolket, som nu kämpar mot ondskan, ska i framtiden stå segrande.]

2 Jag hörde en röst från himlen, som bruset av många (väldiga, dånande) vatten och ljudet av kraftig åska. Rösten jag hörde var som när harpspelare spelar på sina harpor. 3 De sjöng en ny sång inför tronen och inför de fyra varelserna och de äldste, och ingen kunde lära sig den sången utom dessa 144 000 som är friköpta från jorden. [De har sitt medborgarskap i himlen.] 4 Det är de som inte har befläckat sig med kvinnor, för de är jungfrur, dessa som följer Lammet vart det än går. [Talar symboliskt om att de varit trogna Jesus, se 2 Kor 11:2.] De är friköpta från människorna som en förstlingsfrukt åt Gud och Lammet. 5 I deras mun har det inte funnits någon lögn. De är fläckfria.

Tre flygande änglar – förkunnar att domen kommer

[Scenen flyttas nu till skyn mellan himmel och jord. På samma sätt som när de sju basunerna ljöd i kap 8-11, är flera änglar involverade. Två grupper med tre änglar i vardera gruppen beskrivs. De tre första benämns den första, den andra och den tredje. De förkunnar att skörden kommer. Sedan hörs en röst från himlen och Johannes får se Människosonen, som tillsammans med ytterligare tre änglar bärgar in skörden med en skära.]

6 Jag såg en annan ängel [som Johannes inte tidigare sett, den senaste var ängeln med den lilla bokrullen i kapitel 10] flyga mitt uppe på himlen. [Ängeln flög mellan himlen och jorden, på samma sätt som örnen med veropen, se Upp 8:13.] Ängeln hade ett evigt evangelium att förkunna för jordens invånare, för alla folk, stammar, språk och länder. 7 Han sa med stark röst: ”Vörda Gud och ge honom äran! Stunden (timmen) för hans dom har kommit. Tillbe honom som har gjort himlen och jorden, havet och vattenkällorna.”

8 En annan ängel, den andra, följde efter [den första ängeln], och han sa: ”Störtat, störtat (fallet, krossat, helt förstört) är det stora Babylon, som gav alla folk att dricka av sitt otukts vredesvin (lustfyllda, berusande vin).”

[Det grekiska ordet thymos beskriver starka känslor och kan översättas både med ”lust” och med ”vrede”. Det används även i vers 10. Babylons fall beskrivs i detalj i kapitel 17-18. Babylon var huvudstaden i det rike som förgjorde Jerusalem 586 f.Kr. Babylon används ofta som en symbol för den världsliga makt som står emot Gud, se 2 Kung 24-25; Jes 21:9; Dan 4:30; Jer 51:7, 8.]

9 En tredje ängel följde dem och sa med stark röst: ”Om någon tillber vilddjuret och dess bild och tar emot märket på sin panna eller hand, 10 då ska han själv få dricka av Guds vredes (lusts) vin som oblandat hälls i Guds vredes bägare. Han ska plågas i eld och svavel inför de heliga änglarna och inför Lammet. [Straff med ”svavel och eld” för tankarna till Sodom och Gomorra, se 1 Mos 19:24.] 11 Röken från deras plåga stiger i evigheters evighet. De har ingen ro vare sig dag eller natt, de som tillber vilddjuret och dess bild och som tar emot märket med dess namn. 12 Här visar sig de heligas uthållighet (ståndaktighet) – de som håller fast vid Guds bud och tron på (är trofasta) Jesus.”

En röst från himlen

13 Sedan hörde jag en röst från himlen: ”Skriv: Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de döda som härefter dör i Herren. Ja, säger Anden, de får vila sig från sina mödor, för deras gärningar följer dem.”

Människosonens ankomst – skörden

14 Och jag såg, och se (en uppmaning att vara uppmärksam på vad som följer): ett vitt moln, och på molnet satt en som liknade en människoson. På sitt huvud hade han en krona (segerkrans – gr. stephanon) av guld, och i sin hand en skarp skära [för att skörda].

[Nu kommer Jesus tillbaka. Molnet, Människosonen och kronan är tydliga bilder som pekar på Jesus, se Matt 24:30; Apg 1:9; Joh 5:27; Dan 7:13; Upp 1:7-13. Jesus har själv använt bilden av skäran och skörden, se Matt 13:37-43; Mark 4:26-29. Ytterligare tre änglar involveras och blir delaktiga i skörden. Dessa kommer ut från templet och är utsända av Gud.]

Den torra skörden av säd

[Två skördar beskrivs, först en torr och sedan en blöt, på samma sätt som man skördar spannmål på våren och druvor på hösten i Israel. Båda dessa skördar nämns också i samband med domen i Joel 3:12-14. Det är inte troligt att det antyds att det först skulle vara en skörd och några månader senare ännu en skörd. Snarare är det en bild på att allt som jorden producerat skördas, både vår- och höstskörden. Alla människor kommer att ställas inför Guds domstol.]

15 En annan ängel [den fjärde i detta kapitel] kom ut från templet och ropade med stark röst till honom som satt på molnet: ”Räck ut din skära och skörda, för skördetiden har kommit och jordens skörd är mogen.” 16 Han som satt på molnet lät då sin skära gå över jorden, och jorden skördades.

Den blöta druvskörden

17 En annan ängel [den femte] kom ut från templet i himlen, också han med en skarp skära.

18 Ännu en ängel [den sjätte] kom ut från altaret, han som hade makt över elden. Han ropade med stark röst till [den femte] ängeln med den skarpa skäran: ”Räck ut din skarpa skära och skörda druvklasarna från jordens vinstock, för dess druvor är mogna.” 19 Ängeln lät sin skära gå över jorden och skördade druvorna från jordens vinstock och kastade dem i Guds vredes stora vinpress. 20 Vinpressen trampades utanför staden, och blod flöt från pressen och nådde upp till betslen på hästarna [1,5 meter], på en sträcka av 1 600 stadier (30 mil).

[En grekisk stadie motsvarar 185 meter som var längden på löparbanan på den antika stadion i Olympia. Måttet 1 600 stadier motsvarade ungefär Jordanflodens längd, från dess källflöden i berget Hermon i norr ner till Döda havet i söder. Längden kan syfta på domens universella karaktär och att den drabbar ”hela landet”. En annan tolkning är att talet består av multipler av 4 eller 40. Multiplicerar man 40 x 40 eller 4 x 4 x 100 blir resultatet 1 600. Talet 4 står för hela världen, och talet 40 har att göra med prövning. Oavsett exakt tolkning är det klart att talet står för en mycket stor världsomfattande dom.]

15

SJU ÄNGLAR – de sju sista plågorna (kap 15-16)

[Tidigare har Johannes sett två stora tecken, kvinnan och draken, se Upp 12:1, 3. Nu får han se ännu ett stort tecken – sju änglar som är redo att gå ut från Guds tempel med sju vredesskålar. Gång på gång har Gud sökt omvändelse, se Upp 9:20; 16:9, 11. Snart ska världen få dricka ”Guds vredes vin”, se Upp 14:10, men innan detta sker kommer en introduktion med lovsång.]

1 Och jag såg ett annat stort och förunderligt tecken i himlen: sju änglar med sju plågor, de sista, för med dem når Guds vrede sin fullbordan.

En segersång

2 Och jag såg liksom ett glashav [som beskrivs i Upp 4:6] blandat med eld [som inte Johannes nämnt tidigare, elden kan syfta på den stundande domen], och på glashavet stod de som hade besegrat vilddjuret och dess bild och dess namns tal [som var 666, se Upp 13:17]. [Denna grupp beskrevs i Upp 7:9-17.] De har Guds harpor i händerna 3 och sjunger Guds tjänare Moses sång och Lammets sång:

Stora och underbara är dina gärningar,

Herre Gud Allsmäktig.

Rätta och sanna är dina vägar,

du folkens Kung.

4 Vem skulle inte vörda dig, Herre,

och prisa ditt namn?

Bara du är helig,

och alla folk ska komma och tillbe inför dig [Ps 86:9],

för dina rättfärdiga domar har uppenbarats.

De sju skålarna förbereds

5 Efter detta såg jag hur templet i himlen, vittnesbördets tabernakel, öppnades.

[För andra gången öppnas templet i himlen. Första gången var det i samband med den sjunde basunen, se Upp 11:19. Serien med de sju vredesskålarna startar alltså när den sjunde basunen ljuder, se Upp 11:15.]

6 De sju änglarna med de sju plågorna kom ut ur templet, klädda i skinande rent linne [vissa manuskript har ”klart skinande stenar”, se även Upp 4:3] och med bälten av guld runt bröstet. 7 En av de fyra varelserna gav de sju änglarna sju skålar av guld, fulla av vrede från Gud som lever i evigheters evighet. 8 Templet fylldes med rök från Guds härlighet och makt. [Rök symboliserar ofta Guds närvaro, se 2 Mos 40:34-38.] Ingen kunde gå in i templet förrän de sju änglarnas sju plågor hade nått sitt slut [fullbordat sitt syfte].

16

De sju vredesskålarna

1 Sedan hörde jag en stark röst [Guds röst] från templet säga till de sju änglarna: ”Gå ut och töm Guds sju vredesskålar över jorden.”

[Det finns likheter mellan de sju basundomarna i kapitel 8-9 och vredesskålarna i detta kapitel. Basunerna är en varning inför själva domen som kommer i skålarna. Båda serierna berör samma områden och följer samma ordning, dock innebär skålarna en ökad omfattning. Basunerna påverkar en tredjedel av jorden, havet och floderna, medan skålarna påverkar hela jorden. En annan skillnad är att nu riktar sig domarna också specifikt mot vilddjuret och dem som tillber honom, se vers 2, 10, 13. När basundomarna ljöd verkar inte vilddjuret ännu ha blivit uppenbarat.

Båda serierna har ett avbrott. Vid basundomarna sker det mellan de fyra första och de tre sista. En örn flög och proklamerade tre ytterligare verop, se Upp 8:13. I serien med vredesskålar kommer däremot avbrottet mellan de tre första och de fyra sista. En ängel och altaret för en dialog, se vers 5-7. Letar man efter kiastiska mönster ger detta en fin inramning av dessa två serier: 4-3 och 3-4. I både basun- och vredesdomarna finns en tydlig igenkänning av plågorna mot Egypten, se 2 Mos 7-10.]

Första skålen – bölder

2 Den förste ängeln gick bort och tömde sin skål över jorden. Onda (otäcka) och smärtsamma bölder slog upp på de människor som hade vilddjurets märke och som tillbad dess bild.

[Den första basunen påverkar också jorden, se Upp 8:7. Bölderna motsvarar den sjätte plågan mot Egypten, se 2 Mos 9:9-11.]

Andra skålen – haven förvandlas till blod

3 Den andre [ängeln] tömde sin skål över havet, och havet förvandlades till blod som från en död, och allt liv i havet dog.

[Den andra basunen påverkade också haven, se Upp 8:8-9. Den andra och tredje skålen motsvarar den första plågan mot Egypten, se 2 Mos 9:9-11.]

Tredje skålen – sötvattnet förvandlas till blod

4 Den tredje [ängeln] tömde sin skål över floderna och vattenkällorna, och de förvandlades till blod.

[Den tredje basunen påverkade också sötvattnet, se Upp 8:10-11.]

5 Jag hörde också en vattnets ängel säga:

”Rättfärdig är du (i alla dina beslut och domar),

du som är och som var, du helige!

[Frasen ”och som kommer”, se Upp 1:8; 4:8, saknas här och i Upp 11:17 eftersom Jesus är i en process att fullborda allt och komma tillbaka.]

6 De har utgjutit de heligas (ditt folks) blod och profeters blod [ända sedan Abel],

och därför har du gett dem blod att dricka.

Det är de värda (de får vad de förtjänar).”

7 Jag hörde altaret säga: ”Ja, Herre Gud Allsmäktig,

sanna och rätta är dina domar.”

[Tidigare hade Johannes sett martyrernas själar under altaret, se Upp 6:9. Det kan vara deras röst som hörs. I Upp 9:13 hörs också en röst från de fyra hornen på altaret.]

Fjärde skålen – solen sveder

8 Den fjärde [ängeln] tömde sin skål över solen, och den fick makt att bränna människorna med eld. 9 Människorna brändes av stark hetta och hädade Guds namn, han som har makt över dessa plågor. Men de omvände sig inte så att de gav honom äran.

[Den fjärde basunen påverkade också solen, se Upp 8:12. Då förmörkades en tredjedel av himlen, nu bränner i stället solen hetare. Det är tydligt att det blir dramatiska förändringar i klimatet. Det motsvarar den nionde egyptiska plågan, se 2 Mos 10:21-29.]

Femte skålen – mörker

10 Den femte [ängeln] tömde sin skål över vilddjurets tron, och dess rike lades i mörker. Människorna bet sig i tungan av smärtan (plågan, ångesten) 11 och hädade himlens Gud för sina smärtor (plågor) och sina bölder. Men de omvände sig inte från sina gärningar.

[Den femte basunen rörde demoniska makter som släpps lösa från avgrundens brunn. Solen och himlen förmörkas, se Upp 9:1-3. Smärta/plågor är samma ord som i Upp 21:4.]

Sjätte skålen – kriget från Eufrat

12 Den sjätte [ängeln] tömde sin skål över den stora floden Eufrat, och dess vatten torkade ut så att vägen öppnades för kungarna från Östern.

13 Sedan såg jag tre orena [onda] andar som liknade paddor komma ut ur

drakens mun [Satan],

vilddjurets mun [Antikrist, se Upp 13:1-10] och

den falske profetens mun [Upp 13:11-18].

14 De är onda andar som gör tecken [påverkar och influerar opinionen]. De drar ut till kungarna i hela världen för att samla dem till striden på Guds, den Allsmäktiges, stora dag.

[Den andra egyptiska plågan var grodor, se 2 Mos 8. Den sataniska treenigheten, med hjälp av demonisk kraft, kommer att påverka världens ledare att samla sina arméer.]

15 Se, jag kommer som en tjuv. Salig (lycklig, välsignad) är den som vakar och bevarar sina kläder, så att han inte går naken och man ser hans skam. [Jesus ger nu samma varning som han gett förut, se Matt 24:43. Hans ankomst kommer att ske plötsligt och oväntat, se 2 Pet 3:10.]

16 De samlade dem på den plats som på hebreiska heter Harmagedon.

[Den första delen av Harmagedon, ordet ”har”, betyder kulle på hebreiska. Har-Magedon är alltså det hebreiska namnet på den forntida staden Megiddo vid sydvästra Jisreelslätten. Staden var strategiskt viktig, eftersom den kontrollerade handelsvägen Via Maris som förband Egypten med Damaskus och Orienten. Vid staden ligger inloppet till den enda bergspassagen som är framkomlig med häst och vagn. Den stormakt som hade kontroll över Megiddo styrde världshandeln. Under Gamla testamentets tid skedde många strider här, se Dom 5:19; 2 Kung 23:29. Det är här vid denna historiskt viktiga plats som arméerna samlas för att sedan strida mot Jerusalem, se Upp 17:12-14.]

[Den sjätte basunen berör floden Eufrat, se Upp 9:13-14.]

Sjunde skålen – det är fullbordat

17 Den sjunde [ängeln] tömde sin skål över luften. En stark röst gick ut från tronen i templet: ”Det har skett.” 18 Det kom blixtar och dån och åska och en så stor jordbävning att något liknande aldrig har hänt så länge människan har funnits på jorden, så stor och väldig var jordbävningen. 19 Den stora staden [syftade i Upp 11:8 på Jerusalem, senare är det staden Babylon, se Upp 17:18; 18:10, 16 – kan även syfta på Rom] rämnade i tre delar, och folkens städer störtade samman. [Tidigare har det också skett jordbävningar, en där en tiondel av Jerusalem kollapsade, se Upp 11:13.] Gud kom ihåg det stora Babylon och räckte det bägaren med sin stränga vredes vin. 20 Alla öar flydde, och bergen fanns inte mer. 21 Stora hagel, tunga som talenter [omkring 30 kg], föll från himlen över människorna, och de hädade Gud för hagelplågan eftersom den var mycket svår.

[Den sjunde och sista basunen indikerar att slutet har kommit, se Upp 11:15-19. Jordbävning och hagel förändrar jorden, Jerusalem är den enda staden som verkar finnas kvar. Motsvarar den sista plågan och befrielsens natt i Egypten, se 2 Mos 11-12.]

17

Babylon (kap 17-19)

[Genom hela Bibeln står staden Babylon i stark kontrast till den himmelska stad som Abraham väntade på, se Heb 11:10. Resten av Uppenbarelseboken domineras av kontrasten mellan detta ondskefulla rike och Guds rike. Babylon står för all mänsklig strävan och ambition. I Första Moseboken, efter syndafloden, introduceras Babel, se 1 Mos 10:10. Det är här människorna bygger en stad med ett torn för att nå himlen. I stället för att ära Gud är syftet att deras namn ska bli känt, se 1 Mos 11:4. Det är till Babylon judarna förs i fångenskap från Jerusalem, och Babylon har alltid förknippats med avgudadyrkan och det som står emot Gud. Några av kontrasterna:

- Den prostituerade kvinnan Babylon är odjuret och dess stad, se vers 3, medan den himmelska kvinnan Jerusalem är Guds stad, se Upp 21:10-11.

- Babylon kommer från öknen, de onda andarnas hemvist, se Upp 17:3, medan kvinnan som födde sonen kommer från himlen, se Upp 12:1.

- Babylon är klädd i jordisk lyx, se Upp 17:4, medan den himmelska kvinnan är klädd i himmelsk prakt, måne, sol och stjärnor, se Upp 12:1-2.

- Babylon är prostituerad, se Upp 17:1, medan det himmelska Jerusalem är den trogna hustrun, se Upp 21:9.

Babylons sammanbrott har redan nämnts i samband med den sjunde och sista vredesskålen, se Upp 16:17-21. Nu ägnas drygt två kapitel för att beskriva fallet.]

1 En av de sju änglarna med de sju skålarna kom och talade med mig och sa: ”Kom, jag ska visa dig domen över den stora skökan som tronar på väldiga vatten. 2 Jordens kungar har bedrivit otukt med henne [avgudadyrkan], och jordens invånare är berusade av hennes otukts vin.”

3 I Anden förde han mig bort till en öken. Jag såg en kvinna som satt på ett scharlakansrött vilddjur, fullt av hädiska namn och med sju huvuden och tio horn. 4 Kvinnan var klädd i purpur och scharlakan och smyckad med guld och ädelstenar och pärlor. I handen hade hon en guldbägare, full av skändligheter och smuts från hennes otukt. 5 På hennes panna var skrivet ett namn, ett mysterium [en hemlighet som har en andlig symbolisk mening]:

”Det stora Babylon,

mor till alla prostituerade [källan till all avgudadyrkan och alla falska religioner]

och allt avskyvärt på jorden (alla skändligheter och all ondska, allt som Gud avskyr, en attityd av högmod där man medvetet går emot Guds vilja utan minsta skam).”

6 Jag såg också att kvinnan var berusad av de heligas blod, av Jesu vittnens blod. När jag såg henne blev jag djupt förundrad.

7 Ängeln sa till mig: ”Varför är du så förundrad? Jag ska berätta om mysteriet (hemligheten) med kvinnan och vilddjuret som bär henne och som har de sju huvudena och de tio hornen.

Ängeln förklarar synen

Vilddjuret

8 Vilddjuret som du såg, det var och är inte mer [en imitation av Lammets titel, se Upp 1:18; 2:18, och Guds titel, se Upp 1:4, 8; 4:8], men det ska komma upp ur avgrunden och gå mot fördärvet.

De av jordens invånare som inte har sina namn skrivna i livets bok sedan världens nedkastande [Upp 13:8] ska förundras när de ser vilddjuret, eftersom det var och inte är men ska komma. 9 Här krävs ett sinne med vishet: de sju huvudena är sju berg som kvinnan sitter på. [Rom var byggt på sju kullar, men det är inte enda tolkningen.] De är också sju kungar. 10 Fem [kungar, riken] har fallit [existerar inte nu], en är, och en har inte kommit än. När han kommer ska han bara bli kvar en kort tid. [När Johannes skrev ner detta var Domitianus kejsare, han regerade i Romarriket 81-96 e.Kr.] 11 Vilddjuret som var och inte är, han är själv den åttonde men hör till de sju, och han går mot fördärvet.

12 De tio hornen du såg [Dan 7:7-8, 20-25] är tio kungar som ännu inte har fått något rike. Men tillsammans med vilddjuret får de makt att för en timme [en kort tid] regera som kungar. 13 De har samma sinnelag (gemensamma syfte, åsikt) och ger sin makt och myndighet åt vilddjuret. 14 De ska strida mot Lammet, men Lammet ska besegra dem tillsammans med sina kallade, utvalda och troende, eftersom han är herrarnas Herre och kungarnas Kung.”

Den prostituerade kvinnan – Babylon

15 Han [ängeln] sa [ytterligare] till mig: ”Vattnen som du såg där skökan tronar, det är folk och människomassor och länder och språk. [Det antika Babylon refereras ofta till som ”staden vid stora vatten”, se Jer 51:13. Floden Eufrat rann genom staden som hade ett väl utvecklat kanalsystem, se också vers 1.] 16 De tio hornen du såg och vilddjuret, de ska hata skökan och göra henne utblottad och naken. De ska äta hennes kött och bränna upp henne i eld, 17 för Gud har ingett dem tanken att utföra hans plan och med ett och samma sinne ge sin kungamakt åt vilddjuret tills Guds ord har gått i uppfyllelse. 18 Kvinnan som du såg är den stora staden som regerar över kungarna på jorden.”

18

Babylons undergång

Fallet kungörs

[Nu kungörs Babylons fall. Kapitlet är utformat som en klagosång och står i kontrast till den himmelska segersången i nästa kapitel. Johannes perspektiv är från jorden och han befinner sig fortfarande i öknen i denna syn, se Upp 17:3.]

1 Efter [allt] detta såg jag en annan ängel komma ner från himlen med stor makt, och jorden lystes upp av hans härlighet. 2 Han ropade med stark röst:

”Störtat, störtat (fallet, krossat, helt förstört) är det stora Babylon!

[En upprepning av kungörelsen som redan gjorts i Upp 14:8. Samma uttryck återfinns i Jes 21:9.]

Det har blivit en boning (hemvist) för onda andar,

ett tillhåll för alla orena andar,

ett tillhåll för alla orena fåglar,

och ett tillhåll för alla orena och avskyvärda vilda djur.

[Jesus använder också bilden på fåglar i sina liknelser, som representanter för Satan och den onda andevärlden, se Matt 13:4, 19, 32.]

3 Alla folk har druckit av hennes otukts vredesvin,

och jordens kungar har horat med henne [i avgudadyrkan och begått otrohetssynd mot Gud],

och jordens köpmän har blivit rika av hennes omåttliga lyx.”

Gå ut från henne

[En annan röst hörs. Det kan vara en annan ängel. Formuleringen ”mitt folk” gör att det kan vara Jesu röst. Rösten talar fram till vers 20.]

4 Jag hörde en annan röst från himlen:

Gå ut från henne [avskilj, helga er], mitt folk,

så att ni inte deltar i hennes synder

och drabbas av hennes plågor.

5 Hennes synder har nått upp till himlen,

och Gud har kommit ihåg hennes brott.

6 Ge henne lika för lika,

ge henne dubbelt igen för vad hon har gjort.

Häll upp dubbelt åt henne i bägaren som hon har blandat.

7 Ge henne lika mycket plåga och sorg

som hon har skaffat sig ära och lyx,

för hon säger i sitt hjärta: ”Jag tronar som drottning,

jag är inte änka och ska aldrig behöva känna någon sorg.”

8 Därför ska hennes plågor komma på en och samma dag:

död, sorg och svält, och hon ska brännas upp i eld.

Mäktig är Herren Gud som har dömt henne.

Jordens kungar sörjer

9 Jordens kungar, som har horat med henne och levt i lyx, ska gråta (klaga högljutt) och sörja över henne när de ser röken från den eld där hon brinner. 10 Skrämda av hennes plåga står de på avstånd och säger:

”Ve, ve [uttryck för intensiv förtvivlan], du stora stad!

Babylon, du mäktiga stad!

På en enda timme [en jämförelsevis kort tid] kom domen över dig.”

[Samma uttryck återkommer två gånger till, se vers 16 och 19.]

Jordens köpmän sörjer

[Bibeln fördömer inte handel, men varnar för att bli fast i mammons grepp och kärlek till pengar. I detta korrumperade ekonomiska system som beskrivs, där bara de som har vilddjurets märke kan köpa och sälja, se Upp 13:16-17, finns de som förtrycker och suger ut de fattiga och tolererar oskäliga vinstintressen. Jordens köpmän som allierat sig med vilddjuret klagar högljutt. Deras sorg är en självisk bedrövelse (2 Kor 7:10) över att ingen längre köper deras varor. De tjugonio artiklarna som räknas upp nedan kan delas in i sju eller åtta huvudkategorier av varor där de flesta är lyxprodukter.]

11 Jordens köpmän gråter och sörjer över henne eftersom ingen längre köper deras fartygslaster. 12 Fartygslaster med:

[Smycken:]

Guld och silver [importerades från Spanien],

ädelstenar [importerades från Indien] och pärlor.

[Dyrbara tyger och färger:]

Fint linne [tyg],

purpur [dyrbart lila färgämne som framställdes av snäckor i östra Medelhavet],

siden [tyg]

och scharlakan [dyrbart rött färgämne som framställdes av bär].

[Material för lyxmöbler:]

Allt slags tujaträ (cypress, doftande trä) [dyrbara träslag från Nordafrika, populärt material för möbler],

olika slags föremål av elfenben [elefantbetar, exklusiva inlägg i möbler]

och [andra] dyrbara träslag.

[Material för konstföremål:]

Brons, järn och marmor.

13 [Parfymer och kryddor:]

Kanel och salvor,

rökelse, myrra och parfymer.

[Matvaror:]

Vin och olivolja,

fint mjöl och säd.

[Från boskapsmarknaden:]

Boskap och får,

hästar och vagnar.

[Från slavmarknaden:]

Mänskliga kroppar

och själar (liv).

[Uttrycket ”kroppar och själar” kan tolkas på två sätt. Antingen som två skilda begrepp där ordet ”kroppar” syftar på slaveriet och ”själar/liv” visar på hur degenererat ett mänskligt liv blivit. De två orden kan också tolkas som ett begrepp. Inom retoriken kallas detta för hendiadys. Tidigare i listan finns flera ord som används parvis och också kan tolkas enskilt eller som ett begrepp. Ett exempel från samma vers är ”boskap och får” som kan stå för just boskap och får, eller syfta på boskapsmarknaden som helhet och då även inkludera getter och andra djur. I så fall beskriver ”kroppar och själar” alla former av människohandel. Oavsett tolkning handlar det om slavhandeln som var utbredd i Romarriket där hälften av befolkningen var slavar.

Totalt innehåller listan 29 produkter, och speglar varorna från Tyros, se Hes 27. Det är anmärkningsvärt att längst ner i uppräkningen av varor som såldes och köptes nämns slavhandeln. Placeringen, efter matvaror och boskap, visar på hur degenererat människovärdet blivit i Romarriket.]

14 Frukten som din själ längtade efter har försvunnit från dig. All lyx och glans har du förlorat, och man ska aldrig mer finna den. 15 Köpmännen som hade handlat med detta och blivit rika genom henne ska stå där på avstånd, skrämda av hennes plåga, och gråta och klaga:

16 ”Ve, ve [uttryck för intensiv förtvivlan] du stora stad

som var klädd i linne, purpur och scharlakan

och smyckad med guld, ädelstenar och pärlor!

17 På en enda timme har all denna rikedom ödelagts.”

Transportindustrin sörjer

Alla kaptener, kustfarare, sjömän och alla som arbetar till sjöss, alla stod de på avstånd 18 och såg röken från den eld där hon brann, och de ropade: Vilken stad var som denna stora stad? 19 De strödde jord över sina huvuden och grät och klagade högljutt:

”Ve, ve [uttryck för intensiv förtvivlan] över den stora staden

där alla som hade fartyg på havet blev rika genom dess rikedom!

På en enda timme blev den ödelagd.”

20 [Rösten som började tala i vers 4 avslutar nu:]

Gläd dig över henne [Babylons fall och allt detta som sker], du himmel och ni heliga och ni apostlar och profeter, för Gud har dömt henne och gett er upprättelse.

Babylons fall

21 Sedan tog en stark ängel upp en sten, som en stor kvarnsten, och kastade den i havet och sa:

”På samma sätt, lika plötsligt och med våldsam kraft ska Babylon, den stora staden, störtas ner och aldrig mer finnas.

22 Aldrig mer ska ljudet av harpspelare, musiker, flöjtister och trumpetare höras i dig.

Aldrig mer ska någon hantverkare av något slag finnas i dig.

Aldrig mer ska ljudet från en kvarnsten höras i dig.

23 Aldrig mer ska någon lampas sken lysa i dig.

Aldrig mer ska röster från brud och brudgum höras i dig.

Dina köpmän var jordens stora (inflytelserika) män och alla folk blev vilseledda (förförda) genom dina droger. [Det grekiska ordet pharmakeia, vårt ord farmaceut kommer från detta ord. Ofta kombinerades droger och magi, så därför översätts ordet ibland ’svartkonst’, se även Upp 9:21.] 24 I henne [Babylon] fanns blod av profeter och heliga och av alla som hade slaktats på jorden.”

19

Tre hallelujarop

[De tre veropen från kungar, köpmän och handelsmän får en parallell i tre lovprisningar. Ordet halleluja är ett låneord från hebreiskan som betyder ”prisa Jahveh” där Jahveh är Guds personliga namn. Ordet används bara fyra gånger i NT. Alla fyra tillfällen är här i det nittonde kapitlet, se vers 1, 3, 4 och 6. Nu sker ett skifte. Den stora vedermödan som har dominerat kapitel 4-18 kommer till sitt slut. Kapitel 19 börjar med frasen ”Efter detta”. Det indikerar nästa kronologiska händelse.]

1 Efter detta [händelserna i kapitel 18] hörde jag liksom en stark röst från en stor skara i himlen:

”Halleluja (prisa Gud)!

Frälsningen och äran och makten tillhör vår Gud,

2 för hans domar är sanna och rätta.

Han har dömt den stora skökan [det stora Babylon, se Upp 14:8]

som fördärvade jorden med sin otukt

och straffat henne för sina tjänares blod.”

[Det är inte Babylons fall som är orsaken till glädjen. Sången betonar i stället Guds attribut – han är sann och rättfärdig, se även Upp 15:3; 16:7. Gud finner inte glädje i den ogudaktiges död, i stället vill han se omvändelse, se Hes 18:23. Händels Hallelujakör från 1741 har inspirerats av detta avsnitt.]

3 Än en gång sa de:

”Halleluja (prisa Gud)!”

Röken från henne [Babylons förstörelse] stiger i evigheters evighet. 4 De tjugofyra äldste och de fyra varelserna föll ner och tillbad Gud som sitter på tronen och sa:

”Amen (det är sant, låt det ske).

Halleluja (prisa Gud)!”

5 Från tronen kom sedan en röst [från en ängel] som sa:

”Prisa (upphöj, lovsjung) vår Gud,

alla ni hans tjänare,

ni som i vördnadsfull tillbedjan fruktar honom,

både små och stora.”

[Alla ska tillbe oavsett ställning, de med låg status tillsammans med de inflytelserika.]

Festmåltiden i himlen

6 Sedan hörde jag något som lät som en enorm folkskara, som dånet av många stora vatten och mullrande åska, och de ropade:

”Halleluja (prisa Gud)!

För Herren vår Gud,

den allsmäktige (som har all kraft och vet allt),

har nu intagit sin kungliga position.

[Jesus har alltid varit kung, men nu träder han in i den positionen.]

7 Låt oss glädjas och jubla och ge honom äran.

För Lammets bröllop har kommit och hans brud [de troende] har gjort sig redo.

8 Hon har fått rätt att klä sig i finaste linne, skinande vitt och rent.”

Det fina linnet är de heligas rättfärdiga gärningar.

[Till skillnad från skökan, se vers 2, som ger sig hän åt många älskare ger bruden sig själv helt och fullt till Jesus. Lite längre fram benämns bruden Lammets hustru, då är hon gift och bröllopsfesten är över, se Upp 21:9. Paulus kallar de troende för trolovade med Jesus, se 2 Kor 11:2. Församlingen liknas vid hans brud, se Ef 5:27. I Höga Visan beskrivs denna kärlek mellan Gud och hans folk. I Hosea beskrivs Israel som en otrogen hustru som Gud ska upprätta i framtiden.

Ett dåtida judiskt bröllop hade flera steg:

1. Trolovning – en officiell ceremoni som var mycket mer bindande än dagens förlovning, se Matt 1:18. Brudgummen reste från sin fars hus till brudens hem och betalade ett brudpris, se 1 Mos 24:53; 29:15-30.

2. Brudgummen förbereder det nya hemmet, se Joh 14:1-4.

3. Brudgummen kommer till brudens hus för att hämta henne. Inget exakt datum ges, men det sker omkring ett år efter trolovningen. Seden illustreras i Jesu liknelse med de tio brudtärnorna, se Matt 25:1-13.

4. Bröllopsfesten – varade flera dagar, ofta sju dagar, se Joh 2:1-11.

Det finns olika tolkningar av vad dessa bilder beskriver. Vad som är helt klart är att brudgummen är Jesus, se Joh 3:29. Bruden beskriver alltid troende i plural, medan gäster, brudgummens vänner och tärnor används mer individuellt om enskilda troende, se vers 9.]

9 Sedan sa han [ängeln] till mig [Johannes]: ”Skriv: Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som är inbjudna till Lammets bröllopsmåltid.” Han sa också till mig: ”Dessa Guds ord är sanna (trovärdiga).”

10 Då föll jag ner för hans fötter för att tillbe honom, men han sa till mig: ”Gör inte så! Jag är bara en medtjänare till dig och dina bröder som har Jesu vittnesbörd. Gud ska du tillbe. Jesu vittnesbörd är profetians ande.”

[Ordagrant ”Jesu vittnesbörd”. Det kan i grekiskan betyda både ”vittnesbördet från Jesus”, det som han talar, men också ”vittnesbördet om Jesus” – hans liv, död och uppståndelse. Profetian är inspirerad av Anden, och Anden vittnar om Jesus, se Joh 15:26.]

DEN TREDJE SYNEN (19:11-21:8)

Kungarnas kung på en vit häst!

[En ny serie med åtta ”och jag såg” börjar här, se Upp 19:11; 19:17; 19:19; 20:1; 20:4; 20:11; 20:12; 21:1. Detta är den tredje stora synen av Jesus. I den första visionen vandrade Jesus bland lamphållarna, en fin bild på Jesu närvaro i församlingarna, se Upp 1:9-20. I den andra synen såg Johannes honom i himlen, vid tronen. Jesus var Lejonet av Juda som såg ut som ett slaktat lamm, se Upp 5:1-14. Nu i denna tredje syn får han se Jesus som en segrande kung. Enda gången Jesus tidigare ridit på ett djur, var när han fredligt kom in i Jerusalem på en åsna, se Joh 12:12-15.]

11 Sedan såg jag (och jag såg) himlen öppen, och se: en vit häst, och han som satt på den heter Trofast och Sann [samma titel som i Upp 3:14], och han dömer och strider i rättfärdighet. [Till skillnad från den falska messiasfiguren i Upp 6:2.] 12 Hans ögon var som eldslågor, och på sitt huvud bar han många kronor (kungliga diadem). Han hade ett namn skrivet som ingen känner utom han själv, 13 och han var klädd i en mantel som var doppad i blod [hans eget, eller fiendernas, se Jes 63:2-4], och hans namn är Guds Ord.

[Det är bara Johannes som använder titeln ”Ordet” om Jesus i NT. Titeln återfinns här, i hans evangelium och i hans första brev, se Joh 1:1, 14; 1 Joh 1:1. På samma sätt som allt är skapat av Jesus i begynnelsen, se Kol 1:16, är Ordet verksamt i tidsålderns slut.]

14 De himmelska härarna följde honom på vita hästar, och de var klädda i vitt rent linne. 15 Och ur hans mun kommer det ut (utgår det) ett skarpt svärd som han ska slå folken med, och han ska styra (valla) [övervaka] dem med järnspira (en käpp av järn) [Ps 2:9], och han trampar Guds, den Allsmäktiges, glödande vredes vinpress. [Svärdet hålls inte i handen, utan kommer ur munnen, se Jes 11:4; 49:2. Gr. rhabdos (spira, käpp) används även i den grekiska översättningen Septuaginta om käppen i Ps 23:4.] 16 På sin mantel och på sin höft har han ett namn skrivet: ”Kungarnas Kung och herrarnas Herre.”

[Jesus beskrivs i vers 11-16 med fyra namn:

1. Trofast och Sann – han gör som han har lovat och det blir som han har sagt.

2. Ett okänt namn – Sonens djupaste väsen är en hemlighet som ingen utom Fadern känner, se även Upp 3:12.

3. Guds Ord – han har funnits sedan begynnelsen.

4. Kungarnas Kung och herrarnas Herre – den korsfäste och av världen förkastade är verkligen alla herrars Herre.]

Kungens seger

[I detta kapitel beskrivs två festmåltider. Den första är bröllopsfesten med Lammet, se vers 9. Som kontrast kommer nu en fasansfull inbjudan till jordens fåglar. Vers 17-21 bildar en kiasm där första och sista versen talar om fåglar och kött. Centralt beskrivs den s.k. ”striden”. Hela syftet med kiasmen är att dramatisera det oundvikliga slutet för ondskan.]

17 Sedan såg jag (och jag såg) en ängel som stod i solen och ropade med stark röst till alla fåglar som flög uppe på himlen:

”Kom och samlas till Guds stora måltid, 18 så ska ni få äta

kött av kungar,

kött av befälhavare,

kött av mäktiga män,

kött av hästar och deras ryttare

och kött av alla människor, fria och slavar, små och stora.”

[Ordet kött förekommer fem gånger i denna mening. Även om det refererar till kroppen som gamarna äter, så finns även en djupare mening här. Människan kommer till korta på grund av sin fallna natur, köttet, se 1 Mos 6:3; Joh 3:6; Rom 7:18; 1 Pet 1:24.]

19 Sedan såg jag (och jag såg) vilddjuret och jordens kungar och deras härar samlade till strid

mot ryttaren på hästen och mot hans här.

[Mellan vers 19 och 20 hade man kunnat förvänta sig en beskrivning av striden, men det verkar inte ens bli en strid. Svärdet ”ur ryttarens mun” (vers 21) handlar antagligen om ord, se Heb 4:12.]

20 Vilddjuret [från havet, se Upp 13:1-10] greps tillsammans med den falske profeten [vilddjuret från jorden, se Upp 13:11-18],

som hade gjort tecken inför vilddjuret

och därigenom förlett dem som tagit emot vilddjurets märke

och tillbett dess bild.

Båda kastades levande i eldsjön som brinner av svavel.

21 De andra dödades med svärdet som gick ut ur ryttarens mun,

och alla fåglarna åt sig mätta av deras kött.

20

Satan binds i 1 000 år

[Det finns flera paralleller mellan följande tre verser och kapitel 12:

- Där kastades draken ner på jorden, se Upp 12:9, 12, här kastas han ner från jorden till avgrunden.

- Där var det för en kort tid, här är det en lång tid.

- Då betydde hans fall fasa för jordens invånare, se Upp 12:12, här betyder det frihet.

Kapitel 12 och 20 ramar in drakens aktivitet som beskrivs mellan dessa kapitel. I kapitel 12 introduceras hans verksamhet, och i kapitel 20 avslutas den. I ett större perspektiv introduceras ormen i Bibelns tredje kapitel, se 1 Mos 3. Här, i Bibelns tredje kapitel från slutet, förgörs han.]

1 Sedan såg jag (och jag såg) en ängel komma ner från himlen med nyckeln till avgrunden och en stor kedja i handen. [När den femte ängeln blåste i sin basun öppnades avgrundens brunn, se Upp 9:1-2. Nu stängs den.] 2 Han grep draken, den gamle ormen [1 Mos 3:15] som är djävulen och Satan [samma titel som i Upp 12:9], och band honom för tusen år. [Mark 3:27] 3 Sedan kastade ängeln honom i avgrunden som stängdes och förseglades över honom. Detta för att han inte mer skulle förleda folken förrän de tusen åren nått sitt slut. Efter de åren ska han släppas lös för en kort tid.

[Versen indikerar att draken ska försvinna i två steg, den slutgiltiga domen beskrivs i vers 7-10. Det kan vara svårt att förstå varför Satan ännu en gång ska släppas lös. En förklaring kan vara att Satans dom följer samma mönster som de ogudaktiga människornas dom. När de dör hamnar de i dödsriket (gr. Hades) som är en temporär plats. Därifrån kommer de att bli lösta en kort tid för att stå inför den vita tronen, dömas av Jesus och sedan kastas i den brinnande sjön, se vers 11-15. På motsvarande sätt skickas den ogudaktiga ormen till avgrunden, friges en kort stund för att till sist dömas och kastas i den brinnande eldsjön, se vers 9-10.]

Martyrernas uppståndelse

[Martyrerna, som Johannes sett under altaret när det femte sigillet bröts, ställde en fråga: ”Hur länge ska det dröja innan du dömer jordens invånare och straffar dem för vårt blod?”, se Upp 6:10-11. Den frågan får nu sitt svar och fullbordan.]

4 Sedan såg jag (och jag såg) troner, och de som satt på dem fick rätt att döma (kan också översättas ”ett domslut gavs dem”). Jag såg själarna [se Upp 6:9-11] av dem som hade blivit halshuggna för Jesu vittnesbörd [eftersom de vittnade om Jesus] och [bekände sig till och talade] Guds ord. De hade inte tillbett vilddjuret och dess bild eller tagit emot märket på sin panna eller sin hand. De levde och regerade med den Smorde [kungen] (Messias, Kristus) i tusen år.

[Dessa troende som inte tog vilddjurets märke och fick lida martyrdöden har nu uppstått och blivit upprättade. De får nu regera tillsammans med Jesus. I striden i Upp 19:19-21 förgjordes armén, men det finns många andra människor på jorden, se Upp 20:7.]

5 Men de andra döda levde inte förrän de tusen åren hade gått. [De ogudaktiga, se vers 11-15.] Detta är den första uppståndelsen. 6 Salig (lycklig, välsignad) och helig (avskild för tjänst) är den som har del i den första uppståndelsen. Över dem har den andra döden [att bli kastad i eldsjön, se vers 14] ingen makt, utan de ska vara präster till Gud och den Smorde (Messias, Kristus), och regera med honom i tusen år.

[En period på tusen år nämns sex gånger, se vers 2, 3, 4, 5, 6, 7. Ofta används ordet millennium, från latinets mille annum (tusen år), för denna tidsperiod. Utifrån profetior i GT om ett fridsrike, och föregående verser där Jesus kommer på en vit häst, se Upp 19:11-15, verkar det vara en period då Jesus regerar på jorden. Det blir en tid då skapelsen upprättas, se Rom 8:20-22. Lamm och vargar ska bo tillsammans, se Jes 11:6. Det är ett fridsrike där svärd smids till plogbillar, se Jes 2:4. Dock är det inte en helt fullkomlig värld:

- Människor kommer fortfarande att dö: ”Den som dör vid hundra års ålder kallas fortfarande ung”, se Jes 65:20. Paulus gör det klart att ”Jesus måste vara kung och regera tills han har lagt alla sina fiender under sina fötter, den sista fienden som utplånas är döden”, se 1 Kor 15:25-26. Det är först efter den sista striden med djävulen som jorden renas i eld och en ny himmel och en ny jord kommer, se 2 Pet 3:10-13. Det är först efter den nya himlen och den nya jorden som ”döden inte finns mer”, se Upp 21:4.

- Även om Jesus tillsammans med de troende regerar här på jorden, krävs det domar, se vers 4. Jesus regerar, men många böjer sig motvilligt för hans vilja eftersom de i slutet av perioden gör uppror, se vers 7-9.

Denna syn att Jesus kommer före millenniet kallas premillennialism och är den vanligaste tolkningen. I amillennialismen (det grekiska prefixet a betyder inte) tolkas tusenårsriket som en symbolisk tid. Under 1800-talet, då många trodde på människans egen förmåga att förändra världen, växte postmillennialismen fram där man tänker att Jesus kommer först efter tusenårsriket med en ny himmel och en ny jord, fram till dess har församlingen regerat på jorden under tusen år medan Jesus är i himlen.]

Satans slutgiltiga dom

[Nu återupptas temat från vers 3.]

7 När de tusen åren har nått sitt slut ska Satan släppas ut ur sitt fängelse. 8 Han ska gå ut för att förleda folken vid jordens fyra hörn, Gog och Magog, och samla dem till striden. Deras antal är som havets sand.

[Gog och Magog för tankarna till Hesekiels profetia om ett anfall från en fiende från norr. Det leds av en ond kung ”Gog” vars land är ”Magog”, se Hes 37-38; 1 Mos 10:2. Gud griper in och fienden blir fullständigt besegrad. Efter kriget blir Israel upprättat och ett nytt tempel byggs, se Hes 40-48. Talvärdet för de hebreiska namnet Gog är 12 och Magog är 52. Frasen ”Gog och Magog” är på hebreiska Gog vmagog och talvärdet är 70 (12 + 6 + 52). Detta förstärker kopplingen till hela världen och de 70 folkslagen i 1 Mos 10.]

9 De drog upp över hela jordens vidd och omringade de heligas läger och den älskade staden [Jerusalem]. Men eld kom ner från himlen och förtärde dem.

[På samma sätt som striden i kapitel 19 inte blev någon stor strid, är slaget över på en gång. Eld från himlen har också en betydelse av att bekräfta profetorden, se 2 Kung 1:10-12; Hes 38:22.]

10 Djävulen som hade förlett dem kastades sedan i sjön av eld och svavel där också vilddjuret [från havet, se Upp 13:1-10] och den falske profeten [vilddjuret från jorden, se Upp 13:11-18, redan] är [Upp 19:20]. Där ska de plågas dag och natt i evigheters evighet.

[Alla ondskans krafter som introducerades en och en har nu blivit besegrade en och en i omvänd ordning. Ännu ett kiastiskt drag i Uppenbarelseboken.

Draken introduceras, se Upp 12. De två vilddjuren träder fram, se Upp 13. Babylon, den prostituerade kvinnan, beskrivs, se Upp 14-16. Babylon förgörs, se Upp 17:1-19:10. De två vilddjuren kastas i eldsjön, se Upp 19:11-21.

Draken kastas i eldsjön, se Upp 20:1-10.

Scenen är nu redo för en ny värld!]

Den stora vita tronen

11 Sedan såg jag (och jag såg) en stor vit tron och honom som satt på den, och jorden och himlen (skyn) flydde inför honom, och det fanns inte längre någon plats för dem.

[Det grekiska ordet ouranos översätts till både himmel och sky, sammanhanget avgör betydelsen. Här kan det antingen betyda jorden och dess sky eller hela himlen och universum. Nu bereds plats för ”en ny himmel och en ny jord”, se Upp 21:1.]

12 Sedan såg jag (och jag såg) de döda, både stora och små [gamla och unga, rika och fattiga – alla människor], stå inför tronen. Sedan öppnades böcker, och en annan bok (skriftrulle) öppnades – livets bok. [I brevet till Sardes ges löftet om att ha sitt namn i denna bok, se Upp 3:5. Daniel nämner den också, se Dan 12:1-2.] De döda dömdes (separerades, åtskildes) efter vad som stod i böckerna, efter sina gärningar [Matt 25:31-32]. 13 Havet gav tillbaka de döda som fanns i det, och döden och Hades (dödsriket) gav tillbaka de döda som fanns i dem, och var och en dömdes efter sina gärningar. 14 Döden och Hades (dödsriket) kastades i eldsjön. Eldsjön är den andra döden. 15 Om någon inte fanns skriven i livets bok kastades han i den brinnande sjön.

21

En ny himmel och en ny jord

[Vers 1-5 är en kiasm som ramas in av ny/nytt, var/är borta och finns inte mer/inte heller ska finnas mer, se vers 1 och 4-5. Centralt står vers 2-3 där Johannes ser och hör om den fulländade gemenskapen med Gud.]

1 Sedan såg jag (och jag såg) en ny (bättre) himmel (sky) och en ny (bättre; helt ny sorts) jord,

för den första himlen och den första jorden var borta (försvann bort, passerade förbi) –

och havet fanns inte mer.

[Löftet om en ny himmel och en ny jord går i uppfyllelse, se Jes 65:17; 66:22; 2 Pet 3:13. Inom judendomen beskrivs sju himlar, men i Bibeln omnämns bara tre:

- Skyn och atmosfären närmast jorden, se 1 Mos 6:7.

- Rymden och universum med sol, måne och stjärnor, se Ps 8:4; Matt 24:29; Ef 6:12.

- Guds tron och boning, se 2 Kor 12:2; Apg 7:55-56; Heb 8:1

Havet och vattnen representerar ofta kaos och ondska, se Upp 13:1; 17:5. Frånvaro av havet talar om fred och trygghet. Dock kommer det finnas vatten och floder i den nya världen, se Upp 22:1. Eftersom det inte står ”haven” utan ”havet” i bestämd form, kan det också handla om ett specifikt hav – ”Röda havet”, se Jes 11:15-16; 51:10.]

2 Och jag såg den heliga staden – det nya (ett nytt) Jerusalem – komma ner från [ut ur] himlen från Gud, redo likt en brud som är smyckad för sin man.

[I vers 9 beskrivs nästa steg i bröllopet – bruden har blivit Lammets hustru.]

3 Och jag hörde en stark röst från tronen säga: ”Se, Guds tabernakel står [är från och med nu] bland (hos) människorna. Han ska bo (tälta, ”tabernakla”) bland (hos) dem [Joh 1:14] och de ska vara hans folk, och Gud själv ska vara bland (hos) dem.

4 Och han ska torka (kommer att sudda) bort varje tår från deras ögon.

Och döden ska inte finnas mer [Jes 25:8; 1 Kor 15:54; Upp 7:17],

varken sorg eller klagorop [för någon som dött – 5 Mos 34:8; Jes 60:20; Matt 5:4; Jak 4:9],

inte heller ska [någon] smärta (plåga, förtvivlan, ångest, nöd, möda) finnas mer [Kol 4:13; Upp 16:10-11].

För det som förut var [de första tidsåldrarna och världsordningarna] är borta (försvann bort, passerade förbi).”

5 Och han som sitter på tronen [Jesus] sa: ”Se, jag gör allting nytt.” Han sa också: ”Skriv, för dessa ord är trovärdiga och sanna.”

6 Sedan sa han till mig:

Det har skett (det är fullbordat).

Jag är Alfa (Α – den första grekiska bokstaven)

och Omega (Ω – den sista grekiska bokstaven),

före allting (begynnelsen, ursprunget)

och slutet av allt (änden).

[I inledningen används samma titel för Gud, se Upp 1:8.]

Åt den som törstar [längtar efter och vill tillhöra Gud]

ska jag fritt ge ur källan med livets vatten. [Jes 55:1; Joh 7:37]

7 Den som segrar ska få detta i arv,

och jag ska vara hans Gud,

och han ska vara min son.

8 Men

de fega [Matt 10:32-33],

de otroende (som inte vill tro)

och de skändliga (orenade, nedsmutsade av synd) [de som druckit från bägaren med allt som Gud avskyr, se Upp 14:8; 17:4-5],

mördarna

och de sexuellt omoraliska,

ockultisterna (de som missbrukar droger), [det grekiska ordet pharmakos, vårt ord farmaceut kommer från detta ord. I de hedniska templen kombinerades ofta droger och magi.]

avgudadyrkarna

och alla lögnare,

de ska få sin del i sjön som brinner av eld och svavel. Detta är den andra döden.

Det nya Jerusalem

Vacker som en brud

[Denna vers börjar på exakt samma sätt som Upp 17:1. Troligtvis är det samma ängel som visade Johannes den stora skökan Babylon och Guds dom över henne, som nu i kontrast visar på det nya Jerusalem.]

9 En av de sju änglarna med de sju skålarna som var fyllda med de sju sista plågorna kom till mig och sa: ”Kom, jag ska visa dig bruden, Lammets hustru.” 10 Han förde mig i Anden upp på ett stort och högt berg och visade mig den heliga staden Jerusalem, som kom ner från himlen, från Gud. 11 Den hade Guds härlighet, dess strålglans var som den dyrbaraste ädelsten, som kristallklar jaspis [samma material med grönaktig ton som Johannes liknade den som satt på tronen vid, se Upp 4:3].

Tolv portar

12 Staden hade en stor och hög mur med tolv portar, och vid portarna fanns tolv änglar. Där var också namn inskrivna: namnen på Israels söners (barns) tolv stammar. 13 I öster fanns tre portar, i norr tre portar, i söder tre portar och i väster tre portar.

[Det verkar som om Johannes får gå runt och se alla sidor. Hans rörelsemönster är dock oväntat, först från öster till norr, sedan från söder till väster. Hesekiel hade en liknande syn där han såg portarna och vilken stam de tillhörde, se Hes 48:31-34. Namnen är dock lite annorlunda jämfört med de Johannes hörde i en tidigare syn, se Upp 7:5-8. Om stammarnas namn överensstämmer med Hesekiels syn tillhör portarna följande stammar:

Öster: Dan, Benjamin, Josef.

Norr: Levi, Juda, Ruben.

Söder: Sebulon, Isaskar, Simeon.

Väster: Naftali, Aser, Gad.]

Tolv grundstenar

14 Stadsmuren hade tolv grundstenar, och på dem stod de tolv namnen på Lammets tolv apostlar.

[På motsvarande sätt som portarna kallas ”Juda port”, ”Benjamins port” osv., se vers 12-13, finns det tolv grundstenar som är uppkallade efter apostlarna. Det finns en ”Petrussten”, en ”Johannessten” osv. Jesus gav ett löfte till sina tolv apostlar att de skulle regera tillsammans med honom när han kommer med sitt rike, se Matt 19:27-28. Det finns även ett fint bildspråk där Jerusalem är öppet för både jude och hedning, även om allt startade med judarna. De är portarna, och apostlarnas undervisning är grunden för hela mänskligheten, se Ef 2:20; Matt 16:18.]

15 Han som talade till mig hade en mätstång av guld för att mäta staden och dess portar och dess mur. 16 Staden låg [vilade utsträckt] som en fyrkant och dess längd var som dess bredd. Han mätte upp staden med mätstången till 12 000 stadier – längden och bredden och höjden var lika.

[Gr. tetragonos betyder ordagrant ”fyra hörn”. I Septuaginta, den grekiska översättningen av de hebreiska texterna, används ordet för att beskriva kvadratiska mått, se t.ex. 2 Mos 27:1. En stadie var en löparbanas längd, omkring 185 meter. Totalt var alltså staden 222 mil lång, 222 mil bred och även 222 mil hög. Det innersta rummet i tabernaklet och templet, byggt efter den himmelska förebilden, var också en kub, se 1 Kung 6:20. Se även Ef 3:18.]

17 Han mätte också dess mur till 144 alnar [65 meter] efter människors mått [det kortare alnmåttet på 45 cm, se Hes 40:5], som också är änglars.

[Eftersom murens längd angavs i vers 16 (fyra sidor på vardera 12 000 stadier), så syftar måttet 144 alnar antingen på bredden eller på höjden. I vers 12 beskrivs muren som ”stor och hög”, och det gör att det troligtvis är höjden som anges här. Talet 144 är 12 x 12, vilket kan antyda att varje lager är en aln om stenarna läggs vertikalt, se vers 19-20.]

18 Muren var byggd av jaspis [den första stenen i muren, se vers 19 – av samma material med grönaktig ton som Johannes liknade den som satt på tronen vid, se Upp 4:3], och staden var av rent guld som liknade rent glas. 19 Stadsmurens grundstenar [12 st. med apostlarnas namn, se vers 14] var smyckade med alla slags ädelstenar.

Den första grundstenen [antingen horisontalt eller vertikalt] var en jaspis (gr. iaspis – ”fläckig sten”) [genomskinligt grön].

[Jaspis var fundamentet i muren, se vers 18. Det var också den sista stenen i bröstskölden och måste därför ha haft namnet Benjamin (Jakobs yngste son) ingraverat, se 2 Mos 28:17-21. Stenen beskriver den som sitter på tronen, men också det himmelska Jerusalem, se Upp 4:3; 21:11. I antiken beskrev jaspis främst gröna, delvis genomskinliga stenar, men idag används termen även för andra färger.]

Den andra en safir [gr. sappheiros, från hebr. sapir – ”en blå sten”; himmelsblå].

[Under antiken benämndes alla blå ädelstenar safirer och det är mer sannolikt att det är den blå bergarten lapis lazuli som avses här, än den blå korund som kallas safir idag. Den romerska naturfilosofen Plinius (23-79 e.Kr.) beskriver hur sappheiros också har inslag av guldstänk (vilket lapis kan ha). Denna sten var centralt placerad i den andra raden i bröstskölden, se 2 Mos 28:18. Första gången stenen omnämns i Bibeln är i 2 Mos 24:10 där den beskrivs vara lik själva himlarna i klarhet.]

Den tredje en kalcedon [ordagrant: ”kopparlik” – rökfärgad, vitaktig eller ljusblå].

Den fjärde en smaragd [genomskinligt grön].

20 Den femte en sardonyx [vit med bruna eller rosa drag].

Den sjätte en karneol [rödaktig – mjölkvit till orangebrun]. [Den första stenen i bröstskölden; beskriver Gud i tronrummet, se Upp 4:3.]

Den sjunde en krysolit [från gr. chrysos och lithos – ”gyllene sten”; grönaktig med gyllene nyans].

Den åttonde en beryll [blekgrön].

Den nionde en topas [gr. topazion – olivgrön, gulaktig]. [Namnet kan härstamma från ön Zabargad (på grekiska Topazios) i Röda havet, där den gröna ädelstenen peridot bröts. Alla stenar upp till den nionde nivån i muren fanns hos keruben som förvisades från Guds heliga berg, se Hes 28:13-14.]

Den tionde en krysopras [från gr. chrysos – guld och prasinon – grön].

Den elfte en hyacint [gr. huakinthos – mörkröd, lila].

Den tolfte en ametist [purpur och violett].

[Alla dessa stenar är vackra och skimrar i olika färger. De är anisotropiska vilket innebär att ljuset skiner igenom dem och skapar fantastiska mönster i regnbågens alla färger (vilket inte är fallet med de isotropiska, såsom diamant, rubin och granat). Åtta av dessa tolv stenar återfinns med samma namn i översteprästens bröstsköld, se 2 Mos 28:17. Det är troligt att de övriga fyra – sardonyx, beryll, krysopras och ametist – också fanns i bröstskölden, men att de beskrivs med andra namn i hebreiskan.

Ädelstenar har olika hårdhet. Mose fick instruktioner om att gravera in namnen på de tolv stammarna på stenarna, se 2 Mos 28:21. Stenarna som användes i bröstskölden måste alltså vara mjuka nog för dåtida graveringstekniker. Alla mineraler som nämns i denna lista är mjukare kvarts, och inte hårdare stenar som korund (rubin och safir) eller diamant.]

21 De tolv portarna bestod av tolv pärlor, och varje port var gjord av en enda pärla. Stadens huvudgata var av rent guld, som genomskinligt glas.

22 Något tempel såg jag inte i staden, för Herren Gud den Allsmäktige och Lammet är dess tempel.

[Templet representerade Guds närvaro, men det behövs inte nu eftersom Guds närvaro finns i hela staden, se vers 3.]

23 Staden behöver inte sol eller måne för att få ljus, för Guds härlighet lyser upp den och dess lampa är Lammet. [Jes 60:19-20] 24 Folken ska vandra i dess ljus, och jordens kungar ska föra in sin härlighet i den. 25 Dess portar ska aldrig stängas om dagen – natt ska inte finnas där – 26 och folkens härlighet och ära ska föras in i staden. 27 Aldrig ska något orent komma in i den, och inte heller den som ägnar sig åt skändlighet och lögn, utan bara de som är skrivna i livets bok som tillhör Lammet.

22

1 Sedan visade ängeln mig en flod med livgivande (levande, rent) kristallklart vatten som flöt ut från Guds och Lammets tron 2 mitt på stadens [det nya Jerusalems] huvudgata [1 Mos 2:10; Hes 47:1-12]. På båda sidor om floden stod livets träd [singular] som bär frukt tolv gånger om året och ger sin skörd varje månad. Trädets löv är livgivande (till helande – gr. therapeian) för folken.

[Livets träd är i singular, och kan tolkas som en enhetlig grupp träd av samma art, eller så flyter floden på båda sidorna om trädet. Livets träd omnämns också i Edens lustgård, se 1 Mos 2:9. Efter syndafallet hindrar Gud Adam och Eva från att äta av dess frukt, eftersom det ger evigt liv, se 1 Mos 3:22. I hälsningen till församlingen i Efesos lovade Jesus dem att få äta av livets träd i Guds paradis, se Upp 2:7. Till skillnad från havet, som står för kaos, är floden en positiv bild på något som är i rörelse och porlar av liv. Evigheten i nära gemenskap med Gud blir aldrig tråkig. På samma sätt som Adam fick i uppdrag att namnge djuren, se 1 Mos 2:19, kommer det troligtvis att finnas meningsfulla kreativa uppdrag.]

3 Ingen förbannelse ska längre finnas. [I det nya Jerusalem ska ingen synd finnas, orsaken till förbannelse, se 1 Mos 3:16-19; Sak 14:11.] Guds och Lammets tron ska stå i staden, och hans tjänare ska tjäna honom. 4 De ska se hans ansikte. [Något som tidigare inte varit möjligt, se 2 Mos 33:20.] Hans namn ska vara skrivet på deras pannor. [Det är helt tydligt och öppet att de tillhör Gud, se Upp 3:12; 7:3.] 5 Det ska aldrig mer bli någon natt. Ingen behöver längre någon lykta eller solens sken, eftersom Herren Gud ska lysa över dem och de ska regera i evigheters evighet.

[Välsignelsebönen får här sitt fullständiga genomslag – Herren låter sitt ansikte lysa över dig, och han vänder sitt ansikte till dig, se 4 Mos 6:25-26. Notera också användandet av ”Guds och Lammets tron” i vers 1 och 3. Gud och Lammet har delad tron, ytterligare argument för att Jesus är Gud.]

Avslutning

6 Han sa till mig: ”Dessa ord är trovärdiga och sanna. Herren, profeternas andars Gud [1 Kor 14:32], har sänt ut sin ängel för att visa sina tjänare vad som snart (snabbt) måste ske.” [Upp 1:1]

7 [Johannes hör nu Jesus:] ”Och se, jag kommer snart. Salig (lycklig, välsignad) är den som håller fast vid profetians ord i denna bok.” [Den sjätte av de sju välsignelserna i Uppenbarelseboken, se Upp 1:3.]

8 Jag, Johannes, är den som har hört och sett detta. Och när jag hade hört och sett det, föll jag ner för att tillbe framför fötterna på ängeln som hade visat detta för mig. 9 Men han sa till mig: ”Gör inte så! Jag är bara en medtjänare till dig och dina bröder profeterna och till dem som håller fast vid orden i denna bok (skriftrulle). Gud ska du tillbe.” [Detta är andra gången Johannes misstar ängeln för Jesus och faller ner, se Upp 19:9-10.]

10 Han sa till mig [ängeln fortsätter att tala]:

”Försegla inte profetians ord i denna bok, för tiden är nära. [Till skillnad från Daniels profetia som skulle förseglas till senare, se Dan 12:4, 9.]

11 Den orättfärdige får fortsätta att göra orätt

och den orene fortsätta att orena sig.

Den rättfärdige får fortsätta att göra det rätta

och den helige fortsätta att helga sig.”

[Denna vers uppmanar inte att vara kvar i synd, poängen är att om någon inte tar till sig orden i denna profetia, kommer han att fortsätta i sin synd. Tar han till sig inbjudan i vers 17 och omvänder sig kommer han att fortsätta att göra det som är rätt. Oren och helig är motsatser, i båda fallen beskrivs först gärningar och sedan inre karaktär. Det finns en likhet med näst sista versen i Daniels bok där de ogudaktiga ska fortsätta i sin ogudaktighet utan att förstå det, men också att många ska bli renade, se Dan 12:10.]

12 [Johannes hör på nytt Jesus:] ”Se, jag kommer snart, och jag har med mig lön som ska ges till var och en efter hans gärningar.

13 Jag är Alfa (Α – den första grekiska bokstaven) och Omega (Ω – den sista grekiska bokstaven) [Upp 1:8; 21:6]

Den förste och den siste. [Upp 1:17; 2:8]

Före allting (begynnelsen, ursprunget) och slutet av allt (änden). [Upp 21:6]

[Var och en av dessa tre titlar ’Alfa och Omega’, ’den förste och den siste’ och ’före allting och slutet av allt’ har redan förekommit. Detta är enda gången som alla tre återfinns tillsammans. Se även 1 Mos 1:1 där hebreiska objektpartikeln et (alef-tav) förekommer.]

14 Saliga (lyckliga, välsignade, avundsvärda) är de som tvättar sina kläder så att de får rätt till livets träd och får komma in genom portarna till staden. [Den sjunde av de sju välsignelserna i Uppenbarelseboken, se Upp 1:3.] 15 Men utanför är vildhundarna [de onda] och ockultisterna, de sexuellt omoraliska och mördarna, avgudadyrkarna och alla som älskar lögnen och ägnar sig åt den.”

16 ”Jag, Jesus, har sänt min ängel (budbärare) till er för att vittna om detta i [de lokala] församlingarna. Jag är skottet (arvingen) från Davids rot (släkt), den strålande (klart lysande) morgonstjärnan [början på en ny ljus dag].”

17 Anden och bruden säger: ”Kom!”

[Beroende på vem ”bruden” syftar på kan innebörden vara ”kom Jesus” eller ”kom till Jesus”. Är bruden församlingen här på jorden, så överensstämmer det med den längtan som Johannes senare uttrycker i vers 20: ”Kom, Herre Jesus.” Det blir ett gensvar på de tre ”se, jag kommer snart” som Jesus säger, se vers 7, 12, 20. Om bruden i stället syftar på ”det nya Jerusalem från himlen” som Johannes nyss har sett och i detalj beskrivit i förra kapitlet, är det den fulländade himmelska församlingen som uppmanar församlingen här på jorden att komma upp på en högre andlig nivå.]

Den som hör [Anden och bruden säga detta, den som lyssnar och får detta brev uppläst eller själv läser detta brev],

uppmanas att säga: ”Kom!”

Den som törstar [längtar efter mer av Gud],

uppmanas att komma!

Den som vill,

uppmanas att fritt (gratis) ta emot livets vatten.

[Från floden som flyter ut från Guds tron och Lammet, se vers 1-2. Jesus talade också i liknande termer, se Joh 7:37.]

18 För alla som hör profetians ord i denna bok betygar jag: Om någon lägger något till dessa ord,

ska Gud lägga på honom de plågor som beskrivs i denna bok.

19 Om någon tar bort något från orden i denna profetias bok,

ska Gud ta ifrån honom hans del i livets träd och i den heliga staden som beskrivs i denna bok. [Liknande varning finns i Moseböckerna, se 5 Mos 4:2.]

20 Han som intygar detta säger: ”Ja, jag kommer snart.”

Amen (det är sant, låt det ske),

kom Herre Jesus!

[Höga visan avslutas med en liknande bön och längtan efter Jesus, se Höga V 8:14. Paulus använder det arameiska uttrycket ”Maranatha” som också betyder ”Vår Herre kom”, se 1 Kor 16:22.]

21 Herren Jesu nåd (kraft, Guds oförtjänta favör) är med er alla (vare med alla).

[Uppenbarelseboken inleddes med en önskan om ”nåd och frid” till dem som fick boken uppläst för sig, se Upp 1:4. Boken, och hela Bibeln, avslutas också med Herren Jesu nåd, något ovanligt för en apokalyps men vanligt i breven, se t.ex. Rom 16:20. Hälsningen om nåd riktades till de troende i församlingarna då, se vers 18, men även till troende i alla tider, se Upp 1:3.

På grekiska består versen av sju ord: e charis toy Kyrio Ieso meta panton. Ordagrant översatt ungefär: Nåden av Herren Jesus med allt/alla. Centralt står Herren, och på hans högra sida finns Jesus. Bibelns första vers 1 Mos 1:1 har också sju ord och slutar med allt (himlar och jord). I Bibelns första vers följs Gud (Elohim) av alef–tav (objektpartikeln et) på den högra sidan. Bibeln inleds med skapelsen av en perfekt jord, en flod, livets träd och syndafallet (1 Mos 1:1-3). I Bibelns sista kapitel följer en upprättelse i omvänd ordning (i ett kiastiskt mönster) Jesu seger över Satan, en livgivande flod och sist nåden som finns i Herren Jesus.]